Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-28 00:00:00

Позивач у березні 2021 року звернувся до суду з позовом до відповідачів про визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS] . Обґрунтовував свої позовні вимоги тим, що [PERSON] та [PERSON] зареєстровані у вказаній квартирі, однак у ній не проживають більше одного року, витрат по утриманню квартири не несуть, тому позивач просить суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Ухвалою судді Дарницького районного суду м. Києва від 25.03.2021 у справі відкрите провадження, ухвалено справу розглядати за правилами загального позовного провадження. У судове засідання з`явився представник позивача - адвокат Бабич О.М., надав пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві, просив позовні вимоги задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. У судові засідання відповідачі не з`являлися, хоча повідомлялися належним чином про день, час та місце їх проведення, тому суд, враховуючи думку представника позивача, вирішив провести судовий розгляд за наявними матеріалами, оскільки відповідач не скористався своїм правом участі у засіданні під час судового розгляду. Відзиву на позов від відповідача до суду не надходило. Третя особа у судове засідання не з`явилася, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, з огляду на наступне. Судом встановлено, що позивачу на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Полончук Т.Ю. 25.07.2013 за реєстровим № 499,500, належить квартира [ADDRESS] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 11.04.2014 (реєстраційний номер - 20350819). Відповідно до витягу з Реєстру територіальної громади м.Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні № 57929751 від 24.02.2021 у даній квартирі зареєстровано три особи, зокрема [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . [PERSON] та [PERSON] не проживають в житловому приміщенні понад один рік без поважних причин, що підтверджується актом від 18.02.2021, який підписаний сусідами з квартир № 61 та 62 будинку [ADDRESS] , а також довідкою обслуговуючої компанії ТОВ "АДОНІС-СЕРВІС" від 18.02.2021 за № 18/02-1. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] показала, що працює консьєржем у будинку [ADDRESS] біля двох років і добре знає власника квартири № 60 - позивача [PERSON] . Ні [PERSON] , ні [PERSON] вона не знає і наскільки їй відомо у квартирі № 60 проживає лише позивач. Речей особистого користування відповідачів у вказаній квартирі немає, витрати по утриманню квартири відповідачі не несуть, оскільки усі платежі по її утриманню проводяться позивачем. Як зазначено в ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно до норми ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 року, відповідно до Закону України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України, ст. 48 Закону України "Про власність"). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст. 379, 382 ЦК України). Відповідно до ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є підставою для зняття її з реєстраційного обліку. Відповідно до п. 26 Правил реєстрації місця проживання затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 2 березня 2016 р. № 207, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням. Частинами 1, 2, 3 та 4 ст. 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В тому числі, суд враховує вимоги ст.80 ЦПК України, зокрема достатність доказів для вирішення справи, наданих до суду. Водночас відповідачами у справі не надано суду жодних доказів в заперечення позовних вимог, не здобуто таких доказів і в ході судового засідання. Повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи підтверджені певними засобами доказування, а тому позовну заяву необхідно задовольнити. Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд присуджує з відповідачів на користь позивача судовий збір у сумі 908,00 грн. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: approved