Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-06 00:00:00

ТОВ «Інтеркеш Україна» звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області із позовом до [PERSON] про стягнення боргу за кредитним договором №10-27565 від 28.06.2019 року в розмірі 46244,97 грн. Позовні вимоги мотивує тим, що 28.06.2019 року між ТОВ «Інтеркеш Україна» та [PERSON] було укладено Кредитний договір №10-27565, за умовами якого відповідач отримала від позивача суму грошових коштів у розмірі 20000,00 грн., зі сплатою 127,75% відсотків річних з кінцевим терміном повернення 27.06.2020 року. Факт отримання відповідачем грошових коштів підтверджується його підписом на кредитному договорі та видатковому касовому ордері від 28 червня 2019 року. Позивач зазначає, що ТОВ «Інтеркеш Україна» виконало свої зобов`язання за кредитним договором №10-27565 від 28.06.2019 року. Однак, відповідач взяті на себе зобов`язання щодо погашення суми отриманого кредиту та сплати відсотків за користування кредитними коштами, у розмірі та строки визначені кредитним договором не виконує, чим суттєво порушує взяті на себе договірні зобов`язання. Враховуючи, що відповідач [PERSON] не виконала належним чином своїх зобов`язань за кредитним договором, у зв`язку з чим у неї виникла заборгованість, яка станом на 25 листопада 2020 року перед позивачем по кредитному договору становить 46244,97 грн., яка складається з наступного: 13240,95 грн. заборгованість за лімітом овердрафту; 12878,05 грн. нараховані відсотки за користування овердрафтом ; 19599,39 грн. нараховані штрафні санкції (пеня); 266, 12 грн. нараховане інфляційне збільшення заборгованості; 260,46 грн. - 3 % річних згідно ст.. 625 ЦК України, яку позивач ТОВ «Інтеркеш Україна» просить суд стягнути з відповідача на користь позивача. Позиція сторін справи : В судове засідання представник позивача не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи без його участі та в якій зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просив їх задовольнити з підстав та мотивів викладених у позові. Не заперечив проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] у судове засідання повторно не з`явилася, хоча про час та місце розгляду справи була повідомлена у встановленому законом порядку, за зареєстрованим місцем проживання у відповідності до ч.ч.6,7 ст. 128 ЦПК України, про причини неявки суд не повідомляла, клопотань про відкладення розгляду справи та письмового відзиву до суду не надходило. Відповідач [PERSON] про час та місце розгляду справи була повідомлена у встановленому законом порядку, що стверджується рекомендованими повідомленнями які повернулися на адресу суду із відміткою « за закінченням терміну зберігання » №8800026909479, №8800026596217, №8800026434225 та зворотнім повідомленням про вручення судового виклику №8800027682486. Відповідно до ч.4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Суд вважає за необхідне звернути увагу на тому, що застосовуючи відповідно до ч. 4 ст. 10 Цивільно- процесуального кодексу України, ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п. 35 рішення від 07.07.1989 р. Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain). Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України"). Враховуючи, що відповідач повідомлений належним чином повторно не з`явився до суду без повідомлення причин, не подав відзив, тому, при відсутності заперечень зі сторони представника позивача, вирішує справу на підставі наявних в ній доказів та матеріалів і ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. У відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України у зв`язку з розглядом справи за відсутності сторін фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. 19.04.2021 року представником позивача подано до суду клопотання про розгляд справи за його відсутності. 21.04.2021 року представником позивача подано до суду клопотання про розгляд справи за його відсутності. В ході розгляду справи проведені наступні процесуальні дії: 21.01.2021 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду відкрито провадження по справі та призначено справу до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Вивчивши та перевіривши в судовому засіданні матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті суд приходить до наступного. Згідно ст. ст. 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Судом встановлено, що 28.06.2019 року між позивачем ТОВ «Інтеркеш Україна» та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір №10-27565, за умовами якого позивач надав [PERSON] , а остання отримала суму кредиту у розмірі 20000,00 грн., зі сплатою процентів у розмірі 127,75% відсотків річних, строком на 12 місяців, з кінцевим терміном повернення до 27.06.2020 року, з погашенням суми кредиту та процентів у терміни, відповідно до графіка повернення кредиту і сплати відсотків, що стверджується кредитним договором №10-27565 від 28.06.2019 року, копія якого приєднана до матеріалів справи. ( 5-7) Як встановлено судом, [PERSON] отримала суму кредиту у розмірі 20000,00 грн., що стверджується видатковим касовим ордером ( а.с. 8) Відповідно до п. 1.4. кредитного договору, кінцевий строк повернення кредиту до 27.06.2020 року. Відповідно до п.2.2.2 кредитного договору №10-27565 від 28.06.2019 року позичальник зобов`язується погашати отриманий кредит, сплатити відсотки в терміни встановлені даним договором. Відповідно до п. п. 3) п. 2.1.1 Кредитодавець має право вимагати від позичальника дострокового повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитних коштів у разі наявності затримання сплати частини кредиту та/або процентів більше ніж на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла щонайменше на три календарних місяці. Окрім того, пунктом 6.7. Кредитного договору передбачено, що у кожному випадку невиконання (або неналежного виконання) позичальником своїх зобов`язань за даним договором позичальник сплачує пеню в розмірі один відсоток за календарний день від суми виданих коштів та у разі порушення графіку погашення кредиту зазначеного в додатку № 1, позичальник сплачує пеню в розмірі сто гривень. Як вбачається з кредитного договору [PERSON] отримала кошти від ТОВ «Інтеркеш Україна» на умовах строковості, зворотності, забезпеченості, платності. Сторони погодили всі істотні умови кредитного договору. Отже, встановлено, що між сторонами діють цивільні правовідносини, засновані на договорі. Позивач свої зобовязання за кредитним договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі 20 000,00 грн., що стверджується видатковим касовим ордером, копія якої наявна в матеріалах справи. Як вбачається з матеріалів справи, укладений кредитний договір повністю відповідає вимогам ст. ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідач був ознайомлений із орієнтовною сукупною вартістю кредиту з урахуванням процентної ставки за кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту. Підпис позивача під вказаними документами свідчить про те, що позичальник, як споживач фінансових послуг, був належним чином проінформований про всі детальні умови кредитного договору та його сукупну вартість із указівкою усіх обов`язкових умов, а відтак позивачем під час укладення із відповідачем кредитного договору були дотримані всі норми Закону України «Про захист прав споживачів». Однак, як стверджує позивач, у порушення умов договору [PERSON] належним чином не виконувала взяті на себе зобов`язання по погашенню кредиту та відсотків. Внаслідок цього, станом на 25 листопада 2020 року перед позивачем по кредитному договору становить 46244,97 грн., яка складається з наступного: 13240,95 грн. заборгованість за лімітом овердрафту; 12878,05 грн. нараховані відсотки за користування овердрафтом 19599,39 грн. нараховані штрафні санкції (пеня), 266, 12 грн. нараховане інфляційне збільшення заборгованості; 260,46 грн. - 3 % річних згідно ст.. 625 ЦК України. Відповідач не спростував вказаний розрахунок заборгованості, хоча такий процесуальний обов`язок передбачений ст.ст. 12, 13 ЦПК України. Правовідносини між сторонами по справі є цивільно правовими та урегульовані положеннями ЦК України. Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України). Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Визначення поняття зобов`язання міститься у ч. 1 ст. 509 ЦК України. Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно з частиною третьою статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямоне встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Отже, вчинений правочин вважається правомірним, доки ця презумпція не буде спростована на підставі судового рішення, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину, повинні здійснюватися, а обов`язки підлягають виконанню. В силу приписів ст. 204 ЦК України діє презумпція дійсності правочину. Згідно вимог п.1 ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч.1 ст. 527 ЦК України Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Згідно ч.1 ст. 530 ЦК України Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). У відповідності до ст.ст. 610, 611, 612 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Оскільки судом встановлено, що відповідач не виконав зобов`язання, передбачені вищезазначеним кредитним договором №10-27565 від 28.06.2019 року у строк, встановлений цим договором, суд вважає, що у відповідності до ч.1 ст. 612, ст. 610 ЦК України його слід вважати таким, що прострочив виконання зобов`язання. Непогашення відповідачем заборгованості перед банком за кредитним договором свідчить про порушення ним його умов, а також вимог ст. 525 ЦК України, які встановлюють неприпустимість односторонньої відмови від виконання зобов`язань. Відповідно до ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України. Статтею 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до вимог ч.1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Докази, що не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути пок-ладені судом в основу ухваленого судового рішення (стаття 229 ЦПК України). Суд розглядає справу дотримуючись принципів змагальності і диспозитивності цивіль-ного судочинства, оцінюючи докази у справі у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням згідно ст. 229 ЦПК України, захищаючи порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи чи інтереcи фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб згідност. 2 ЦПК України. Так, як своїх зобов`язань за кредитним договором [PERSON] добровільно не виконує належним чином, але як боржник вона не звільняється від відповідальності за неможливість виконання нею грошового зобов`язання, то у позивача виникло право вимагати від боржника сплати заборгованості за кредитом та сплати процентів. З огляду на викладене позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача суму заборгованості за кредитом, яка складається з наступного: 13240,95 грн. заборгованість за лімітом овердрафту; 12878,05 грн. нараховані відсотки за користування овердрафтом підлягають до задоволення. Що стосується позовних вимог в частині стягнення з відповідача суми заборгованості по пені, суд виходить з наступного. Підставою, яка породжує обов`язок сплатити неустойку, є порушення боржником зобов`язання (стаття 610, пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України). Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. За правилами статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Тобто пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір поки зобов`язання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від продовження правопорушення. За змістом приписів параграфу 2 глави 49 ЦК України особливість пені у тому, що вона нараховується з першого дня прострочення та доти, поки зобов`язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов`язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов`язання. Тобто, вона може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано у законі чи в договорі. Але відповідно до пункту 1 частини другої статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (як штрафу, такі пені) застосовується позовна давність в один рік. Відтак, стягнути неустойку (зокрема і пеню незалежно від періоду її нарахування) можна лише у межах спеціальної позовної давності. Окрім того, пунктом 6.7. Кредитного договору передбачено, що у кожному випадку невиконання (або неналежного виконання) позичальником своїх зобов`язань за даним договором позичальник сплачує пеню в розмірі один відсоток за календарний день від суми виданих коштів та у разі порушення графіку погашення кредиту зазначеного в додатку № 1, позичальник сплачує пеню в розмірі сто гривень. Зважаючи на викладене , суд приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача пені в сумі 19599,39 грн. Що стосується позовних вимог в частині стягнення з відповідача на підставі частини 2 статті 625 ЦК України інфляційних втрат та три процента річних від простроченої суми за невиконання грошового зобов`язання, суд виходить з наступного. За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц. Так, відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач не виконала зобов`язання, не повернула суму кредиту і відсотки. Оскільки боржник не виконав грошове зобов`язання перед позивачем у встановлений договором строк, а саме сума кредиту не повернута, відтак боржником були порушенні умови кредитного договору і позивач вправі вимагати від відповідача сплату інфляційних втрат та 3% річних. Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та 3 % річних в порядку статті 625 ЦК України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд у складі Великої Палати Верховного Суду у Постанові від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12. Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. З огляду на те, що відповідач порушив вказане грошове зобов`язання, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України. Інфляція - це знецінення грошей, зниження їхньої купівельної спроможності, дисбаланс попиту і пропозиції. Згідно з Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. На даний час індекс інфляції розраховується Державною службою статистики України і щомісячно публікується, зокрема, в газеті "Урядовий кур`єр". Отже, повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на зазначений державний орган відповідні показники згідно з статтями 17, 18 Закону України «Про інформацію» є офіційними і можуть використовуватися господарським судом і учасниками судового процесу для визначення суми боргу. Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 вказала, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань. Враховуючи викладене, cуд, перевіривши розрахунок трьох процентів у розмірі 260,46 грн. та розрахунок щодо інфляційних втрат у розмірі 266,12 грн. визнає їх арифметично вірними та обґрунтованими, у зв`язку з чим позовні вимоги в частині стягнення 266,12 грн. інфляційних втрат та в частині стягнення 260,46 грн. трьох процентів річних підлягають повному задоволенню. Відповідач не спростував вказаний розрахунок заборгованості, хоча такий процесуальний обов`язок передбачений ст.ст. 12, 13 ЦПК України. Відповідач під час розгляду справи не надав суду жодних доказів, які б спростовували заявлені позовні вимоги та свідчили про відсутність у нього обов`язку сплатити заявлену до стягнення на підставі частини 2 статті 625 ЦК України суму інфляційних втрат та три процента річних від простроченої суми за невиконання грошового зобов`язання. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України,№ 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). З урахуванням всіх обставин справи, враховуючи вимоги ст. 81 ЦПК України - кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, виходячи із принципів розумності та справедливості, зважаючи на те, що відповідачем не представлено суду жодних доказів щодо безпідставності вимог позивача, враховуючи те, що відповідач, будучи ознайомлений з умовами кредитування, уклавши договір не виконує його істотні умови щодо порядку та строків погашення кредиту та процентів за користування ним, хоча взяв на себе зобов`язання їх виконувати та вчасно погашати заборгованість, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтеркеш Україна» за кредитним договором №10-27565 від 28.06.2019 року заборгованість в розмірі 46244,97 грн., яка складається з наступного: 13240,95 грн. заборгованість за лімітом овердрафту; 12878,05 грн. нараховані відсотки за користування овердрафтом; 19599,39 грн. нараховані штрафні санкції (пеня), 266, 12 грн. нараховане інфляційне збільшення заборгованості; 260,46 грн. - 3 % річних згідно ст.. 625 ЦК України підлягають до задоволення з підстав та мотивів викладених вище. Щодо розподілу судових витрат: Частинами першою-другою статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. В порядку ст.141 ЦПК України слід стягнути з відповідача на користь позивача сплачений позивачем судовий збір в сумі 2118,00 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved