Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-12 00:00:00

Головне управління ПФУ в Дніпропетровській області звернулося з позовом до [PERSON], третя особа: юридичний університет імені [PERSON], про стягнення витрат на навчання. В обґрунтування позовних вимог вказали, що 10 вересня 2011 року між Національним університетом "Юридична академія України імені [PERSON]" (на даний час назву змінено на - "Національний юридичний університет імені [PERSON]") з однієї сторони, [PERSON] управлінням ПФУ в Дніпропетровській області з другої сторони та [PERSON] з третьої сторони укладено Договір №73 про наступне. Відповідно до розділу 1.1 Університет в межах державного замовлення проводить підготовку студента за денною формою навчання на факультеті підготовки кадрів для Пенсійного фонду України за освітньо-кваліфікаційним рівнем бакалавр/магістр. Згідно Договру, а саме п.4.2 та п.4.3 [PERSON] зобов'язана прибути після закінчення університету на місце направлення і відпрацювати не менше трьох років. У разі відмови їхати за призначенням відшкодувати до Державного бюджету вартість навчання в уставленому порядку. Даний договір укладений відповідно до чинного законодавства, є правочином, умови якого зобов'язані виконувати всі сторони договору. [PERSON], отримавши направлення на навчання до вищого навчального закладу в 2011 році від [PERSON] управління ПФУ, навчалася за державним замовленням, на денній формі навчання, на факультеті підготовки кадрів для Пенсійного фонду України та здобула вищу освіту із цієї спеціальності. [PERSON], у 2016 році [PERSON] не приступила до роботи на посаді державної служби в органах ПФУ в Дніпропетровській області, чим порушила свої зобов'язання. Відповідно до п.4.2 та п.4.3 Договору [PERSON] після закінчення Університету зобов'язана була прибути до [PERSON] управління ПФУ в Дніпропетровській області для працевлаштування (відповідно до пропозиції управління ПФУ в Царичанському районі) та відпрацювати в системі Пенсійного фонду України не менше трьох років. Однак, [PERSON] не було дотримано вимог п.4.2 та п.4.3 Договору №73, у зв'язку з чим у [PERSON] управління ПФУ в Дніпропетровській області, як у сторони Договору №73, виникли підстави для подачі позовної заяви про стягнення з [PERSON] коштів на навчання. Враховуючи вищевикладене та посилаючись на норми ст.ст.202, 205, 207, 509, 510, 526, 611, 615, 623, 626, 629, 636 ЦК України, прохають суд стягнути з [PERSON] до Державного бюджету вартість за навчання в Національному університеті "Юридична академія імені [PERSON]" в розмірі 138793 грн. 60 коп. Представник позивача [PERSON] управління ПФУ в Дніпропетровській області [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та пояснила, що між ними, навчальним закладом та [PERSON] був укладений трьохсторонній договір і кожна сторона брала на себе відповідні зобовязання. [PERSON] згідно договору повинна була відпрацювати в органах ПФУ три роки, проте дане зобовязання не виконала, а тому вартість за навчання в сумі 138793,60 грн. повинна бути стягнута з останньої до Державного бюджету. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та пояснила, що дійсно 10.09.2011 року між нею, ГУ ПФУ у Дніпропетровській області та Національним університетом "Юридична академія України імені [PERSON]" було укладено трьохсторонній договір. Після закінчення навчального закладу їй разом з дипломом повинні були надати направлення згідно з Порядком працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, який був чинний на час закінчення нею навчання. [PERSON], іншими сторонами договору не було дотримано вимог вказаного Порядку, а тому вона не була зобовязана відпрацьовувати, а на даний час відшкодовувати за навчання. При цьому, до Закону України «Про вищу освіту» були внесені зміни, згідно яких державне замовлення поширюється лише на випускників медичних вузів. Представник третьої особи Національного юридичного університету імені [PERSON] в судове засідання не зявився, надіславши до суду заяву про розгляд справи у відсутність їх представника та пояснивши, що 27.06.2015 року [PERSON] було видано диплом бакалавра серії В15 №049566 про здобуття ступеня бакалавра за спеціальністю «правознавство», здобуття кваліфікації бакалавр юрист. Таким чином, університет виконав всі свої обовязки, передбачені Договором. 23.08.2017 року університетом до [PERSON] управління ПФУ в Дніпропетровській області було направлено листа щодо вартості навчання за державним замовленням [PERSON] Суд, заслухавши доводи представника позивача та пояснення відповідача, перевіривши матеріали справи, вивчивши всі надані по справі докази, даючи їм оцінку у їх сукупності, враховуючи невизнання позовних вимог відповідачем, вважає, що позов задоволенню не підлягає за слідуючих підстав. Згідно ст.13 ч.1 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст.81 ЦПК України). Судом встановлено, що 01 липня 2011 року згідно з направленням №18/08-Х відповідача [PERSON] направлено на навчання в Національний університет "Юридична академія України імені [PERSON]" (а.с.10). 10.09.2011 року укладено договір №73 між Національним університетом "Юридична академія України імені [PERSON]", [PERSON] управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області та [PERSON], згідно якого університет проводить у межах державного замовлення підготовку студента [INFO], а [PERSON] зобовязана прибути після закінчення університету до Установи для працевлаштування та відпрацювання не менше трьох років згідно з державним розподілом. У разі відмови працювати за направленням відшкодувати до державного бюджету вартість навчання в установленому порядку (а.с.5). У 2011 році [PERSON] було зараховано на перший курс до Національного університету "Юридична академія України імені [PERSON]" за спеціальністю «Правознавство». У 2017 році [PERSON] склала іспити та отримала диплом магістра з відзнакою за спеціальністю «правознавство», проте у 2017 році не приступила до роботи на посаді державної служби в органах Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області. Відповідно до ч.2 ст.43, ч.2 ст.95 Конституції України держава створює умови для підготовки кадрів за основними напрямами відповідно до суспільних потреб, на задоволення яких виключно законом про Державний бюджет України визначаються будь-які бюджетні видатки держави. Виходячи з суспільних потреб та розмірів бюджетних призначень, визначених у законі про Державний бюджет України, формується державне замовлення на підготовку фахівців з вищою освітою за напрямами і спеціальностями відповідних освітньо- кваліфікаційних рівнів. Тому обсяги фінансування вищих державних і комунальних навчальних закладів за рахунок бюджетних коштів пов'язані передусім з підготовкою такої кількості фахівців з вищою освітою, яка визначається щорічно у державному замовленні. Згідно з ч.2 ст.44 Закону України "Про освіту" від 23 травня 1991 року №1060- XII (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) вищі навчальні заклади здійснюють свою діяльність за державним контрактом (замовленням) та угодами як основною формою регулювання відносин між: навчальними закладами та підприємствами, установами, організаціями, громадянами. Частиною 2 ст.52 Закону України «Про освіту» від 23 травня 1991 року № 1060- XII (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов'язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Положеннями статті 56 Закону України "Про вищу освіту" від 17 січня 2002 року №2984-ІІІ (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що випускники вищих навчальних закладів вільні у виборі місця роботи. Випускник вищого навчального закладу, який навчався за державним замовленням і якому присвоєно кваліфікацію фахівця з вищою освітою певного освітньо-кваліфікаційного рівня, працевлаштовується на підставі направлення на роботу відповідно до угоди, укладеної між замовником, керівником вищого навчального закладу та випускником. Якщо випускник вищого навчального закладу навчався за кошти третьої особи, його працевлаштування здійснюється відповідно до укладеної між ними угоди. Відповідно до ст.52 Закону України "Про освіту", на виконання Указу Президента України від 23 січня 1996 року № 77 "Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів", в редакції Указу Президента України від 16 травня 1996 року № 342 та ст.197 Кодексу законів про працю України розроблено Порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 серпня 1996 року № 992. У преамбулі Порядку працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням (постановою Кабінету Міністрів України № 992) вказано, що метою прийняття даного акта є забезпечення реалізації права на роботу за фахом випускниками вищих навчальних закладів. Відповідно до пунктів 4, 8 Постанови № 992 (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) керівники вищих навчальних закладів після зарахування осіб на навчання за державним замовленням укладають з ними угоду. Випускники, які уклали угоду з вищим навчальним закладом після зарахування на навчання, повинні відпрацювати за місцем призначення не менше трьох років. Отже, надання державою особі безоплатної освіти передбачає виникнення права держави на результати трудової діяльності особи, яка здобула вищу освіту за державним замовленням, а у випускника виникнення обов'язку відпрацювати три роки з моменту укладення угоди з вищим навчальним закладом. Перелік випадків, коли випускник зобов'язаний відшкодувати до державного бюджету вартість навчання, наведений у п. 14 Порядку. Делеговане законодавство - система актів, прийнятих органами виконавчої влади (урядом, міністерствами, відомствами) на основі повноважень, наданих їм парламентом, з питань законодавчого регулювання. Між тим положення Закону України «Про освіту» від 23 травня 1991 року №1060-ХІІ та Закону України "Про вищу освіту" від 17 січня 2002 року №2984- III не місять зобов'язальних норм права щодо відшкодування випускником до державного бюджету вартості навчання у випадку, встановленому у п.14 Порядку, як і не містять делегованої норми права на прийняття Кабінетом Міністрів України положень про відшкодувати вартості навчання. Відсутність у вказаних законах обов'язку про відшкодування випускником вартості навчання є логічним виконанням положень ч.3 ст.53 Конституції України, якою встановлено, що держава забезпечує доступність і безоплатність дошкільної, повної загальної середньої, професійно-технічної, вищої освіти в державних і комунальних навчальних закладах; розвиток дошкільної, повної загальної середньої, позашкільної, професійно-технічної, вищої і післядипломної освіти, різних форм навчання; надання державних стипендій та пільг учням і студентам. Отже, в обсязі встановлених у цій справі фактичних обставин, зважаючи на їхній зміст та юридичну природу, суд дійшов висновку про те, що Постанова № 992 не є тим нормативним актом, що встановлює обов'язок для випускників вищих навчальних закладів, які навчаються за кошти державного бюджету, відшкодувати вартість навчання, оскільки Законами № 2984-ІІІ і №1060-ХІІ такого обов'язку не передбачено. Окрім того, п.14 Порядку хоча і зобов'язує випускника відшкодувати вартість навчання, проте на виконання цього ж порядку Міністерство фінансів разом з Міністерством освіти і науки, Міністерством економічного розвитку і торгівлі, Міністерством юстиції та Національним банком не розробило і не затвердило Порядок визначення та відшкодування випускниками вартості навчання у разі порушення ними умов про працевлаштування. Відсутність Порядку визначення та відшкодування випускниками вартості навчання у разі порушення ними умов про працевлаштування унеможливлює визначення розміру вартості навчання, методологію встановлення сум, які можуть бути відшкодовані до державного бюджету, які витрати компенсувати замовникові, а відтак виключає можливість застосування до цих відносин положення Закону № 1060-ХІІ та Постанови № 992 в частині відшкодування вартості навчання та витрат. Наведені висновки узгоджуються із діями законодавця, які Законом України від 01 липня 2014 року № 1556-VІІ вніс зміни у Закон України «Про освіту» від 23 травня 1991 року 1060-ХІІ. Зокрема, ч. 2. ст. 52, якою визначався обов'язок відпрацювати три роки, виключено, чим усунено розбіжності в законодавстві щодо обов'язку відпрацювати за направленням. Крім цього, пунктом 18 Порядку затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 серпня 1996 року №992 „Про порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснюється за державним замовленням» визначено, що керівництво вищого навчального закладу не пізніше ніж за рік до закінчення навчання пропонує випускнику посаду відповідно до укладеної угоди. При цьому вищим навчальним закладом оформляється картка працевлаштування випускника (додаток №2) у двох примірниках на кожну особу. Перший примірник зберігається у вищому навчальному закладі, другий надсилається замовникові. Замовник не пізніше ніж за два місяці до закінчення навчання на підставі одержаної картки працевлаштування підтверджує вищому навчальному закладу достовірність надісланого ним переліку місць працевлаштування випускників. З огляду на викладене, суд зазначає, що позивачем не надано жодного належного доказу, що виконавцем та замовником було виконано п.18 зазначеного вище Порядку та вищим навчальним закладом оформлювалась картка працевлаштування випускника [PERSON] та направлялась замовникові [PERSON] управлінню Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, не надано також доказів , що замовник Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області не пізніше ніж за два місяці до закінчення навчання [PERSON] на підставі одержаної картки працевлаштування підтверджувало вищому навчальному закладу достовірність надісланого ним переліку місць працевлаштування випускників. Пунктом 19 Порядку затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 серпня 1996 року №992 передбачено, що вручення випускникові диплома про закінчення вищого навчального закладу, направлення на роботу (додаток №3) та видача належних йому коштів, які перераховані до вищого навчального закладу замовником, здійснюється протягом семи днів після закінчення ним вищого навчального закладу. Оформлене замовником або вищим навчальним закладом (за домовленістю із замовником) направлення на роботу є підставою для укладання трудового договору між молодим фахівцем і замовником. Пунктом 20 передбачено, що молодий фахівець повинен прибути до місця призначення у термін, визначений у направленні на роботу. При цьому, позивачем не надано жодних належних доказів, що [PERSON] було оформлене направлення на роботу, яке є підставою для укладення трудового договору. За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги позивача необґрунтовані, не підтверджені матеріалами справи та поданими доказами, а тому в їх задоволенні необхідно відмовити. Відповідно до вимог п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України судовий збір у разі відмови в позові покладається на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed