Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-15 00:00:00

У листопаді 2014 року [PERSON] (далі по тексту - позивач, [PERSON]) звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Альфа-Банк" (далі по тексту - відповідач, ПАТ "Альфа Банк") треті особи: Публічне акціонерне товариство "Дельта Банк" (далі по тексту - ПАТ "Дельта Банк") Публічне акціонерне товариство "Сведбанк" (далі по тексту - ПАТ "Сведбанк") про визнання кредитного договору недійсним. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 06.06.2008 року між нею та ПАТ "Сведбанк" було укладено кредитний договір №2627/0608/45-018 (далі по тексту - Договір), відповідно до якого відповідач надав позивачу грошові кошти у розмірі 90000,00 доларів США. ПАТ "Сведбанк" відступило право вимоги ПАТ "Дельта Банк", а ПАТ "Дельта Банк" в свою чергу відступило право вимоги ПАТ "Альфа Банк". [PERSON] вважає, що укладений Договір не відповідає вимогам чинного законодавства, та просить визнати його недійсним, оскільки, при його укладенні було порушено вимоги ст.ст. 11, 18 Закону України "Про захист прав споживачів" №1023-ХІІ від 12.05.1991 року (далі по тексту - ЗУ "Про захист прав споживачів") та п. 3.8. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 року №168, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 25.05.2007 року №541/13808 (далі по тексту - Правила), де передбачено обов'язок банків у разі надання кредиту в іноземній валюті під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за цим договором несе споживач; та надання інформації щодо методики, яка використовувалася банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов'язаних з конвертацією платежу у валюту зобов'язання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним. Оскільки, позивача не було попереджено про валютні ризики, враховуючи те, що з дати укладення оспорюваного Договору відбулося знецінення національної валюти гривні України з показника в 4.75 грн. за 1 долар США до показника в 13,01 грн. за 1 долар США, підвищення валютного ризику не тільки призвело до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків на шкоду споживача, але й поставило останнього у вкрай невигідне матеріальне становище. З огляду на викладене, позивач звернувся до суду, оскільки, вважає, що умови Договору є дискримінаційними та несправедливими, а отже підлягають визнанню недійсними. В судовому засіданні представник позивача - [PERSON] позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання, яке відбулося 16.02.2015 року, не з'явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином. Представники ПАТ "Дельта Банк" та ПАТ "Сведбанк" в судове засідання, яке відбулося 16.02.2015 року, не з'явилися, про розгляд справи повідомлялися належним чином. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, враховуючи наступне. Відповідно до ст. 213 Цивільного процесуального Кодексу України (далі по тексту - ЦПК України), рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі 509 Цивільного кодексу України № 435-ІV від 16 січня 2003 р. (далі по тексту - ЦК України), зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Статтею 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. При цьому, згідно ст. 627 ЦК України та відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зокрема, ст. 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Останні встановлені ст.ст. 1048-1052, 1054 ЦК України. Відповідно до положень вказаних статей істотними умовами виступають: мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, порядок зміни і припинення дії договору, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору. Судом встановлено, що 06.06.2008 року між позивачем та ПАТ "Сведбанк" було укладено кредитний договір №2627/0608/45-018, відповідно до п. 1.1. якого Банк надає Позичальнику грошові кошти у вигляді кредиту у розмірі 90000,00 доларів США на строк до 06.06.2038 року включно та на умовах, передбачених у цьому Договорі, а Позичальник зобов'язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати свої зобов'язання у повному обсязі у терміни, передбачені цим Договором (а.с. 12). Відповідно до умов даного Договору, Позичальник сплачує Банку проценти за користування кредитом у розмірі 11,40% річних за весь строк фактичного користування кредитом. Згідно п. 1.4. Договору, Кредитні кошти призначені для здійснення Позичальником розрахунків по Договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS], загальною площею 28,20 кв.м. Як вбачається з матеріалів справи ПАТ "Сведбанк" відступило право вимоги ПАТ "Дельта Банк", а ПАТ "Дельта Банк" в свою чергу відступило право вимоги ПАТ "Альфа Банк". У результаті відступлення Новий кредитор є єдиним власником всіх прав вимоги за Кредитними документами (включаючи, без обмеження, права на всі платежі за Кредитним(и) договором(ами), всі права іпотекодержателя за Договором(ами) іпотеки (та всі права заставодержателя) за Договором(ами) застави)(та всі права кредитора за Договором(ами) поруки з 15.06.2012. Згідно з приписами ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. За змістом ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. А частиною другою цієї статті передбачені загальні умови, додержання яких необхідно для чинності правочину, в тому числі: особа яка вчинила правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. У свою чергу, вчинення особами дій щодо виконання досягнутих домовленостей, тобто виконання прийнятих на себе прав і покладених обов'язків за угодою, є виконанням угоди. Відповідно до ст. ст. 215 - 235 ЦК України, особа, яка вважає, що її права, речові права порушені, має право звернутися до суду з вимогами про визнання правочину недійсним, вказавши конкретну підставу для визнання його недійсним. Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст. 10 ЦПК Українизобов'язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину. Відповідно до п. "д" ч. 2 статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитор зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо). Аналогічні зобов'язальні норми для банків про інформування клієнтів-споживачів перед укладенням відповідного кредитного правочину щодо сукупної вартості кредиту тощо визначені Постановою НБУ N 168 від 10 травня 2007 року. Пункт 16 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року N 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" роз'яснює, що суди повинні з'ясувати виконання банками чи іншими фінансовими установами положення статей 11, 18, 21 Закону України "Про захист прав споживачів", а також пункту 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року N 168, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року N 541/13808 (щодо договорів, укладених після набрання постановою чинності), де передбачено обов'язок банків у разі надання кредиту в іноземній валюті під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за цим договором несе споживач. Як вбачається зі змісту п. 11.13. Договору, позивач, підписавши Договір, підтвердила, що перед його укладанням Банк надав їй в письмовій формі всю інформацію про умови кредитування. Також, при укладанні Договору їй була надана вся необхідна інформація, передбачена Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року N 168, в повному обсязі. Частиною 1 статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, встановлених ч.ч. 1-3, 5, 6 ст.203 ЦК України,якими сформульовані загальні вимоги до правочинів. Суд критично оцінює позицію позивача щодо незаконності умов кредитного договору, з огляду на таке. Стаття 18 ЗУ "Про захист прав споживачів"передбачає визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Відповідно до положень вказаної статті, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. У ч. 3 ст. 18 ЗУ "Про захист прав споживачів"визначений (невичерпний) перелік несправедливих умов договору, зокрема, встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору; обмеження відповідальності продавця (виконавця, виробника) стосовно зобов'язань, прийнятих його агентами, або обумовлення прийняття ним таких зобов'язань додержанням зайвих формальностей. Частиною 5 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" передбачено, що до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: 1) для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; 2) споживач зобов'язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; 3) передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; 4) встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки. Позивачем не надано належних та допустимих доказів, які дають підстави вважати, що кредитний договір, укладений між сторонами, є несправедливим до неї, оскільки при підписанні даного договору [PERSON] ознайомилася та погодилася з його умовами, а відтак, проаналізувавши умови кредитного договору та встановлені обставини, суд дійшов висновку про відсутність в останньому несправедливих умов, а всі твердження позивача з даного приводу судом розцінюються як його спосіб захисту власних інтересів від наслідків, можливість настання яких залежить лише від його добросовісної поведінки при виконанні взятих на себе за кредитним договором зобов'язань. Відповідно до п.14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року N 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин", при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048- 1052, 1054- 1055), статті 18-19 Закону України "Про захист прав споживачів". Зокрема, кредитний договір обов'язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз'яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними". Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний), або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити, виходячи з норм чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1 ЦК). З матеріалів справи судом встановлено, що договір укладений в письмовій формі, він підписаний повноважними особами, містить всі суттєві умови передбачені законом для договорів і які мають істотне значення, а також які були узгоджені сторонами. З приводу посилання позивача на п. 3.8. Порядку щодо попередження про валютні ризики під час виконання зобов'язань за Договором, слід зазначити наступне. Суд не приймає до уваги посилання сторони позивача на підвищення валютного ризику, як на підставу істотної зміни обставин, які не могли передбачити сторони, та як наслідок визнання кредитного договору недійсним, оскільки відповідно до п.16 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року N 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин", саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою навіть для розірвання кредитного договору на підставі статті 652 ЦК, а позивач в позові просить визнати недійсним кредитний договір з вказаних підстав, тому суд вважає такі посилання позивача безпідставними та необґрунтованими. Судом при розгляді справи не встановлено порушень закону з боку відповідача при укладанні кредитного договору, на які вказує позивач в позові, оскільки на спростування даних тверджень стороною позивача не надано будь-яких доказів. Враховуючи викладене, суд не знаходить законних підстав для визнання недійсними кредитного договору №2627/0608/45-018, що був укладений між сторонами 06.06.2008 року. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, зокрема щодо порушення відповідачем вимог Закону України "Про захист прав споживачів"та Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 року №168, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 25.05.2007 року №541/13808, не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, а позовні вимоги не ґрунтуються на жодній з підстав недійсності правочину, передбачених як ЦК України, так і Законом України "Про захист прав споживачів", тому суд дійшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed