Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-19 00:00:00

06 литстопада 2019 року позивачі [PERSON] та [PERSON] , через свого повноважного представника [PERSON] звернулись до Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області із зазначеним вище позовом, де просять ухвалити судове рішення, яким визнати незаконними дії ПАТ «Дніпропетровськгаз» щодо монтажу загальнобудинкового вузла обліку природного газу на фасадному газопроводі зовнішньої стіни будинку [ADDRESS] , з метою комерційного обліку; визнати незаконними дії ПАТ «Дніпропетровськгаз» та КП «ВЖРЕО» щодо укладення договору №2-М про забезпечення можливості проведення монтажу, збереження та здійснення експлуатації будинкового (загальнобуддинкового) ВОГ та договору №20-ЗП щодо зняття показань будинкового (загальнобудинкового) вузла обліку та лічильників газу, встановлених у квартирах споживачів від 01.12.2016 року відносно буд. [ADDRESS] ; зобов`язати АТ «Оператор газорозподільної системи «Дніпропетровськгаз» здійснити перерахунок об`ємів споживання природного газу по квартирах позивачів, відповідно до Норм споживання природного газу населенням у разі відсутності газових лічильників, затверджених постановою КМУ №203 від 23.03.2016 за період з 01.05.2017 по 09.08.2018 та з 09.08.2019 відповідно до норм споживання природного газу побутовими споживачам природного газу у разі відсутності лічильників газу, затверджених постановою КМУ №143 від 27.02.2019 року; зобов`язати АТ «Оператор газорозподільної системи «Дніпропетровськгаз» у відповідності до вимог ЗУ «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», Кодексу ГРС встановити по об`єкту побутового споживача [PERSON] - квартирі [ADDRESS] , та по об`єкту побутового споживача [PERSON] - квартирі [ADDRESS] , комерційний вузол обліку природного газу. Свої вимоги позивачі обґрунтували тим, що вони є побутовими споживачами природного газу відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про ринок природного газу», а саме використовують природний газ з метою приготування їжі, за об`єктами споживання - квартири [ADDRESS] . Розподіл природного газу побутовим споживачам [PERSON] та [PERSON] здійснює АТ «Оператор газорозподільної системи «Дніпропетровськгаз», що є правонаступником ПАТ «Дніпропетровськгаз», відповідно до «Типового договору розподілу природного газу», затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (НКРЕКП) №2498 від 30.09.2015, фактом згоди приєднання до якого, відповідно до п.1.3 цього Договору, був сплачений рахунок Оператора ГРМ та споживання природного газу. Нарахування позивачам за спожитий природний газ до 01.05.2017 року здійснювались згідно норм споживання природного газу населенням у разі відсутності газових лічильників, затверджених постановою КМУ від 23.03.2016 року №203 та роздрібної ціни на природний газ, встановленої постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.2015 №758, по формулі 7.1 куб. м на одну зареєстровану особу. Враховуючи, що за об`єктами споживання зареєстровані та проживають лише позивачі, кожен з них сплачував до 01.05.2017 року за об`єм 7.1 куб.м. Відповідно до постанови КМУ від 18.08.2017 №609 «Про внесення змін до деяких постанов КМУ», норму споживання природного газу населенню у разі відсутності газових лічильників для плити газової було змінено з 7.1 куб.м. на 5.4 куб.м. людино-місяць. 07.04.2017 року на зовнішній стіні будинку [ADDRESS] представниками ПАТ «Дніпропетровськгаз» був встановлений загальнобудинковий вузол обліку природного газу, та з 01.05.2017 обсяги спожитого мешканцями будинку природного газу (за відсутності у споживача індивідуального лічильника газу) визначаються пропорційно кількості осіб, зареєстрованих у квартирі або іншому ізольованому житловому приміщенні у відповідності до Тимчасового положення про порядок проведення розрахунків за надання населенню послуг з газопостачання в умовах використання загальнобудинкового вузла обліку, затвердженого постановою КМУ від 16.05.2002 №620. У встановленні індивідуального вузла обліку по об`єктах споживання за рахунок Оператора ГРМ позивачам було відмовлено. Підставою для нарахування об`єму природного газу за загальнобудинковим приладом обліку позивачам є договір №2-М про забезпечення можливості провеення монтажу, збереження та здійснення експлуалації будинкового (загальнобудинкового) ВОГ від 01.12.2016 та договір №24-ЗП щодо зняття показань будинкового (загальнобудинкового) вузла обліку та лічильників газу, встановлених у квартирах споживачів від 01.12.2016, укладеного між ПАТ «Дніпропетровськгаз» та комунальним підприємством «Виробниче житлово-ремонтно-експлуатаційне об`єднання» Жовтоводської міської ради. Після встановлення загальнобудинкового вузла обліку природного газу та здійснення за ним нарахування, обсяги спожитого природного газу за об`єктом споживання збільшились з 7,1 куб.м на 23,52 куб.м, що потягло за собою зміну сум нарахування за послуги газопостачання, що підтверджує лист ПАТ «Дніпропетровськгаз» від 14.12.2018 року. Таким чином, позивачі вважають, що дії ПАТ «Дніпропетровськгаз» щодо встановлення загальнобудинкового приладу обліку замість квартирних є незаконними та такими, що порушують Закону України «Про захист прав споживачів», що змусило їх звернутись до суду з цим позовом. Ухвалою суду від 07 листопада 2019 року по справі було відкрито провадження та вирішено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Матеріали справи містять відзив на позов АТ «Дніропетровськгаз», у якому представник відповідача просив відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] , [PERSON] в повному обсязі, посилаючись на те, що вони не обґрунтовані ані нормами матеріального, ані процесуального права. Позивачі, висуваючи позовні вимоги щодо визнання незаконними дій ПАТ «Дніпропетровськгаз» щодо монтажу загальнобудинкового вузла обліку природного газу, а також визнання незаконними дій ПАТ «Дніпропетровськгаз» та КП «ВЖРЕО» щодо укладання договору №2-М про забезпечення можливості проведення монтажу, збереження та здійснення експлуатації будинкового (загальнобудикового) ВОГ та договору №20-ЗП, щодо зняття показань будинкового (загальнобудинкового) вузла обліку та лічильників газу, встановлених у квартирах споживачів від 01.12.2016 року відносно буд. [ADDRESS] фактично наділяють себе повноваженнями вирішувати це питання одноособово, тобто виступають від імені всіх жителів будинку [ADDRESS] . Ніяких документів, які б підтверджували їх право виступати в суді представником всіх жителів вказаного будинку до позовної заяви не додано, а отже це є ще однією підставою для відмови в задоволенні цієї позовної вимоги. Відносно позовної вимоги щодо зобов`язання АТ «Оператор газорозподільної системи «Дніпропетровськгаз» здійснити перерахунок об`ємів споживання природного газу позивачам, відповідно до норм споживання природного газу населення у разі відсутності газових лічильників, затверджених постановою КМУ №203 від 23.03.2016, відповідач звертає увагу суду на те, що 30.05.2018 року Окружним адміністративним судом м.Києва по справі №826/2507/18 винесено рішення, яким визнано протиправною та нечинною Постанову КМУ від 23.03.2016 №203 «Про норми споживання природного газу населенням у разі відсутності газових лічильників». Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 09.08.2018 року та постановою Верховного Суду від 27.11.2018 року рішення окружного адміністративного суду залишено без змін. Таким чином, на теперішній час постанову КМУ №203 від 23.03.2016 року було скасовано, отже відсутні підстави для застосування зазначеної постанови при вирішенні спору. Балансоутримувач не може відмовити Оператору ГРМ в організації та встановленні загальнобудинкового вузла обліку природного газу, якщо ці заходи здійснюються за рахунок Оператора ГРМ. Відповідно до абз.6 п.4 Положення №620, у разі незгоди власника квартири (будинку) розраховуватися за спожитий газ за показаннями будинкового вузла обліку на будинок (групу будинків) він може встановити квартирний лічильник газу (вузол газу) окремо на квартиру (будинок) за власні кошти. Ані положенням №620, ані будь-яким іншим нормативно-правовим актом законодавства, що регулює відносини споживачів та газорозподільних систем не передбачено проведення перерахунку споживачам відповідно до Норм споживання природного газу населенням у разі відсутності газових лічильників за будь-яких умов. Стосовно позовної вимоги про зобов`язання АТ «Дніпропетровськгаз» у відповідності до вимог закону встановити по об`єкту побутових споживачів [PERSON] , [PERSON] комерційний вузол обліку природного газу, відповідач вважає, що ця вимога є такою, що заявлена передчасно, а тому задоволенню не підлягає. Також у своєму відзиві представник відповідача зазначив, що Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» щодо порядку встановлення лічильників споживачам природного газу» №2260-VIII від 21.12.2017 р. У частині першій статті 6 цифри «2018» замінено цифрами «2021». Тобто з дати набрання чинності цим законом (20.01.2018 р.) суб`єкти господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, зобов`язані: 1) забезпечити встановлення лічильників газу: а) для населення, що проживає у квартирах та приватних будинках, я яких газ використовується тільки для приготування їжі - до 1 січня 2021 року. Крім того, у відзиві відповідач зазначає, що Постановою НКРЕКП від 24.03.2016 №391 (зі змінами, внесеними Постановою №2344 від 22.12.2016 р.) було затверджено План розвитку газорозподільної системи ПАТ «Дніпропетровськгаз» на 2016-2025 року та джерела його фінансування, відповідно до якого передбачено встановлення у 2016-2017 роках 1854 будинкових ВОГ з обсягом фінансування 50644,00 тис. грн. за рахунок витрат на встановлення будинкових лічильників газу населенню, які закладені в тариф на розподіл природного газу. Розділом 1 вищезазначеного плану розвитку передбачено встановлення будинкового ВОГ зокрема за адресою: будинок [ADDRESS] , що й було здійснено 07.04.2017 року. Згідно з пп.1 п.6 Положення про НКРЕКП, затвердженого указом Президента України від 10.09.2014 №715/2014, НКРЕКП для забезпечення виконання покладених на неї завдань і функцій має право приймати у межах своєї компетенції рішення, що є обов`язковими до виконання суб`єктами природних монополій. Таким чином, ПАТ «Дніпропетровськгаз» не може відступати від положень, встановлених планом розвитку газорозподільної системи ПАТ «Дніпропетровськгаз» на 2016-2025 роки, які затверджено Постановою НКРЕКП від 24.03.2016 №391. У роз`ясненнях НКРЕКП від 09.12.2016 року зазначено, що законодавством не передбачено погодження зі споживачем встановлення загальнобудинкового приладу обліку газу. Крім того, представник відповідача зазначає, що позовна заява не містить логічно-правового висновку щодо порушення відповідачем хоча б яких-небудь прав позивача, як споживача в світі положень Закону України «Про захист прав споживачів». В матеріалах справи також мається відзив відповідача КП «ВЖРЕО», в якому представник відповідача позовні вимоги не визнає, оскільки вважає, що договори між АТ «Оператор газорозподільної системи «Дніпропетровськгаз» та КП «ВЖРЕО»: договір №2-М про забезпечення можливості проведення монтажу, збереження та здійснення експлуатації будинкового (загальнобудинкового) ВОГ та Договір №24-ЗП щодо зняття показань будинкового (загальнобудинкового) вузла обліку та лічильників газу, встановлених у квартирах споживачів, укладені з дотриманням вимог закону. Твердження позивачів з приводу того, що КП «ВЖРЕО» не мало права укладати такий договір є безпідставними, оскільки такі дії передбачені Статутом КП «ВЖРЕО» та п.4 Постанови КМУ від 16.05.2002 року №620 «Про затвердження тимчасового положення про порядок проведення рахунків за надання населенню послуг з газопостачання в умовах використання загальнобудинкового вузла обліку». Відповідно до Кодексу газорозподільних мереж Балансоутримувач (Управитель) не може відмовити оператору газорозподільних мереж в організації та встановленні загальнобудинкового вузла обліку природного газу, якщо ці заходи здійснюються за рахунок оператора газорозподільних мереж. Також, на думку відповідача КП ВЖРЕО всі квартири будинку [ADDRESS] вважаються забезпеченими комерційним обліком газу, як того вимагають норми закону та, задовольнивши вимоги позивачів [PERSON] та [PERSON] будуть порушені права інших споживачів природного газу, проживаючих у будинку [ADDRESS] . З 01.11.2019 року, відповідно до рішення установчих зборів в будинку [ADDRESS] створено ОСББ «Гагаріна 12 », тому з 01.11.2019 року КП ВЖРЕО не обслуговує наведений будинок. Суд, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Статтею 322 ЦК України передбачено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить. Взаємини між сторонами регулюються нормами Конституції України, ЦК України, Закону України «Про житлово-комунальні послуги», Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу». Як передбачено ст. 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Відповідно до ст.24 Конституції України, громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом, не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. Відповідно до ст. 3 ЦК України однією із загальних засад цивільного законодавства є справедливість. Згідно ч. 1 ст. 5 Закону України «Про захист прав споживачів» держава забезпечує споживачам захист їх прав, надає можливість вільного вибору продукції, здобуття знань і кваліфікації, необхідних для прийняття самостійних рішень під час придбання та використання продукції відповідно до їх потреб, і гарантує придбання або одержання продукції іншими законними способами в обсязі, що забезпечує рівень споживання, достатній для підтримання здоров`я і життєдіяльності. Як передбачено ст. 21 цього ж Закону, права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення. Відповідно до п.п.3,4,7 ч. 1 ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів», крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов`язаного з ним законодавства про захист прав споживачів, права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо виконавець послуги нав`язує такі умови одержання послуги, які ставлять споживача у нерівне становище порівняно з іншими споживачами, порушується принцип рівності сторін договору, ціну продукції визначено неналежним чином. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», у цьому Законі наведені нижче терміни вживаються в такому значенні: житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг; виконавець комунальної послуги - суб`єкт господарювання, що надає комунальну послугу споживачу відповідно до умов договору; норми споживання комунальних послуг (далі - норми споживання) - кількісні показники споживання комунальних послуг, які використовуються для розрахунків за спожиті комунальні послуги у випадках, передбачених законодавством; споживач житлово-комунальних послуг (далі - споживач) - індивідуальний або колективний споживач. Згідно ст. 3 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», державна політика у сфері житлово-комунальних послуг базується на таких принципах: Державна політика у сфері житлово-комунальних послуг ґрунтується на таких принципах: забезпечення раціонального використання наявних ресурсів та сталого розвитку населених пунктів; створення та підтримання конкурентного середовища при виробленні та наданні житлово-комунальних послуг, забезпечення контролю у сфері діяльності природних монополій; забезпечення функціонування підприємств, установ та організацій, що виробляють, виконують та/або надають житлово-комунальні послуги, на умовах самофінансування, досягнення рівня економічно обґрунтованих витрат на виробництво таких послуг; регулювання цін/тарифів на житлово-комунальні послуги у випадках, визначених законом, з урахуванням досягнутого рівня соціально-економічного розвитку, природних особливостей відповідного регіону та технічних можливостей; забезпечення рівних можливостей доступу до отримання мінімальних норм житлово-комунальних послуг для споживачів незалежно від соціального, майнового стану, віку споживача, місцезнаходження та форми власності юридичних осіб тощо; дотримання встановлених стандартів, нормативів, норм, порядків і правил щодо кількості та якості житлово-комунальних послуг. Як передбачено ст. 2 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», предметом регулювання цього Закону є відносини, що виникають у процесі надання споживачам послуг з управління багатоквартирним будинком, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення та поводження з побутовими відходами, а також відносини, що виникають у процесі надання послуг з постачання та розподілу електричної енергії і природного газу споживачам у житлових, садибних, садових, дачних будинках, суб`єктами цього Закону є: споживачі (індивідуальні та колективні); управитель; виконавці комунальних послуг. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» фінансування робіт з оснащення лічильниками газу населення здійснюється за рахунок: коштів суб`єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території; коштів відповідного бюджету; інших джерел, не заборонених законодавством. Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», що діяв на момент виникнення спірних правовідносин, суб`єкти господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, зобов`язані забезпечити встановлення лічильників газу для населення, що проживає у квартирах та приватних будинках, в яких газ використовується тільки для приготування їжі - до 1 січня 2018 року. Згідно глави 1 розділу 1 Кодексу газорозподільних систем, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг 30.09.2015 № 2494 (далі Кодекс), оператор газорозподільної системи (далі - Оператор ГРМ) суб`єкт господарювання, що на підставі ліцензії здійснює діяльність з розподілу природного газу газорозподільною системою, яка знаходиться у його власності або користуванні відповідно до законодавства, та здійснює щодо неї функції оперативно-технологічного управління. Судом встановлено, що позивачі [PERSON] та [PERSON] є побутовими споживачами природного газу відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про ринок природного газу», а саме споживають газ з метою приготування їжі, за об`єктами споживання - квартира [ADDRESS] . Розподіл природного газу побутовим споживачам [PERSON] та [PERSON] здійснює АТ «Оператор газорозподільної системи «Дніпропетровськгаз», що правонаступником ПАТ «Дніпропетровськгаз» відповідно до «Типового договору розподілу природного газу», затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (НКРЕКП) №2498 від 30.09.2015, фактом згоди приєднання до якого відповідно до п.1.3 цього Договору, був сплачений рахунок Оператора ГРМ та споживання природного газу. Права та обов`язки споживачів чітко визначені Типовим договором постачання природного газу споживачам, а саме Розділом IV. «Ціна, порядок обліку та оплати природного газу», Розділом V. «Права та обов`язки споживача» та Розділом VІ. «Права і обов`язки постачальника». Зміст типового договору, викладений в постанові Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30.09.2015 № 2500, констатує, що права та обов`язки для всіх споживачів є ідентичними. Відповідно до пунктів 1.1-1.3 Типового договору цей договір є публічним, регламентує порядок та умови переміщення природного газу з метою фізичної доставки Оператором ГРМ обсягів природного газу, які належать споживачам (їх постачальникам), до об`єктів споживачів, а також правові засади санкціонованого відбору природного газу з газорозподільної системи. Умови договору однакові для всіх споживачів України. Цей договір є договором приєднання, що укладається з урахуванням вимог статей 633, 634, 641 та 642 ЦК України на невизначений строк. Фактом приєднання споживача до умов договору (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, які засвідчують його бажання укласти договір, зокрема сплата рахунка Оператора ГРМ, та/або документально підтверджене споживання природного газу. У пункті 1.4 Типового договору вказано, що термін, що використовується в цьому договорі, має таке значення: «споживач» - фізична або юридична особа чи фізична особа - підприємець, об`єкт якої підключений до газорозподільної системи Оператора ГРМ. Інші терміни вживаються у значеннях, наведених у Законі України «Про ринок природного газу» та Кодексі ГРС. Судом встановлено, що позивачі приєдналися до вказаного Типового договору, оскільки щомісячно споживають природний газ та щомісячно сплачують рахунки за спожитий природний газ. Права та обов`язки споживачів чітко визначені Типовим договором, а саме розділом IV «Ціна, порядок обліку та оплати природного газу», розділом V «Права та обов`язки споживача» та розділом VІ «Права і обов`язки постачальника». Згідно з пунктом 2.1 цього Типового договору АТ «Оператор газорозподільної системи «Дніпропетровськгаз» взяло на себе зобов`язання постачати природний газ споживачам в необхідних об`ємах (обсягах), а позивач взяла на себе зобов`язання своєчасно сплачувати вартість природного газу у розмірі, строки та порядку, що визначені цим договором. Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином, відповідно до умов договору. Нормою ч. 1 ст. 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно ч. 1 ст. 5 Закону України «Про захист прав споживачів» держава забезпечує споживачам захист їх прав, надає можливість вільного вибору продукції, здобуття знань і кваліфікації, необхідних для прийняття самостійних рішень під час придбання та використання продукції відповідно до їх потреб, і гарантує придбання або одержання продукції іншими законними способами в обсязі, що забезпечує рівень споживання, достатній для підтримання здоров`я і життєдіяльності. Відповідно до вимог ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно із вимогами ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно ст.8 ч.2 п.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», виконавець зобов`язаний забезпечувати своєчасність надання, безперервність і відповідну якість комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договорів про їх надання, у тому числі шляхом створення системи управління якістю відповідно до національних або міжнародних стандартів. Згідно Постанови НКРЕКП від 24.03.2016 № 391 (зі змінами, внесеними Постановою №2344 від 22.12.2016 р.) було затверджено план розвитку газорозподільної системи ПАТ «Дніпропетровськгаз» на 2016-2025 роки та джерела його фінансування, відповідно до якого передбачено встановлення у 2016-2017 роках 1854 будинкових ВОГ з обсягом фінансування 50644,00 грн. за рахунок витрат на встановлення будинкових лічильників газу населенню, які закладені в тариф на розподіл природного газу. З матеріалів справи встановлено, що позивачі [PERSON] та [PERSON] проводили оплату газопостачання за встановленими тарифами, в яких були передбачені витрати на встановлення лічильників газу, у тому числі безпосередньо індивідуальних. Таким чином, відповідач зобов`язаний надавати послуги, які оплачені позивачами та відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», зобов`язаний забезпечити встановлення лічильників газу для населення, що проживає у квартирах, в яких газ використовується тільки для приготування їжі - до 1 січня 2018 року, згідно до закону, що діяв на момент виникнення спірних правовідносин. Крім того, судом встановлено, що в квітні 2017 року на зовнішній стіні будинку [ADDRESS] представниками ПАТ «Дніпропетровськгаз» був встановлений загальнобудинковий вузол обліку природного газу, та з 01.05.2017 року обсяги спожитого мешканцями будинку природного газу (за відсутності у споживача індивідуального лічильника газу) були визначені пропорційно кількості осіб, зареєстрованих у квартирі або іншому ізольованому приміщенні у відповідності до Тимчасового положення про порядок проведення розрахунків за надання населенню послуг з газопостачання в умовах використання загально будинкового вузла обліку, затвердженого постановою КМУ від 16.05.2002 №620. Дана обставина не заперечується сторонами по справі а також вбачається з листа ПАТ «Дніпропетровськгаз» від 14.12.2018 №Dр01.3-ЛВ-19358-1218 (а.с.15). Відповідно до листів ПАТ «Дніпропетровськгаз» №49001.3-Лв-8166-0519 від 15.05.2019 року та №49001.3-Лв-8172-0519 від 16.05.2019 року позивачам було відмовлено у встановленні індивідуальних вузлів обліку по їх об`єктах споживання за рахунок ПАТ «Дніпропетровськгаз» (а.с.17,18). Згідно вищезазначеного листа, підставою для встановлення загальнобудинкового вузла обліку газу на буд. [ADDRESS] , є план розвитку газорозподільної системи ПАТ «Дніпропетровськгаз» на 2016-2025 роки, згідно якого не передбачено встановлення будинкових вузлів обліку природного газу. За адресою: [ADDRESS] встановлено будинковий ВОГ. Усі квартири цього будинку вважаються забезпеченими комерційним обліком газу як того вимагають норми закону. Однак, посилання відповідача на те, що НКРЕКП було затверджено розрахунок доцільності встановлення загальнобудинкових ВОГ згідно Плану розвитку газорозподільної системи ПАТ «Дніпропетровськгаз» на 2016-2025 роки, суд вважає таким, що не звільняє його від обов`язку встановити індивідуальний лічильник позивачам. При цьому, суд виходить з того, що позивач сумлінно виконували обов`язок щодо сплати отриманих послуг, а ст. 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», який має вищу юридичну силу, чим рішення НКРЕКП, зобов`язує відповідача забезпечити встановлення лічильників газу для населення, що проживає у квартирах в яких газ використовується тільки для приготування їжі - до 1 січня 2018 року, згідно закону, що діяв на момент виникнення спірних правовідносин. Також суд приймає до уваги, що відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про захист прав споживачів» держава забезпечує споживачам захист їх прав, надає можливість вільного вибору продукції, права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення та ст. 2 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», згідно якої державна політика у сфері житлово-комунальних послуг базується на таких принципах: забезпечення раціонального використання наявних ресурсів та сталого розвитку населених пунктів; створення та підтримання конкурентного середовища при виробленні та наданні житлово-комунальних послуг, забезпечення контролю у сфері діяльності природних монополій; забезпечення функціонування підприємств, установ та організацій, що виробляють, виконують та/або надають житлово-комунальні послуги, на умовах самофінансування, досягнення рівня економічно обґрунтованих витрат на виробництво таких послуг; регулювання цін/тарифів на житлово-комунальні послуги у випадках, визначених законом, з урахуванням досягнутого рівня соціально-економічного розвитку, природних особливостей відповідного регіону та технічних можливостей; забезпечення рівних можливостей доступу до отримання мінімальних норм житлово-комунальних послуг для споживачів незалежно від соціального, майнового стану, віку споживача, місцезнаходження та форми власності юридичних осіб тощо; дотримання встановлених стандартів, нормативів, норм, порядків і правил щодо кількості та якості житлово-комунальних послуг. Судом встановлено з досліджених вище листів ПАТ «Дніпропетровськгаз» №49001.3-Лв-8166-0519 від 15.05.2019 року та №49001.3-Лв-8172-0519 від 16.05.2019 року, що позивачі висловили волевиявлення на встановлення індивідуального лічильника газу, а тому це їх волевиявлення не може бути порушеним. На переконання суду задоволення волевиявлення позивача буде відповідати зазначеній державній політиці в сфері житлово-комунальних послуг, забезпечить раціональне використання ресурсів та рівні можливості для позивачів з отримання послуги по газопостачанню. Аналогічні висновки містяться в позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 07 листопада 2018 року по справі №214/2435/17. При цьому, вирішуючи правову проблему, з метою забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовної практики, Велика Палата Верховного Суду зробила такі висновки. Зі змісту статті 6 Закону № 3533-VI вбачається обов`язок встановлення відповідними суб`єктами господарювання - газорозподільними організаціями лічильників для такої категорії споживачів природного газу, як населення у вигляді приладів обліку природного газу, що дозволяють визначати обсяги споживання газу кожним окремим споживачем. При цьому таких споживачів не зобов`язано відшукувати джерела фінансування вказаних приладів та робіт, оскільки відповідне фінансування уже закладено у тариф на оплату спожитого газу. Стаття 6 Закону № 3533-VI визначає обов`язок газорозподільної організації встановити саме квартирні прилади обліку газу в багатоквартирному будинку. Таким чином, суд приходить до висновку, що відмова відповідача встановити індивідуальні лічильники позивачам [PERSON] та [PERSON] , яка вбачається з листів відповідача №49001.3-Лв-8166-0519 від 15.05.2019 року та №49001.3-Лв-8172-0519 від 16.05.2019 року (а.с.17,18), суперечить вимогам діючого дослідженого вище законодавства, порушує права позивача як споживача послуг по газопостачанню. Вирішуючи питання про те, за чий рахунок повинно проводитися фінансування робіт з оснащення лічильниками газу, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» фінансування робіт з оснащення лічильниками газу населення здійснюється за рахунок: коштів суб`єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території; коштів відповідного бюджету; інших джерел, не заборонених законодавством. З вказаної норми закону вбачається, що саме на відповідача покладений обов`язок встановлення лічильників газу, тому саме відповідач повинен вживати заходів щодо залучення інших джерел фінансування цих робіт. На підставі викладеного, суд приходить до переконання, що позовні вимоги щодо зобов`язання АТ «Оператор газорозподільної системи «Дніпропетровськгаз» відповідно до вимог Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» здійснити встановлення в квартирах комерційних вузлів обліку природного газу побутовим споживачам, є обґрунтованими. Спосіб захисту, обраний позивачами, у цій частині позовних вимог, відповідає вимогам ст. 16 ч. 2 п.1 ЦК України, якою передбачено, що одним із способів захисту права, є визнання права. Крім того, судом встановлено та не заперечувалось сторонами, що до встановлення за адресою позивачів загальнобудинкового приладу обліку природного газу, тобто до 01.05.2017 року, нарахування за спожитий природний газ здійснювались згідно норм споживання природного газу населенням у разі відсутності газових лічильників, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 23.03.2016 року №203 та роздрібної ціни на природний газ, встановленої постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.2015 року №758 по формулі 7,1 куб м на одну зареєстровану особу. Відповідно до п.3 постанови Кабінету Міністрів України від 18.08.2017 року №609 "Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України", норму споживання природного газу населенням у разі відсутності газових лічильників для плити газової було змінено з 7.1 куб.м на 5.4 куб. м людино-місяць. Так, після встановлення загальнобудинкового вузла обліку природного газу та здійснення за ним нарахування, обсяги спожитого природного газу за об`єктами споживання (квартири [ADDRESS] ) збільшились з 7,1 куб. м на 23,52 куб.м, що потягло за собою зміну сум нарахування за послуги газопостачання в сторону збільшення та порушило умови Типового договору, Кодексу ГРС, Закону України "Про захист прав споживачів". Щодо вимоги позивача про зобов`язання Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Дніпропетровськгаз» здійснити перерахунок об`ємів споживання природного газу по об`єкту побутового споживача [PERSON] - квартирі [ADDRESS] , та по об`єкту побутового споживача [PERSON] - квартирі [ADDRESS] , відповідно до норм споживання природного газу населенням у разі відсутності газових лічильників, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №203 від 23.03.2016 року, за період з 01.05.2017 року по 09.08.2018 року, та з 09.08.2019 року відповідно до норм споживання природного газу побутовими споживачами природного газу у разі відсутності лічильників газу затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.02.2019 №143, слід зазначити наступне. Між сторонами виникли правовідносини у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг, дані правовідносини регулюються Законом України Про житлово-комунальні послуги. Згідно з п.5 ч.1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил. Учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є споживачі (індивідуальні та колективні); управитель; виконавці комунальних послуг (ч.1 ст. 6 вказаного Закону). Згідно зі ст. 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», до житлово-комунальних послуг належать: 1) житлова послуга - послуга з управління багатоквартирним будинком. Послуга з управління багатоквартирним будинком включає: утримання спільного майна багатоквартирного будинку, зокрема прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, виконання санітарно-технічних робіт, обслуговування внутрішньобудинкових систем (крім обслуговування внутрішньобудинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги у разі укладення індивідуальних договорів про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем), утримання ліфтів тощо; купівлю електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку; поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку; 2) комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами. Відповідно до ч.1 ст. 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах. Пунктом 1 ч.1 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено право споживача одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів, при цьому такому праву прямо відповідає визначений п.5 ч.2 ст. 7 цього Закону обов`язок споживача оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. У відповідності до п.1 гл.5 розд. IХ Кодексу газорозподільних систем (далі Кодекс ГРМ) за ініціативи балансоутримувача (управителя) або Оператора ГРМ та за їх рахунок в багатоквартирному будинку (гуртожитку) або на групу будинків (гуртожитків), мешканці яких в повному обсязі чи частково розраховуються за нормами споживання, або для цілей складання загального балансу споживання природного газу може бути організований та встановлений загально будинковий вузол обліку природного газу. Балансоутримувач (управитель) не може відмовити Оператору ГРМ в організації та встановленні загальнобудинкового вузла обліку природного газу, якщо ці заходи здійснюються за рахунок Оператора ГРМ. Також, відповідно до п.4 постанови Кабінету Міністрів України від 16.05.2002 року № 620 «Про затвердження Тимчасового положення про порядок проведення розрахунків за надання населенню послуг з газопостачання в умовах використання загальнобудинкового вузла обліку» (в редакції постанови КМУ від 27.01.2016 року, далі по тексту Положення № 620) обсяги спожитого мешканцями будинку (будинків) природного газу, обладнаного будинковим вузлом обліку, визначаються: 1) у будинках, де не встановлено квартирних лічильників газу, за показаннями будинкового вузла обліку з подальшим розподілом обсягів спожитого газу між споживачами пропорційно кількості осіб, зареєстрованих у квартирі або іншому ізольованому житловому приміщенні; 2) у будинках, де крім будинкового вузла обліку частково встановлено квартирні лічильники газу: для споживачів, що мають квартирні лічильники газу, за показаннями таких лічильників; для споживачів, що не мають квартирних лічильників газу, за показаннями будинкового вузла обліку, з яких виключаються сумарні показання квартирних лічильників газу, встановлених у цієї групи споживачів, з подальшим розподілом такої різниці оператором газорозподільної системи між споживачами, які не мають квартирних лічильників газу, пропорційно кількості осіб, зареєстрованих у квартирі або іншому ізольованому житловому приміщенні. Ані Положенням № 620, ані будь-яким іншим нормативно-правовим актом законодавства, що регулює відносини споживачів та газорозподільних підприємств не передбачено проведення перерахунку споживачам відповідно до Норм споживання природного газу населенням у разі відсутності газових лічильників за будь-яких умов. Таким чином, в задоволенні даної вимоги позивачам слід відмовити. Щодо вимог позивачів [PERSON] та [PERSON] про визнання незаконними дій АТ «Дніпропетровськгаз», щодо монтажу загальнобудинкового вузла обліку природного газу на фасадному газопроводі зовнішньої стіни буд. [ADDRESS] з метою комерційного обліку спожитого природного газу, то суд вважає, що позивач, висуваючи дану вимогу, фактично наділяє себе повноваженнями вирішувати це питання одноособово за себе та всіх жителів багатоквартирного будинку [ADDRESS] , які не наділяли її відповідним правом представляти свої інтереси в суді, та задоволення цієї вимоги може вплинути на права інших мешканців будинку, а тому дана вимога задоволенню не підлягає. При цьому слід зазначити, що по справі №214/2435/17, висновки Великої Палати Верховно Суду, з якої покладені в основу даного рішення позивачами були всі співласники баготоквартирного будинку, а по даній справі позивачем є лише два співвласника, тому суд, з урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства та інституту представництва, приходить до висновків про задоволення позовних вимог, що стосуються індивідуально позивачів. Щодо вимоги позивачів про визнання незаконними дій ПАТ «Дніпропетровськгаз» та КП «ВЖРЕО» щодо укладення договору №2-М про забезпечення можливості проведення монтажу, збереження та здійснення експлуатації будинкового (загально будинкового) ВОГ та договору №20-ЗП щодо зняття показань будинкового вузла обліку та лічильників газу від 01.12.2016 року за вказаною адресою то суд вважає, що у задоволенні цієї вимоги необхідно також відмовити, оскільки вищезазначені договори укладені відповідно до статуту КП «ВЖРЕО» та постанови Кабінету Міністрів України від 16.05.2002 року №620 «Про затвердження тимчасового положення про порядок проведення рахунків за надання населенню послуг з газопостачання в умовах використання загально будинкового вузла обліку» та їх укладання стосується усіх квартир будинку [ADDRESS] . Також, на думку суду, укладення даних договорів та зняття показань будинкового вузла обліку працівниками КП «ВЖРЕО» не порушує прав позивачів, оскільки судом визнається їх право на встановлення у квартирі індивідуального приладу обліку спожитого газу. Таким чином, дослідивши письмові докази по справі, суд на підставі ст. 12 ЦПК України згідно якої кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається та ст.13 ЦПК України, згідно якої цивільні справи розглядаються в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню. Також, суд враховує, що задоволення позову в частині встановлення позивачам індивідуального приладу обліку газу, буде відповідати такому, передбаченому ст. 2 ЦПК України завданню цивільного судочинства, як справедливе вирішення цивільних справ з метою захисту оспорюваних прав позивача. Доводи представника відповідача про передчасність зобов`язання АТ «Оператор газорозподільної системи "Дніпропетровськгаз" встановити в квартирі споживачів [PERSON] та [PERSON] комерційний вузол обліку природного газу, так як строк встановлення лічильників продовжено за законом до 2021 року, не приймаються судом до уваги, оскільки в багатоквартирному будинку, в якому знаходиться квартира позивачів, вже встановлено загальнобудинковий прилад обліку газу, чим допущено порушення прав позивачів. У зв`язку з цим, права позивачів підлягають захисту шляхом встановлення в їх квартирах комерційного вузла обліку природного газу за рахунок відповідача АТ «Оператор газорозподільної системи "Дніпропетровськгаз". Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, відповідно до ст.141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача АТ «Оператор газорозподільної системи "Дніпропетровськгаз" на користь держави судовий збір у розмірі 1536,80 грн. з розрахунку по 768,40 грн. за задоволену позовну вимогу кожного позивача, оскільки останні звільнені від його сплати на підставі ЗУ «Про захист прав споживачів». На підставі викладеного,

Outcome: partial