Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-23 00:00:00

У лютому 2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до ПАТ "Полтаваобленерго" про відшкодування шкоди, в якому вказує, що перебував з відповідачем у трудових відносинах, працював на посаді директора з правових питань. Оскільки являється юристом-науковцем, має ступінь кандидата юридичних наук в галузі цивілістики та в даний час здобуває ступінь доктора юридичних наук, 29.05.2015 року звернувся з заявою до відповідача про надання йому творчої відпустки для написання книги. Всупереч ст. 16 Закону України "Про відпустки" та ст. 77 КЗпП України в наданні відпустки йому було відмовлено, чим незаконно позбавлено конституційного права на творчу діяльність та відпустку. Незаконність дій ПАТ "Полтаваобленерго" встановлена рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 04.12.2015 року (справа № 553/2444/15-ц), яким визнано незаконною відмову у наданні [PERSON] творчої відпустки відповідно до його заяви, і вказане рішення залишене без змін ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 16.02.2016 року. Вказує, що відповідачем внаслідок незаконної бездіяльності заподіяно позивачу матеріальну шкоду в розмірі оплати середнього заробітку за три місяці творчої відпустки, розмір якої становить 121034 грн. 70 коп., з урахуванням розміру середньодобової заробітної плати 1344 грн. 83 коп., розрахованого з урахуванням Постанови Кабінету міністрів України № 100 від 08.02.1995 року, за 90 днів відпустки. Просить суд стягнути з ПАТ "Полтаваобленерго" на його користь матеріальну шкоду у вигляді збитків у розмірі 121034 грн. В судовому засіданні позивач [PERSON] просив позов задовольнити в повному обсязі з наведених в ньому підстав. Представники відповідача ПАТ "Полтаваобленерго" проти задоволення позову заперечували, посилаючись на його безпідставність, зважаючи на те, що позивачем не доведено факту заподіяння позивачу матеріальної шкоди відповідачем, вини відповідача у заподіянні матеріальної шкоди, якою позивач вважає невиплачений середній заробіток за час відсутності на роботі, оскільки цей період не може вважатись творчою відпусткою за відсутності відповідного наказу, причинного звязку між шкодою та будь-якими діями чи бездіяльністю ПАРТ "Полтаваобленерго", наголосили, що між сторонами по справі відсутні деліктні правовідносини, у звязку з чим норми ст. 1166 ЦК України не підлягають застосуванню. Просили в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] перебував в трудових відносинах з ПАТ "Полтаваобленерго", з 1998 року працював на посаді керівника юридичної служби підприємства - директора з правових питань. Позивач [PERSON] має науковий ступінь кандидата юридичних наук в галузі цивілістики, його наукова праця вноситься на захист дисертації на отримання наукового ступеню доктора юридичних наук, є автором ряду монографій та наукових публіцистичних праць. 29.05.2015 року [PERSON] подав роботодавцю ПАТ "Полтаваобленерго" заяву про надання йому творчої відпустки на 3 місяця з 17.06.2015 року для написання монографії разом з довідкою Видавництва "Право" Національної академії наук України та Національного юридичного університету імені [PERSON] № 1 від 06.04.2015 року, відповідно до якої монографія "Темпоральні характеристики зобов'язального права" [PERSON] включена до плану випуску видань на поточний рік. Як встановлено в ст. 77 КЗпП України, ст. 16 Закону України "Про відпустки" творча відпустка надається працівникам для закінчення дисертаційних робіт, написання підручників та в інших випадках, передбачених законодавством. Тривалість, порядок, умови надання та оплати творчих відпусток установлюються Кабінетом Міністрів України. Відповідно до п. п. 1, 3 "Умов, тривалості, порядку надання та оплати творчих відпусток", затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 45 від 19.01.1998 року, творчі відпустки надаються працівникам підприємств, установ та організацій незалежно від форм власності за основним місцем їх роботи для закінчення дисертації на здобуття наукового ступеня кандидата або доктора наук, для написання підручника, а також монографії, довідника тощо. Творча відпустка для написання підручника чи наукової праці тривалістю до трьох місяців надається працівнику, який успішно поєднує основну діяльність із творчою роботою. Ця творча відпустка надається на підставі заяви працівника та довідки видавництва про включення підручника чи наукової праці до плану випуску видань на поточний рік. Листом № 01-1/7235 від 11.06.2015 року ПАТ "Полтаваобленерго" повідомило [PERSON] про результати розгляду його заяви про надання творчої відпустки з 17.06.2015 року, в якому зазначило, що однією з обовязкових умов (критерієм) для надання творчої відпустки є успішне поєднання основної діяльності із творчою роботою. Основна діяльність при цьому це виконання роботи згідно зі своєю посадою. Враховуючи тривалу відсутність на роботі заявнику було повідомлено про те, що питання про надання творчої відпустки буде розглянуто пізніше, після його виходу на роботу. Як пояснив в судовому засіданні позивач [PERSON], після отримання вищевказаного листа ПАТ "Полтаваобленерго" № 01-1/7235 від 11.06.2015 року, зміст якого фактично свідчив про те, що у задоволенні його заяви про надання творчої відпустки з 17.06.2015 року було відмовлено, він на наступний день 18.06.2015 року звернувся до суду з позовом про визнання таких дій незаконними, та в подальшому 90 днів з 29.06.2015 року по 28.09.2015 року включно не з'являвся на роботу, оскільки вважав, що перебуває у творчій відпустці. Судом достовірно встановлено, що в період з 19.02.2015 року по 26.06.2015 року [PERSON] був відсутній на роботі у звязку з тимчасовою непрацездатністю, приступити до роботи він мав з урахуванням вихідних та святкових днів 30.06.2015 року, проте на роботу не вийшов. Факт відсутності позивача [PERSON] на роботі у період часу з 30.06.2015 року по 28.09.2015 року обєктивно підтверджується даними табелів обліку робочого часу. При цьому, судом достовірно встановлено, що в цей період часу [PERSON] заробітна плата не нараховувалась, за відсутності наказу про надання творчої відпустки не нараховувався також середній заробіток в порядку та розмірах, визначених Постановою Кабінету міністрів України № 100 від 08.02.1995 року. Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 04.12.2015 року позов [PERSON] до Публічного акціонерного товариства "Полтаваобленерго" про визнання бездіяльності незаконною та зобовязання винести наказ про надання творчої відпустки задоволений частково - визнано незаконною бездіяльність Публічного акціонерного товариства "Полтаваобленерго" щодо ненадання творчої відпустки директору з правових питань [PERSON] для написання монографії за його заявою від 29.05.2015 року. В іншій частині позовних вимог щодо покладення обовязку на ПАТ "Полтаваобленерго" видати наказ про відпустку відмовлено. Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 16.12.2016 року рішення Ленінського районного суду м. Полтави залишене без змін. Заперечуючи проти позову, представники відповідача зауважили на тому, що період часу з 29.06.2015 року по 28.09.2015 року, коли [PERSON] не з'являвся на робочому місці, не може вважатись творчою відпусткою, оскільки ПАТ "Полтаваобленерго" відповідного наказу не видавало. За відсутності наказу відсутній факту творчої відпустки, а відповідно, і підстави для нарахування та виплати середнього заробітку. З огляду на те, що позивач так і не надав доказів існування поважних причин відсутності на робочому місці в цей період, ПАТ "Полтаваобленерго" визнало його прогулом, що стало однією з підстав звільнення [PERSON] з роботи. Так, наказом № 342-к від 29.10.2015 року [PERSON] директора з правової роботи звільнено з роботи 29.10.2015 року за п. 3 ст. 40 КЗпП України (систематичне невиконання працівником без поважних причин обовязків, покладених на нього трудовим договором, або Правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення) та п. 4 ст. 40 КЗпП України (прогул, в тому числі відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, без поважних причин), а саме: за прогули без поважних причин з 30.06.2015 року по 28.09.2015 року. В обґрунтування наказу в частині звільнення [PERSON] на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України роботодавець в мотивувальній частині послався на те, що директор з правової роботи [PERSON] був відсутній на своєму робочому місці з 30.06.2015 року по 28.09.2015 року, однак конкретної причини своєї відсутності не повідомив, листи адміністрації ПАТ "Полтаваобленерго", адресовані [PERSON] з проханням повідомити причини такої відсутності, залишились без відповіді, а 29.09.2015 року коли [PERSON] прибув на робоче місце, документів, які б підтверджували причини його відсутності на робочому місці не надав. Позивач [PERSON] у позові та в своїх поясненнях в судовому засіданні послався на те, що відповідач ПАТ "Полтаваобленерго" своїми діями, які виразились у відмові в наданні йому творчої відпустки, незаконність яких доведена рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 04.12.2015 року, призвів до того, що він змушений був піти у відпустку без видання відповідного наказу, у звязку з чим за цей період часу (протягом 92 днів) відповідачем безпідставно та незаконно не нарахований середній заробіток як за час перебування у творчій відпустці. Вказує, що внаслідок незаконної бездіяльності ПАТ "Полтаваобленерго" йому заподіяно матеріальну шкоду у розмірі 121034 грн., розмір якої визначений позивачем як середній заробіток за 92 дні перебування у відпустці, обчислений згідно Постанови Кабінету міністрів України № 100 від 08.02.1995 року. При цьому, позивачем не доведено факту завдання неправомірними діями чи то бездіяльністю відповідача ПАТ "Полтаваобленерго" майнової шкоди його особистим немайновим правам та майну, що є підставою для застосування положень ст. 1166 ЦК України, а також що він зазнав з вини відповідача збитків, а саме: втрат, повязаних зі знищенням майна або не отримав доходи, які міг би реально одержати за звичайних обставин, якби його право не було порушене. Як встановлено в п.п. 4, 5 "Умов, тривалості, порядку надання та оплати творчих відпусток", затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 45 від 19.01.1998 року, творчі відпустки надаються працівникам поряд з іншими відпустками, передбаченими законодавством, і оформлюються наказом власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації. На час творчих відпусток за працівниками зберігається місце роботи (посада) та заробітна плата. Порядок обчислення середньої заробітної плати визначається згідно із законодавством. Таким чином, підставою для нарахування працівнику середнього заробітку за період відпустки в порядку та розмірах, встановлених Постанови Кабінету міністрів України № 100 від 08.02.1995 року, являється відповідний наказ. Разом з тим, судом достовірно встановлено, що позивач [PERSON] до 26.06.2015 року перебував на лікарняному, в період з 30.06.2015 року по 28.09.2015 року не виходив на роботу з власної ініціативи, достовірно знаючи про відсутність відповідного наказу про надання йому творчої відпустки. Відповідно, саме дії позивача призвели до неможливості нарахування у цей період йому середнього заробітку. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено факту заподіяння йому матеріальної шкоди відповідачем ПАТ "Полтаваобленерго". Матеріальною шкодою позивач [PERSON] вважає неотриманий середній заробіток за 92 дні, коли він не працював, оскільки вважав, що перебуває у творчій відпустці, незважаючи на відсутність відповідного наказу. Натомість позивачем не доведено, що у вказаний період він не працював з причин, які згідно чинного законодавства є підставою для збереження за ним заробітної плати, що вказані кошти не були йому нараховані незаконно, він не отримав їх з вини ПАТ "Полтаваобленерго" та існує причинний звязок між будь-якими діями або бездіяльністю ПАТ "Полтаваобленерго" і негативними наслідками, які виразились у неотриманні позивачем середнього заробітку за цей період. Позивач в обґрунтування позовних вимог зазначив, що кошти в сумі 121034,00 грн. являються збитками, просив стягнути цю суму з відповідача, посилаючись на норми ст. ст. 1166, 22 ЦК України. При вирішенні позовних вимог суд вираховує положення ст. ст. 10, 11 ЦПК України. Так, згідно ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. За змістом положень ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Як встановлено в ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо). Згідно положень ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Аналіз вищенаведених норм права та встановлені під час судового розгляду справи обставини, на переконання суду, безперечно свідчать про те, що правовідносини, які вникли між сторонами по справі, випливають з трудових та за своїм змістом не є деліктними, а кошти, які просить стягнути позивач з ПАТ "Полтаваобленерго" не є збитками та матеріальною шкодою в розумінні положень ст. ст. 22, 1167 ЦК України. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] є безпідставним та не підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed