Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-01 00:00:00

[PERSON] заявив позов до та ТОВ «Кей-Колект» про визнання протиправним та скасування рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої А.М. від 11.04.2016 року про державну реєстрацію за ТОВ «Кей-Колект» права власності на квартиру [ADDRESS], як таке, що прийняте всупереч закону, порушує право власності позивача на дану квартиру, та права його сімї, в тому числі малолітньої дитини, на житло. Ухвалою судді Подільського районного суду м. Києва від 08.06.2017 року на забезпечення позову накладено заборону проводити будь-які дії, пов'язані з відчуженням квартири. Провадження за позовом відкрите відповідно до ухвали судді від 09.01.2018 р., справа призначена до розгляду за правилами загального позовного провадження. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні на вимогах позову наполягав, надав пояснення, що до викладеного в заявах позивача. Представник відповідача [PERSON] просив в задоволенні позову відмовити за необґрунтованістю, і заявив, що позов слід розглядати в порядку адміністративного судочинства. Інші учасники судового розгляду в суд не з'явились, відзиву, заперечень до позову не надіслали. Судом встановлено таке. 21.03.2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] укладено Договір про надання споживчого кредиту № 11131038000, за яким перший надав, а другий прийняв у кредит на умовах договору 80000 доларів США. В день укладення кредитного договору [PERSON] передав належну його квартиру [ADDRESS] в іпотеку АКІБ «УкрСиббанк» на умовах договору іпотеки, що був приватним нотаріусом КМНО Івановою І.М. за реєстровим 1431. Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 24.06.2010 року ухвалено до стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «УкрСиббанк» (правонаступник АКІБ «УкрСиббанк») 75752, 22 доларів США на погашення заборгованості за кредитним договором від 21.03.2007р. №11131038000. Рішення набуло законної сили та звернуте до примусового виконання через ВДВС Святошинського РУЮ у м. Києві, держвиконацем 26.10.2011р. відкрите виконавче провадження № 31853921. 12.12.2011 року між Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» було укладено договір факторингу № 1 та договір про відступлення прав вимоги за договорами іпотеки, за якими, разом з іншим, до ТОВ «Кей-Колект» перейшли права вимоги за наведеними кредитним договором та договором іпотеки. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 05.09.2014 року у зв'язку з відступленням прав вимоги у виконавчому провадженні № 31853921 від 26.10.2011р. замінено вибувшого стягувача ПАТ «УкрСиббанк» на правонаступника ТОВ «Кей-Колект». 11.04.2016 року Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кобелєвою А.М. на підставі договору іпотеки було прийняте рішення № 29197884 про державну реєстрацію за ТОВ «Кей- Колект» права власності на предмет іпотеки - квартиру [ADDRESS]. Оскільки іпотечний договір між сторонами було укладено 21.03.2007 року. застосуванню до спірних правовідносин підлягає Закон України "Про іпотеку" в редакції від 12 травня 2006 року. Відповідно до статті 36 цього Закону сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений у будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя може передбачати в тому числі: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону. При цьому згідно із частинами першою та другою статті 37 Закону України "Про іпотеку" іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді. Сторони договору досягли згоди про можливість позасудового врегулювання питання про задоволення вимог іпотекодержателя, що випливає з пункту 5.1 договору іпотеки. Разом із тим, відповідно до цього ж пункту звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобов'язання можливе у порядку, встановленому статтею 37 Закону. Рішення про державну реєстрацію прав їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 29197884 прийняте приватним нотаріусом Кобелевою А.М., як це вже вказувалось вище, на підставі договору іпотеки, а саме на підставі іпотечного застереження, згідно з п. 5.2 та п. 5.4 договору іпотеки. Проте поза увагою нотаріуса залишилось те, що відповідно до ст. 37 Закон України "Про іпотеку" в редакції від 12 травня 2006 року передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, може бути здійснено лише на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя в порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку». Такого договору матеріали, що слугували підставою для прийняття спірного рішення, не містять, і не укладалось сторонами, що визнається відповідачем, а тому рішення не має під собою законних підстав і підлягає скасуванню. Такого самого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові №14-486цс18 від 12.12.2018 року у справі № 199/1276/17 Згідно зі ст. 26 ч. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Отже, наслідком скасування спірного рішення, є відновлення права власності на квартиру за попереднім власником [PERSON] Статтею 47 Конституції України встановлено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Ці ж гарантії закріплені ст. 9 ЖК України. Також, суд погоджується з доводами позивача з приводу того, що відповідачами не дотримано порядку та умов правомірного стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до ч.1 ст.35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцяти денний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. В матеріалах справи відсутні належні та достовірні докази того, що відповідачем ТОВ «Кей-Колект» надсилалася дана вимога [PERSON] Так, ухвалою суду від 13.07.2018 року було витребувано докази від відповідача ТОВ «Кей-Колект» - оригінал рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення № 0215603955885. Дана ухвала суду відповідачем ТОВ «Кей-Колект». не була виконана. Окрім того, суд вважає, що приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кобелевою А.М. прийнято рішення про державну реєстрацію права власності № 29197884 від 11.04.2016 року на квартиру за адресою: [ADDRESS] загальною площею 48,5 кв.м. та житловою 17,9 кв.м. за товариством з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» з порушенням чинного законодавства, а саме вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» Так, згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна №76104106 від 16.12.2016 року щодо об'єкта нерухомого майна на квартиру [ADDRESS] накладено арешт згідно постанови ВДВС Святошинського РУЮ у м. Києві про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження серія та номер: ВП 13853921, виданий 29.04.2013. Відповідно до п.6 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно. Частиною другою статті 24 Закону передбачено, що за наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав. Рішення про відмову в державній реєстрації прав повинно містити вичерпний перелік обставин, що стали підставою для його прийняття. Дана правова позиція міститься в постанові Верховного суду України від 11 листопада 2014 року № 21-357а14 де «проаналізувавши наведені норми матеріального права, колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України дійшла такого правового висновку: наявність в Єдиному реєстрі заборон запису про заборону відчуження майна є перешкодою для здійснення державним реєстратором реєстраційних дій до того часу, поки таке обтяження не буде зняте. Суд не залишає поза увагою і доводи позивача, які сходяться до того, що на час прийняття приватним нотаріусом Кобелевою А.М. оспорюваного рішення про державну реєстрацію вищезазначеної квартири ТОВ «Кей-Колект» не було зареєстровано в Державному реєстрі іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна як іпотекодержатель квартири [ADDRESS], що підтверджується інформаційною довідкою зі змінами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №76800181 від 23.12.2016 року яка міститься в матеріалах справи. Крім того, на момент реєстрації приватним нотаріусом права власності на предмет іпотеки за ТОВ «Кей-Колект» діяли норми Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», яким введено мораторій, у відповідності до якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із ст. 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із ст. 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами-резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що 1) таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя, та 2) загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири. З врахуванням того, що предмет іпотеки був переданий банку в забезпечення виконання умов споживчого кредиту, виданого у доларах США, зважаючи, що площа вказаної квартири становить 48,5 кв.м., в матеріалах справи наявні докази, що дане майно використовується позивачем як місце постійного проживання іпотекодавця та його сім'ї, то суд приходить до висновку, що до правовідносин сторін, які виникли з приводу звернення стягнення на предмет іпотеки повинен бути застосований Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», а тому відповідач в силу зазначених положень Закону не могла вчиняти дії щодо звернення стягнення на дане майно. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Перший протокол, Конвенція), що ратифікований Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Так, в силу положень ст. 37 Закону України «Про іпотеку», рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем в суді. Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст. 319 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправне позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з ст. 321 ч. 1 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Таким чином, підсумовуючи викладене, оцінюючи за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні кожного отриманого у справі доказу зокрема та належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про доведеність обставин позову, а тому позов підлягає задоволеню Оскільки, вимоги позову судом задоволені, то витрати понесені позивачем на розгляд справи мають бути компенсовані йому відповідачами відповідно і на підставі ст. 141 ЦПК України. Клопотання про скасування заходів забезпечення позову не заявлялось, а тому такі заходи продовжують діяти на строк, визначений ч.7 ст. 158 ЦПК України.

Outcome: approved