Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-19 00:00:00

Позивач акціонерне товариство комерційний банк "ПриватБанк" звернулося в суд з позовом до [PERSON] про виселення, в якому просить суд виселити громадянина [PERSON] , [INFO] та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у житловому будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] , із зняттям з реєстраційного обліку у органі МВС України, до повноважень якого входять питання громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб, компетенція якого територіально поширюється на адресу вказаного житлового будинку, без надання іншого жилого приміщення. В обґрунтування позову вказують, що 12.10.2016 року ПАТ КБ "ПриватБанк" в порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки отримав у власність будинок, загальною площею 90.40 кв.м., житловою площею 53.80 кв.м., який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору іпотеки від 02.10.2007 року, що посвідчений приватним нотаріусом Глибоцького районного нотаріального округу Чернівецької області Кінащук Н.М., та зареєстрований у державному реєстрі під номером 6707. Після отримання права власності на вказану нерухомість, позивач здійснив намагання отримати доступ до житла, однак перешкодою для вчинення зазначених дій стала реєстрація та проживання у ньому наступних осіб: [PERSON] , [INFO] , який піддягає виселенню без надання іншого жилого приміщення з житлового будинку з господарчими будівлями, загальною площею 90.40 кв.м., житловою площею 53.80 кв.м,. яка/ий знаходиться за адресою: [ADDRESS] , адже на підставі ст.ст. 319, 321 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, ст. 114 Житлового кодексу УРСР передбачений виключний перелік осіб, яким надається інше житлове приміщення, до якого не можна віднести відповідача. 01 грудня 2017 року Глибоцьким районним судом Чернівецької області винесено ухвалу про відкриття провадження у даній справі та призначено попередній розгляд справи на 11 грудня 2017 року. 10 січня 2018 року відповідач [PERSON] , подав до суду відзив на вказаний позов та просив суд відмовити в задоволенні даного позову повністю. 25 січня 2018 року представник позивача подав до суду відповідь на відзив в якій просить суд позов задовольнити в повному обсязі. 14 лютого 2018 року Глибоцьким районним судом Чернівецької області винесено ухвалу про зупинення провадження у вказаній справі до набрання законної сили судовим рішенням у справі №715/32/18 провадження №2/715/115/18, що знаходиться в Глибоцькому районному суді Чернівецької області. 18 січня 2019 року Глибоцьким районним судом Чернівецької області винесено ухвалу про поновлення провадження у вказаній справі та призначено судове засідання на 08 лютого 2019 року. 05 березня 2019 року Глибоцьким районним судом Чернівецької області винесено ухвалу про зупинення провадження у вказаній справі до набрання законної сили судовим рішенням у справі №715/2646/18 провадження №2/715/1001/18, що знаходиться в Глибоцькому районному суді Чернівецької області. 05 грудня 2019 року Глибоцьким районним судом Чернівецької області винесено ухвалу про поновлення провадження у вказаній справі та призначено судове засідання на 20 грудня 2019 року. В судове засідання представник позивача АТ КБ «ПриватБанк» не з`явився, однак в позовній заяві та запереченні на відзив вказав, що вимоги підтримує повністю та просить їх задовольнити з підстав викладених у позовній заяві та відповіді на відзив. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] - адвокат Міцней Володимир Федорович позовні вимоги не визнав та просив суд відмовити в задоволені позову з підстав викладених у відзиві на позовну заяву. Суд, заслухавши пояснення представника позивача та відповідача, дослідивши письмові докази по справі, з`ясувавши всі фактичні обставини на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, прийшов до висновку, що в задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк», необхідно відмовити. Судом встановлено, що 12.10.2016 року ПАТ КБ "ПриватБанк" в порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки отримав у власність будинок, загальною площею 90.40 кв.м., житловою площею 53.80 кв.м., який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору іпотеки від 02.10.2007 року, що посвідчений приватним нотаріусом Глибоцького районного нотаріального округу Чернівецької області Кінащук Н.М., та зареєстрований у державному реєстрі під номером 6707. Після отримання права власності на вказану нерухомість, позивач здійснив намагання отримати доступ до житла, однак перешкодою для вчинення зазначених дій стала реєстрація та проживання у ньому [PERSON] [INFO] . Відповідно до ч.1 ст.575 ЦК України та ст.1 Закону України «Про іпотеку», іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, це вид забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом. Згідно вимог ст.589 ЦК України, ч.1 ст.33 Закону України «Про іпотеку», в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотеко держатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону. Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у статті 590 ЦК України, передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом. Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачене Законом України «Про іпотеку». Згідно з частиною третьою статті 33 цього Закону, звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку встановленому законом. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК України. Відповідно до частини 2 статті 109 ЖК України громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Таким чином частина 2 статті 109 ЖК України встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК України, після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що в разі звернення стягнення на іпотечне майно в судовому порядку та ухвалення судового рішення про виселення мешканців з іпотечного майна, яке не придбане за рахунок кредитних коштів, підлягають застосуванню як положення частини другої статті 39 та/або частини першої статті 40 Закону № 898-IV, так і частини другої статті 109 ЖК України. Отже, за змістом зазначених норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), який є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому за положенням частини другої статті 109 ЖК України постійне житло вказується в рішенні суду. При виселенні з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла в судовому порядку, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення. Такий висновок суду відповідає правовій позиції Верховного Суду України, яка міститься в постанові від 18 березня 2015 року по справі №6-39 цс15. Таким чином, аналізуючи зазначені норми закону, повно та всебічно з`ясувавши вищевказані обставини, які стосуються предмету доказування, та оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами у справі доказів, суд вважає, що позов АТ КБ «ПриватБанк» про виселення відповідача [PERSON] не підлягає задоволенню, оскільки за встановлених судом обставин виселення проводитися тільки з наданням іншого житлового приміщення, яке повинно бути зазначене у рішенні суду. Оскільки позивачем заявлено позовні вимоги без зазначення іншого житлового приміщення, в задоволенні позову слід відмовити. Більш того, позивачем належними і допустимими доказами не доведено факт дотримання ними частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК України щодо письмового повідомлення відповідача про виселення, що також є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Окрім того судом встановлено, що Рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області у справі №715/32/18 провадження №2/715/115/18 від 30 липня 2018 року та Постановою Чернівецького апеляційного суду №715/32/18 провадження №22-ц/822/96/18 від 27 грудня 2018 року встановлено, що скасовано реєстрацію 1/2 частини нерухомого майна розташованого в [ADDRESS] за ПАТ КБ «Приватбанк», вказаними судовими рішеннями, які набрали законної сили та мають преюдиціальне значення при розгляді даної справи, встановлено, що не тільки позивач АТ «Приватбанк» є власником спірного нерухомого майна, частку у праві власності на вказане нерухоме майно мають також інші особи, зокрема: [PERSON] і [PERSON] . Вказані особи із позовними вимогами щодо виселення відповідача не зверталися. За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги не знайшли свого обґрунтування при розгляді справи. На підставі викладеного, ст. статті 40 Закону України «Про іпотеку» , статті 109 ЖК України

Outcome: dismissed