Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до фізичної особи - підприємця [PERSON], відповідно до якого просить стягнути з останнього на свою користь шкоду, завдану смертю рідного брата [PERSON] Свої вимоги мотивує тим, що 28.10.2015 року близько 20 год. на 6 км + 400 м автошляху Т04-30, сполучення Дніпродзержинськ-Кринички-Світлогірське, на території Криничанського району Дніпропетровської області, [PERSON], керуючи вантажним автомобілем «Мерседес-Бенц Актрос 1840», реєстраційний номер [NUMBER], з увімкненим ближнім світлом фар під час зустрічного роз'їзду з невстановленим автомобілем здійснив наїзд на пішохода [PERSON], який рухався по проїзній частині дороги в попутному напрямку. У результаті отриманих травм [PERSON] помер. За даним фактом 29.10.2015 року слідчим управління ГУ НП в Дніпропетровській області було відкрито кримінальне провадження №12015040000001043 та позивача було визнано потерпілим. Згідно висновку судово-медичної експертизи отримані його братом внаслідок ДТП тілесні ушкодження за своїм характером відносяться до тяжких тілесних ушкоджень та призвели до смерті. 22.12.2015 року його було повідомлено про те, що зазначене кримінальне провадження завершене і слідчим Кіяниця В.М. винесено постанову про закриття кримінального провадження на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України. Він не погоджується з висновками, викладеними в постанові про закриття кримінального провадження, однак не оскаржив її, оскільки через душевні переживання у зв'язку зі смертю брата та незадовільний стан здоров'я (інвалідність ІІ групи, труднощі з пересуванням, часті курси лікування та реабілітації) пропустив строк на оскарження. Як свідчать матеріали кримінального провадження, проїжджа частина дороги, на якій сталось зазначене ДТП, забезпечує рух транспорту в двох напрямах - по одній смузі для руху в кожному напрямку, є прямою, без ям, вибоїн та напливів, асфальтобетонне покриття було сухим. Зазначене дає можливість зробити висновок, що якщо б водій [PERSON], який має великий досвід керування, дотримувався правил дорожнього руху щодо дозволеної швидкості руху на вказаній ділянці дороги, то наїзду на пішохода можна було б уникнути та зберегти життя останньому. Він особисто займався організацією поховання брата у зв'язку з чим поніс матеріальні затрати, які пов'язані з похованням та виготовленням пам'ятника, на загальну суму 10554 грн. 43 коп. Крім того, передчасна смерть брата, з яким, до того ж, вони були близнюками, стала для нього важкою психологічною травмою, він переніс душевні страждання, його до цього часу турбує безсоння, порушено нормальний спосіб життя і йому необхідно докладати значних зусиль для його налагодження. Він є інвалідом другої групи і дуже розрахував на підтримку та допомогу брата, який обіцяв йому допомогти купити протез на ногу, оскільки він сам зібрати такі коштів не в змозі. Його дружина також є інвалідом з приводу серцевого захворювання і потребує постійного лікування. У їхній сім'ї майже вся їхня пенсія витрачається на придбання ліків. Враховуючи викладене, він вважає, що йому також завдано і моральну шкоду, пов'язану зі смертю брата. Відповідно до положень ст.ст.1187,1188 ЦК України, враховуючи, що [PERSON] на час вчинення ДТП працював водієм у ФОП [PERSON], вважає, що шкоду завдану смертю брата необхідно стягнути саме з ФОП [PERSON], тому просить стягнути з останнього на його користь 10554 грн. 43 коп. матеріальної шкоди та 250 000 грн. - моральної. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі та пояснив, що брат, маючи посвідчення водія, підробляв перевозками і дуже допомагав йому в матеріальному плані також. Лише останні декілька місяців брат не працював, оскільки почав страждати провалами в пам'яті, два тижні лікувався в психіатричній лікарні, однак там його стан погіршувався і він забрав брата додому. Він, позивач, фактично знаходився на утриманні брата, однак надати доказів цьому не може. Брат проживав окремо від нього, мав свою сім'ю. Крім того, підтвердив, що отримав від [PERSON] грошові кошти в сумі 10000 грн. та написав розписку, що претензій матеріального та морального характеру ні до водія, ні до власника транспортного засобу немає, однак зазначив, що розписку він написав під примусом, оскільки боявся, що взагалі жодних коштів не отримає. При цьому це були кошти на поховання брата, тобто на відшкодування матеріальної шкоди, а не для відшкодування моральної шкоди. Представник позивача [PERSON] підтримав позицію останнього та пояснив, що розписка, яку було написано [PERSON], свідчить лише про те, що він немає претензій до [PERSON], але аж ніяк не до власника транспортного засобу - [PERSON] Крім того, оскільки розписка написана під примусом, її слід вважати неналежним доказом. Відповідач [PERSON] та третя особа [PERSON] в судове засідання не з'явились, причини неявки не повідомили. Натомість з'явився їх представник, який в судовому засіданні позов не визнав та пояснив, що шкоду на поховання померлого, які позивач підтвердив належними документами, останньому вже відшкодовано, про що свідчить його розписка. Оскільки транспортним засобом керував [PERSON], то і матеріальну шкоду відшкодовувати повинен саме він. Крім того, позивач сам цього не заперечує. Щодо витрат на придбання тротуарної плитки, то відповідач не зобов'язаний сплачувати позивачу за ці послуги кошти, оскільки це не є обов'язковою умовою при встановленні пам'ятника. З приводу ж моральної шкоди, то позов в цій частині вимог взагалі безпідставний. Згідно постанови про закриття кримінального провадження пішохід [PERSON] рухався по проїзній частині дороги, чим порушив правила дорожнього руху, що є в причинному зв'язку з настанням ДТП, в діях [PERSON] відсутні ознаки складу кримінального правопорушення. Крім того, позивач не відноситься до кола осіб, які мають право на отримання моральної шкоди завданої смертю потерпілого. Заслухавши пояснення учасників справи та дослідивши надані суду письмові докази, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню частково виходячи із наступного. На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. З постанови слідчого від 22 грудня 2015 року вбачається, що 28.10.2015 року близько 20 год. на 6 км + 400 м автошляху Т04-30 сполученням Дніпродзержинськ-Кринички-Світлогірське на території Криничанського району Дніпропетровської області [PERSON], керуючи вантажним автомобілем «Мерседес-Бенц Актрос 1840», реєстраційний номер [NUMBER], з увімкненим ближнім світлом фар під час зустрічного роз'їзду з невстановленим автомобілем здійснив наїзд на пішохода [PERSON], який рухався по проїзній частині дороги в попутному напрямку. У результаті отриманих травм [PERSON] помер (свідоцтво про смерть серія [NUMBER]). 29.10.2015 року до ЄРДР було внесено кримінальне правопорушення за №12015040000001043 за ознаками злочину, передбаченого ч.1 ст.286 КК України. При цьому позивача [PERSON] визнано представником потерпілого [PERSON] Постановою слідчого СВ ГУНП в Дніпропетровській області від 22.12.2015 року кримінальне провадження закрито у зв'язку з відсутністю в діях водія [PERSON] ознак кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України. Орган досудового слідства дійшов висновку про відсутність в діях водія [PERSON] складу злочину, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України з огляду на висновок судово-автотехнічної експертизи від 03.122015року №70/27-82, відповідно до якої встановлено, що в діях [PERSON] невідповідностей вимогам Правил дорожнього руху України не вбачається, водій не мав технічної можливості уникнути наїзду на пішохода як своєчасним застосуванням екстреного гальмування, так і шляхом його об'їзду. Постанова про закриття кримінального провадження до цього часу в судовому порядку не оскаржена та є чинною. Відомостей про притягнення водія [PERSON] до адміністративної відповідальності за вказаним фактом ДТП суду не надано. Таким чином, судом встановлено, що водій [PERSON] протиправних дій не вчинив. Разом з тим, цивільним законодавством України не ставиться можливість покладення відповідальності за заподіяну джерелом підвищеної небезпеки шкоди в залежність вiд наявності вини заподіювача, тобто цивільна відповідальність покладається на заподіювача шкоди незалежно вiд вини. Наявність умислу потерпілого отримати шкоду від джерела підвищеної небезпеки, за розумінням ч. 5 ст. 1187 ЦК України, означає свідоме бажання потерпілого отримати шкоду завдяки джерелу підвищеної небезпеки. Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» при завданні шкоди джерелом підвищеної небезпеки на особу, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, не може бути покладено обов'язок з її відшкодування, якщо вона виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п'ята статті 1187 ЦК). Під непереборною силою слід розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події (пункт 1 частини першої статті 263 ЦК), тобто ті, які мають зовнішній характер. Під умислом потерпілого слід розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату (наприклад, суїцид). Положення статті 1193 ЦК про зменшення розміру відшкодування з урахуванням ступеня вини потерпілого застосовуються і в інших випадках завдання шкоди майну, а також фізичній особі, однак у кожному разі підставою для цього може бути груба необережність потерпілого (перебування у нетверезому стані, нехтування правилами безпеки руху тощо), а не проста необачність. З урахуванням обставин ДТП, сукупності доказів, серед яких закриття кримінального провадження, і те, що потерпілий рухався по проїзній частині автомобільної дороги, суд розцінює як грубу необережність [PERSON], що сприяла виникненню шкоди. В матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували свідоме бажання потерпілого [PERSON] отримати шкоду завдяки джерелу підвищеної небезпеки (вантажним автомобілем «Мерседес-Бенц Актрос 1840»), як i не встановлено, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили. Разом з тим, відповідно до ст.1201 ЦК України особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов'язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам'ятника, ці витрати. Визначаючи розмір завданої матеріальної шкоди, суд виходить з того, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди потерпілий помер та вважає, що на користь позивача слід стягнути витрати, пов'язані з похованням потерпілого. Статтею 1187 ЦК України передбачений обов'язок відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, особою, яка на відповідній правовій підставі володіла транспортним засобом. Відповідно до ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним свої трудових (службових) обов'язків. Перебування водія [PERSON] під час дорожньо-транспортної пригоди в трудових відносинах з ФОП [PERSON] відповідачем не заперечувалось. Позивач у своїй позовній заяві просить стягнути з відповідача 10554грн. 43коп. матеріальної шкоди в рахунок відшкодування витрат, пов'язаних з похованням потерпілого. Згідно наданих позивачем доказів, понесені ним витрати, пов'язані зі смертю брата, складаються з оплати ритуальних послуг на суму 3714 грн. 43 коп, що підтверджується товарними чеками від 01.11.2015 року та від 02.11.2015 року, виданими ПП «Польша»; вартості виготовлення та встановлення надгробного пам'ятника на суму 6540 грн. 00 коп., що підтверджується квитанцією від 26.01.2017 року, виданою приватним підприємцем [PERSON]; вартості тротуарної плитки на суму 300 грн. 00 коп., що підтверджується накладною №7 від 03.04.2017 року, виданою ПрАТ «ЗЗБВ». Стаття 2 Закону України "Про поховання та похоронну справу" визначає поховання померлого як комплекс заходів та обрядових дій, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом або урни з прахом у могилу або колумбарну нішу, облаштування та утримання місця поховання відповідно до звичаїв та традицій, що не суперечить законодавству. Під комплексом заходів та обрядових дій розуміється, зокрема, організація поховання померлого і проведення у зв'язку з цим ритуальних послуг відповідно до місцевих умов. Тобто, виходячи із визначення поняття поховання відповідно до закону до таких витрат можна віднести ті, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом у могилу. Заперечення представника відповідача, що надана суду квитанція від 26.01.2017 року про виготовлення пам'ятника не підтверджує факту придбання позивачем пам'ятника не грунтується на законі. Так, статтею 2 Закону України "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг" визначено поняття розрахункового документу, а саме зазначено, що таким документом є документ встановленої форми та змісту (касовий чек, товарний чек, розрахункова квитанція, проїзний документ тощо), що підтверджує факт продажу (повернення) товарів, надання послуг, отримання (повернення) коштів, купівлі-продажу іноземної валюти, надрукований у випадках, передбачених цим Законом, і зареєстрований у встановленому порядку реєстратором розрахункових операцій або заповнений вручну. Пунктом 15 статті 3 зазначеного Закону визначено, що суб'єкти господарювання, які здійснюють розрахункові операції в готівковій та/або в безготівковій формі (із застосуванням платіжних карток, платіжних чеків, жетонів тощо) при продажу товарів (наданні послуг) у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг, а також операції з приймання готівки для подальшого її переказу зобов'язані: надати покупцю товарів (послуг) за його вимогою чек, накладну або інший письмовий документ, що засвідчує передання права власності на них від продавця до покупця з метою виконання вимог Закону України "Про захист прав споживачів". Враховуючи наведене, суд приймає надану позивачем на підтвердження витрат на поховання накладну №84 від 05 жовтня 2015 року як належний та допустимий доказ. Отже, відповідач повинен відшкодувати позивачу витрати на поховання потерпілого на суму 3714 грн. 43 коп. та вартість пам'ятника на суму 6540 грн. Разом з тим, суду не надано належних та доказів щодо того, що тротуарна плитка вартістю 300 грн. має відношення до спорудження надгробного пам'ятника, а тому в цій частині матеріальних витрат слід відмовити. Як свідчить розписка, написана [PERSON], останній отримав від [PERSON] кошти в сумі 10 000 грн. Факт отримання коштів позивач не заперечує. Суд критично ставиться до слів, що розписка написана під примусом, оскільки на підтвердження цього суду не надано доказів. Зазначення у розписці, що позивач не має жодних претензій до відповідача, суд не бере до уваги, оскільки це не має правового значення. Таким чином, матеріальні витрати позивачу в сумі 10 000 грн. відшкодовано. Враховуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] щодо відшкодування матеріальної шкоди необхідно задовольнити частково, а саме на суму 254грн. 43коп. (10554,43- 10000,00-300,00). Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди суд виходить з наступного. У відповідності до частин 2, 3 статті 23 ЦК України моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно з п.1 ч.2 ст.1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Разом з тим, відповідно до ч.2 ст.1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім'єю. Позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що він на момент смерті [PERSON] відносився до осіб, передбачених ст. 1168 ЦК України, а тому суд приходить до висновку, що позивач не має права на відшкодування моральної шкоди та в цій частині вимог слід відмовити. Відповідно до ст.141 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено судове рішення з іншої сторони стягуються понесені і документально підтверджені витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених вимог. Виходячи з викладеного суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати на суму 640 грн.

Outcome: partial