Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-12 00:00:00

22 травня 2020 року [PERSON] , в особі уповноваженого представника [PERSON] звернувся до Ужгородського міськрайонного суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення суми боргу. Мотивуючи позовні вимоги позивач зазначає, що 11.11.2016 року [PERSON] надав у позику [PERSON] , а останній отримав в борг грошові кошти в сумі 957 500 доларів США, які зобов`язався повертати частинами та повернути в строк не пізніше 15.11.2017 року, що підтверджується написаною відповідачем власноручно борговою розпискою. Позивач зазначає, що на підтвердження факту отримання грошових коштів відповідачем надано позивачу письмову власноручну розписку у якій зафіксовано, що відповідач боргує відповідачу зазначену суму коштів та зобов`язується їх повернути не пізніше 15 листопада 2017 року в повному обсязі частинами в розмірі та строки визначені в такій розписці, а саме: 1.15 000 доларів США - не пізніше 19.12.2016 року 2.20 000 доларів США - не пізніше 19.01.2017 року 3.45 000 доларів США - не пізніше 19.02.2017 року 4.100 000 доларів США - не пізніше 19.03.2017 року 5.100 000 доларів США - не пізніше 19.04.2017 року 6.100 000 доларів США - не пізніше 19.05.2017 року 7.100 000 доларів США - не пізніше 19.06.2017 року 8.75 000 доларів США - не пізніше 19.07.2017 року 9.80 000 доларів США - не пізніше 19.08.2017 року 10.97 500 доларів США - не пізніше 19.09.2017 року 11.125 000 доларів США - не пізніше 19.10.2017 року 12.100 000 доларів США - не пізніше 19.11.2017 року Оригінал розписки знаходиться у позивача, оскільки відповідач у визначений розпискою термін - 19.11.2017 року не повернув позивачу в порядку та строки визначені у розписці та отримані у позику грошові кошти в сумі 628 500 доларів США. Однак, взяті на себе зобов`язання, щодо повернення грошових коштів відповідач в повному обсязі не виконав. Позивач зазначає, що між сторонами виникли відносини позики , які регулюються нормами параграфу 1 глави 71 ЦК України. Оскільки відповідач не виконав грошове зобов`язання перед позивачем у встановлений строк, позивач вважає, що вправі звернутися до суду за захистом порушеного майнового права шляхом стягнення з відповідача [PERSON] на свою користь суми боргу в розмірі 628500 доларів США, з огляду на те, що предметом позики були кошти в іноземній валюті, що відповідає правовій позиції Великої Палати ВС у справі № 373/2054/16-ц. Оскільки, відповідач [PERSON] на день звернення з позовом до суду не виконав в повному обсязі взяті на себе зобов`язання по поверненню грошових коштів, представник позивача просить суд ухвалити рішення яким стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу в розмірі 628500 доларів США та понесені судові витрати. 16.07.2020 року представник позивача подав до суду заяву про збільшення позовних вимог відповідно до якої просить окрім суми боргу в розмірі 628500 доларів США стягнути з відповідача на користь позивача з врахуванням приписів ч.2 ст.625 ЦК України 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за період 22.05.2017 року по 22.05.2020 року, що становить 51 405 доларів США. Свою заяву обґрунтовує тим, що оплата боржником 3 % річних є особливою мірою відповідальності за прострочення грошового зобов`язання і таким чином виступає одним із способів захисту прав та інтересів кредитора. Враховуючи передбачений ст. 257 ЦК України трьох річний строк позовної давності, а також те, що із позовною заявою [PERSON] звернувся 22.05.2020 року, вважає, що відповідачем з врахуванням приписів ч.2 ст.625 ЦК України повинно бути сплачено 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за період 22.05.2017 року по 22.05.2020 року, що становить 51 405 доларів США. В судове засідання позивач не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином. Представники позивача в судовому засіданні збільшені позовні вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити з підстав викладених у позовній заяві та заяві про збільшення позову. Надали пояснення аналогічні викладеним у позові та у заяві про збільшення позовних вимог. Зокрема представник позивача вказав на те, що відповідач частково погасив суму боргу , тому позовні вимоги заявлені на суму основного боргу в розмірі 628500 доларів США. Відповідач [PERSON] у судове засідання повторно не з`явився, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку за зареєстрованим місцем проживання у відповідності до ч.ч.6,7 ст. 128 ЦПК України, що стверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення, а також за адресою , яка зазначена відповідачем у заяві про відкладення судового засідання. Відзив на адресу суду не надходив. Разом з тим від відповідача на адресу суду надходили заяви про відкладення розгляду справи, зокрема заява від 30.09.2020 року, заява від 10.11.2020 року, заява від 12.03.2021 року. Відповідно до ч.4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Суд вважає за необхідне звернути увагу на тому,що застосовуючи відповідно до ч.4 ст.10 Цивільно-процесуального кодексу України, ст.17 ЗаконуУкраїни "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи ч.1ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій,що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії"(AlimentariaSandersS.A.v.Spain).Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу,навідповіднідержавнісудовіоргани. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору.Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1ст.6 даної Конвенції(§66-69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України"). Враховуючи, що відповідач повідомлений належним чином повторно не з`явився до суду без повідомлення причин, не подав відзив, хоча відповідачу відомо про наявність судового провадження, тому, при відсутності заперечень зі сторони представника позивача, вирішує справу на підставі наявних в ній доказів та матеріалів і ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогамст. 280 ЦПК України. 16.07.2020 року представником позивача подано до суду заяву про збільшення розміру позовних вимог; 30.09.2020 року відповідачем подано до суду заяву про відкладення підготовчого засідання. 10.11.2020 року відповідачем подано до суду заяву про відкладення підготовчого засідання. 08.12.2020 року представником позивача подано до суду клопотання про ознайомлення з матеріалами справи. 15.03.2021 року відповідачем подано до суду заяву про відкладення підготовчого засідання. 06.04.2021 року представником позивача подано заяву про забезпечення позову. 09.09.2021 року представником відповідача подано заяву про витребування оригіналу письмового доказу. 09.09.2021 року представником відповідача подано до суду заяву про відкладення судового засідання В ході розгляду справи проведені наступні процесуальні дії: 02.09.2020 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду суддею Бенца К.К. прийнято справу № 308/4890/20 до свого провадження та відкрито провадження по справі 09.04.2021 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Бенца К.К. заяву про забезпечення позову задоволено. 19.04.2021 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Бенца К.К. закрито провадження по справі та призначено розгляд справи по суті. Заслухавши вступне слово представників позивча, вивчивши та перевіривши в судовому засіданні матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті суд приходить до наступного. За правилами ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 5. даної статті передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи , а ч.6 що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власноїініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Фактичні обставини справи: Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що 17.11.2016 року [PERSON] надав у позику [PERSON] , а останній отримав в борг грошові кошти в сумі 957 500 доларів США, які зобов`язався повертати частинами та повернути в строк не пізніше 15.11.2017 року, що підтверджується написаною відповідачем власноручно борговою розпискою( а.с. 7) оригінал якої був оглянутий в судовому засіднні. Судом встановлено, що 17.11.2016 року [PERSON] складено боргову розписку згідно змісту якої [PERSON] отримав в борг від [PERSON] грошові кошти в сумі 957 500 доларів США , які зобов`язався повернути [PERSON] не пізніше 15 листопада 2017 року в повному обсязі , наступним чином: 1.15 000 доларів США - не пізніше 19.12.2016 року 2.20 000 доларів США - не пізніше 19.01.2017 року 3.45 000 доларів США - не пізніше 19.02.2017 року 4.100 000 доларів США - не пізніше 19.03.2017 року 5.100 000 доларів США - не пізніше 19.04.2017 року 6.100 000 доларів США - не пізніше 19.05.2017 року 7.100 000 доларів США - не пізніше 19.06.2017 року 8.75 000 доларів США - не пізніше 19.07.2017 року 9.80 000 доларів США - не пізніше 19.08.2017 року 10.97 500 доларів США - не пізніше 19.09.2017 року 11.125 000 доларів США - не пізніше 19.10.2017 року 12.100 000 доларів США - не пізніше 19.11.2017 року, що стверджується розпискою, копія якої приєднана до матеріалів справи (а.с. 7) Факт одержання [PERSON] грошей підтверджується розпискою, власноручно написаною позичальником. Аналізуючи зміст наданої [PERSON] розписки вбачається, що така свідчить про взяття на себе [PERSON] безумовного обов`язку повернути зазначену в розписці суму. Як стверджується позивачем у позовній заяві, [PERSON] у добровільному порядку та в строк зазначений у розписці не повернув взяті в борг кошти. Предметом позовних вимог є стягнення суми боргу за борговою розпискою та на підставі частини 2 статті 625 ЦК України три процента річних від простроченої суми за невиконання грошового зобов`язання. Нормативно-правове обґрунтування: Правовідносини між сторонами по справі є цивільно-правовими та урегульовані положеннями ЦК України. Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Отже, внаслідок укладання договору позики між сторонами виникли цивільні права та обов`язки. Тобто між сторонами виникли правовідносини стосовно укладеного між позивачем та відповідачем договору позики які врегульовані гл.71 параграф 1 (ст.ст.1046-1053 ) ЦК України та умовами договору позики. За змістом ч.1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштіввід позичальника до позикодавця. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов`язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Вказана вище правова позиція викладена Верховним Судом України в постанові від 18 вересня 2013 року по справі № 6-63цс13. Відповідно до правової позиції викладеної у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13 - за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Аналогічна правова позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 16 січня 2019 року по справі 464/3790/16-ц. Таким чином, дослідивши зміст розписки вбачається, що передача грошових коштів в сумі 957 500 доларів США, була здійснена, що стверджується написаною власноручно [PERSON] розпискою. Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. До цього зводяться правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України у справі № 6-1967цс15 від 11.11.2015 року. Така позиція міститься в інших постановах ВС від 10.12.2018 року ( справа № 319/1669/16); від 12.09.2019 року ( справа № 604/1038/16). Боргова розписка, що написана відповідачем [PERSON] та надана позивачу [PERSON] відповідає формі, встановленій для договору позики, що передбачена в ст.1047 ЦК України. Отже, означена розписка підтверджує дві обставини: факт отримання відповідачем [PERSON] в якості позики грошей в сумі 957 500 доларів США та волевиявлення позикодавця і боржника, зокрема, позикодавця щодо надання позики, а також зобов`язання відповідача, з яким погодився позивач, що повернення боргу буде здійснено в повному обсязі не пізніше 19.11.2017 року . Відповідно до вимог ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Як вбачається із змісту наданої [PERSON] розписки від 17.11.2016 року така містить встановлення строку повернення позики. Таким чином, факт отримання відповідачем у позивача в борг 957 500 доларів США в загальній сумі з кінцевим терміном повернення 19.11.2017 року підтверджується розпискою від 17.11.2016 року, (а.с. 7) Аналізуючи норми ст. ст. 1046, 1047, 1049 ЦК України у взаємозвязку з обставинами справи суд вважає, що між сторонами був укладений договір позики. Обставин на підтвердження повернення боргу в повній сумі чи не одержання в борг коштів судом встановлено не було. За доводами позивача, спір у справі виник внаслідок неналежного виконання відповідачем [PERSON] зобов`язання за договором позики від 17.11.2016 року. За змістом ст. 527 Цивільного кодексу України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається (ст.525 ЦК України). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 Цивільного кодексу України). Враховуючи те, що строк виконання зобов`язання настав, приймаючи до уваги те, що доказів повернення боргу в сумі 628 500 доларів США станом на день розгляду справи відповідачем не надано, не надано будь-яких інших доказів у підтвердження відсутності його обов`язку зі сплати заявленої в позові заборгованості, у зв`язку з чим суд доходить висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача суму боргу в розмірі 628 500 доларів США, з огляду на що позовні вимоги підлягають задоволенню. Суд відзначає, що будь-яких доказів щодо повернення відповідачем позивачу боргу в сумі 628 500 доларів США, сторонами спору до суду не подано. Так, відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Що стосується вимоги про стягнення нарахованих 3 % річних від суми боргу за прострочення виконання грошового зобов`язання, суд констатує наступне. За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц. Так, відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач не виконав зобов`язання, не повернув суму позики. Оскільки боржник не виконав грошове зобов`язання перед позивачем у встановлений договором строк, а саме сума позики повинна була повернута в повному обсязі не пізніше 19 листопада 2017 року (включно), відтак боржником були порушенні умови договору позики грошей і позивач вправі вимагати від відповідача сплату 3% річних. Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням 3 % річних в порядку статті 625 ЦК України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд у складі Великої Палати Верховного Суду у Постанові від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12. Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. З огляду на те, що відповідач порушив вказане грошове зобов`язання, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 вказала, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань. Чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу. Ці висновки узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18). Права та інтереси стягувача у випадку невиконання боржником рішення суду про стягнення коштів забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання будь-якого грошового зобов`язання. Саме таку висловлено правову позицію щодо застосування положень статті 625 ЦК України висловлено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, провадження № 14-16цс18. Окрім цього, суд зазначає, що відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. Належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів саме в тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 №464/3790/16-ц (14-465цс18). Відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Декретом № 15-93 встановлено режим здійснення валютних операцій на території України, визначено загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов`язки суб`єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства. Тому як укладення правочинів, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 Цивільного кодексу України, а також частини першої статті 1049 Цивільного кодексу України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Зважаючи на викладене, наявні правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача боргу у валюті, визначеній договором, оформленим розпискою. У ч.2 ст. 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Враховуючи викладене, cуд, перевіривши розрахунок трьох процентів у розмірі : 1.Щодо повернення 15 000 доларів США не пізніше 19.12.2016 р. 3% річних за період з 22.05.2017 року по 22.05.2020 року (1096 днів), що складає 1 351, 23 долар США (15 000*3*1096/365/100 = 1 351, 23) 2.Щодо повернення 20 000 доларів США не пізніше 19.01.2017 р. 3% річних за період з 22.05.2017 року по 22.05.2020 року (1096 днів), що складає 1 801, 64 долар США (20 000*3*1096/365/100 = 1 801, 64) 3.Щодо повернення 45 000 доларів США не пізніше 19.02.2017 р. 3% річних за період з 22.05.2017 року по 22.05.2020 року (1096 днів), що складає 4 053,69 долари США (45 000*3*1096/365/100 = 4 053,69) 4.Щодо повернення 100 000 доларів США не пізніше 19.03.2017 р. 3% річних за період з 22.05.2017 року по 22.05.2020 року (1096 днів), що складає 9 008, 21 доларів США (100 000*3*1096/365/100 = 9 008, 21) 5.Щодо повернення 100 000 доларів США не пізніше 19.04.2017 р. 3% річних за період з 22.05.2017 року по 22.05.2020 року (1096 днів), що складає 9 008, 21 доларів США (100 000*3*1096/365/100 = 9 008, 21) 6.Щодо повернення 100 000 доларів США не пізніше 19.05.2017 р. 3% річних за період з 22.05.2017 року по 22.05.2020 року (1096 днів), що складає 9 008, 21 доларів США (100 000*3*1096/365/100 = 9 008, 21) 7.Щодо повернення 100 000 доларів США не пізніше 19.06.2017 р. 3% річних за період з 20.06.2017 року по 22.05.2020 року (1067 днів), що складає 8 769, 86 доларів США (100 000*3*1067/365/100 = 8 769, 86) 8.Щодо повернення 75 000 доларів США не пізніше 19.07.2017 р. 3% річних за період з 20.07.2017 року по 22.05.2020 року (1037 днів), що складає 6 392,46 доларів США (75 000*3*1037/365/100 = 6 392,46) 9.Щодо повернення 80 000 доларів США не пізніше 19.08.2017 р. 3% річних за період з 20.08.2017 року по 22.05.2020 року (1006 днів), що складає 6 614, 79 доларів США (80 000*3*1006/365/100 = 6 614, 79) 10.Щодо повернення 97 500 доларів США не пізніше 19.09.2017 р. 3% річних за період з 20.09.2017 року по 22.05.2020 року (975 днів), що складає 7 813, 35 доларів США (97 500*3*975/365/100 = 7 813, 35) 11.Щодо повернення 125 000 доларів США не пізніше 19.10.2017 р. 3% річних за період з 20.10.2017 року по 22.05.2020 року (945 днів), що складає 9 708, 90 доларів США (125 000*3*945/365/100 = 9 708, 90) 12. Щодо повернення 100 000 доларів США не пізніше 19.11.2017 р. 3% річних за період з 20.11.2017 року по 22.05.2020 року (914 днів), що складає 7 512, 32 доларів США (100 000*3*914/365/100 = 7 512, 32) визнає їх арифметично вірними та обґрунтованими, у зв`язку з чим позовні вимоги в частині стягнення 3 % річних в порядку статті 625 ЦК України у розмірі 51 405 долари США підлягають повному задоволенню. Відповідач не спростував вказаний розрахунок заборгованості, хоча такий процесуальний обов`язок передбачений ст.ст. 12, 13 ЦПК України. Відповідач під час розгляду справи не надав суду жодних доказів, які б спростовували заявлені позовні вимоги та свідчили про відсутність у нього обов`язку сплатити заявлену до стягнення заборгованість. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Згідно із ст.263 Цивільного процесуального кодексу України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. З урахуванням всіх обставин справи, враховуючи вимоги ст. 81 ЦПК України - кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, виходячи із принципів розумності та справедливості, зважаючи на те, що відповідачем не представлено суду жодних доказів щодо безпідставності вимог позивача, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задовлення. Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства , традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України,№ 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Щодо розподілу судових витрат Частинами першою-другою статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у разі задоволення позову, судові витрати покладаються на відповідача. З огляду на висновки Суду щодо позовної заяви та задоволення позовних вимог , у порядку частин першої та другої статті 141 ЦПК України, з відповідача за позовом на користь позивача підлягає стягненню фактично сплачений судовий збір за подання позовної заяви та заяви про забезпечення позову ( 10 510,00 грн. + 454,00 грн.) у сумі 10 964,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved