Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-04 00:00:00

Заявленими вимогами позивач просить суд ухвалити рішення яким визнати недостовірною інформацію викладену у очолюваному відповідачем засобі масової інформації щодо заявника та зобов`язати спростувати її у і наступному найближчому випуску. В обґрунтування заявленого позивач суду повідомив наступне. Відповідач є засновником тижневика "СУБОТА" у якому 6 березня 2019 року вийшла публікація, що і містить недостовірну інформацію. Так, на переконання позивача, публікація містить недостовірну інформацію про те, що позивач причетний до вчинення злочинів, хоча це є не правдивою інформацією. Відповідач подавши відзив на позов повідомив, що при публікації статті було дотримано вимог чинного та міжнародного законодавства з даного приводу тому підстав для задоволення позову не має. Провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження і підстав для переходу до іншого виду проваджень, суд вважає, не має підстав. Проаналізував матеріали надані сторонами суд встановив наступні фактичні обставини справи. 6 березня 2019 року під номером 10 надруковано народний тижневик "СУБОТА", який містить статтю під назвою "скелети в шафі Ігоря [PERSON] ". Дана стаття з посиланням на загальнодоступні інтернет ресурси наводить аналіз діяльності підприємств та організацій до яких має відношення позивач. Зв`язок між згадуваними у статті організаціями та підприємствами не заперечується і позивачем, що виходить із змісту описово-мотивувальної частини позовної заяви. Правовідносини між сторонами врегульовані наступними положеннями законодавства України. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації щодо особи, яка померла, належить членам її сім`ї, близьким родичам та іншим заінтересованим особам. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Поширювачем інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обов`язків, вважається юридична особа, у якій вона працює. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом. Якщо відповідь та спростування у тому ж засобі масової інформації є неможливими у зв`язку з його припиненням, така відповідь та спростування мають бути оприлюднені в іншому засобі масової інформації, за рахунок особи, яка поширила недостовірну інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена (ст. 277 ЦК України). Застосовуючи норми матеріального права при вирішенні спору суд керується і наступними положеннями процесуального законодавства. Розглядаючи цивільні справи суд керується принципом змагальності, який визначає, що кожна сторона повинна довести ті обставини на які посилається, в тому числі, шляхом подання доказів і несе ризик настання наслідків пов`язаних із вчиненням або не вчиненням нею процесуальних дій. Доказування заявлених вимог не може перебирати на себе суд або інша сторона. Рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 12, 13 та 81 ЦПК України). Проаналізував фактичні обставини справи та норми законодавства, якими врегульовані дані правовідносини, а також норми процесуального законодавства, що визначають порядок вирішенні спорів в рамках цивільного процесуального законодавства, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову з огляду на наступне. Суд вважає, що позивачем не доведено факт відсутності будь-яких судимостей у позивача в тому числі ті, про які згадуються у публікаціях друкованого засобу масової інформації. Так, суду не надано відомостей про відсутність як кримінального переслідування позивача так і відсутність у нього судимостей. Слід зауважити, що матеріальне законодавство чинне на час виходу публікації визначало за позивачем тягар доказування недостовірності інформації. Так само позивачем не надано інформації щодо того, що на підприємствах до керівництва якого він має відношення у періоди згадувані публікацією не травмувались люди і у зв`язку із цим також відсутні кримінальні провадження. Заявлені позивачем клопотання про витребування копії рішення суду та оригінал примірника народного тижневика "СУБОТА" були відхилені у зв`язку із недотримання вимог процесуального законодавства. Разом з тим навіть і наявність таких матеріалів відсутність згадуваних доказів не доповнювали і на прийняття рішення не впливають. За таких обставин, суд вважає, що не доведено факт поширення відносно позивача недостовірної інформації. Крім цього, суд вважає позов не обґрунтованим та таким, який не підлягає до задоволення і з інших підстав. При поширенні недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Судом враховується положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації (далі - Декларація), схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради\~ Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканість приватного життя. Зокрема, у названій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися "виставити" себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв`язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати (п. 21 ППВСУ №1 від 27 лютого 2009 року). Судом встановлено та не спростовувалось сторонами, що на час виходу згадуваної публікації позивач був депутатом Житомирської обласної ради та член постійної комісії з питань екології, охорони навколишнього середовища та використання природних ресурсів. За таких обставин, на переконання суду, публікація містить аналіз інформації отриманої із загальнодоступних джерел і наводить критику діяльності підприємствам та комісії до яких має відношення позивач. Дана критика не підлягає спростуванню. Понесені позивачами судові витрати для подальшого розподілу не підлягають, що визначено положеннями ст. 141 ЦПК України. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed