Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-30 00:00:00

КП «ХТМ», особі свого представника, звернулося до суду з вищевказаним позовом, в якому просить стягнути з [PERSON] , [PERSON] на користь КП «ХТМ» заборгованість за послуги з теплопостачання сумі 59841,11 грн, інфляційні витрати в сумі 13212,77 грн та 3% річних в сумі 4159,43 грн. В обґрунтування своїх позовних вимог представник позивача посилається на те, що КП «ХТМ» надає послуги з теплопостачання згідно чинного законодавства. За період з 01.01.2013 по 30.06.2020 відповідачі не в повному обсязі сплачували вартість наданих послуг, загальна сума заборгованості складає 59841,11 грн. Представник позивача вказує, що боржникам відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, нараховані 13212,77 грн інфляційних витрат за час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми у розмірі 4159,43 грн. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 10 серпня 2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у цивільній справі, призначено судове засідання. 05 листопада 2020 року через канцелярію суду від відповідача [PERSON] надійшли заперечення проти позовної заяви, які фактично є відзивом на позовну заяву. Відповідач зазначає, що вважає вимоги КП «Харківські теплові мережі» необґрунтованими. В квартирі за адресою [ADDRESS] відповідач [PERSON] лише зареєстрований. Він, також, зазначає, що в договорі купівлі-продажу квартири він не вказаний, майнових прав не має. Фактично за зазначеною адресою не проживає, оскільки весь свій особистий час він з дружиною знаходиться у його рідної сестри [PERSON] , яка за станом свого здоров`я обмежена в пересуванні, потребує постійного догляду. Звертає увагу суду, що підприємствами нараховується розрахунок оплати, наданих не обґрунтовано завищених послуг, без урахування 50 відсоткової пільги. У 1998 році відповідача та членам його сім`ї, як пенсіонеру Міністерства внутрішніх справ була довічно призначена 50 відсотка пільга на оплату усіх комунальних послуг. Підприємства, які надають послуги повинні укласти договір, в якому мають бути закріплені права та обов`язки сторін. З відповідачами догів ніхто не укладав. Дружина неодноразово зверталась до КП «Харківські теплові мережі» з проханням прийняти від неї заяву, про те, що послуг від відповідачі не потребують, але завжди отримувала відмову. 05 листопада 2020 року, також, від відповідача [PERSON] надішли заперечення проти позовної заяви, які фактично є відзивом на позовну заяву, та які аналогічні із запереченнями відповідача [PERSON] 11 грудня 2020 року до суду від відповідачів по справі надійшла заява про застосування строків позовної давності, а також визнати, що відповідач та члени його сім`ї мають пільгу по сплаті комунальних послуг у розмірі 50%. 12 березня 2021 року до суду відповідачами надано аналогічну заяву, що й 11 грудня 2020 року. Представник позивача Гура Я. В., що діє на підставі довіреності, в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд їх задовольнити. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] в судовому засіданні проти позовних вимог заперечували у повному обсязі, просили застосувати строки позовної давності, а також відповідач [PERSON] пояснила, що квартира була придбана у шлюбі, вона є власницею квартири, її чоловік надає кошти на оплату послуг. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідачі зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 10.08.2020 (а.с. 9). Як вбачається з договору купівлі - продажу від 08.08.2001 року [PERSON] придбано у власність квартиру [ADDRESS] . Договір посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Жовнір Л.П., зареєстровано в реєстрі №3442. Відповідно до розрахунку суми заборгованості за особовим рахунком [NUMBER] , за яким закріплена адреса: [ADDRESS] , існує заборгованість за опалення та гарячу воду у період з 01.01.2013 по 30.06.2020 в розмірі 59841 грн 11 коп. (а.с. 3-4). Відповідно до ч.3 ст. 156 ЖК України, члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку.. Стаття 11 Цивільного кодексу України передбачає різні підстави виникнення цивільних прав і обов`язків. Крім договорів і інших угод відповідно до статті 11 ЦК України цивільні права й обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Так, стаття 68 Житлового кодексу України, Правила користування приміщеннями житлових будинків, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України № 572 від 08.10.1992, п. 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведенню, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 630 від 21.07.2005, зобов`язують споживача оплачувати житлово-комунальні послуги. Згідно до п. 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води, плата за житлово-комунальні послуги вноситься власниками квартир, наймачами та орендарями щомісяця, не пізніше 20-го числа, що настає за розрахунковим. Плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води та теплової енергії або затверджених нормативів споживання. Статтею 322 ЦК України передбачено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2 ст. 205 Цивільного Кодексу України передбачено, що угода, для якої не встановлена обов`язкова письмова форма, враховується вчиненою, якщо поведінка сторін свідчить про їх волю до настання відповідних правових наслідків. Згідно вимог п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 1875 від 24.06.2004 р. споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Також, пунктом п`ятим частини другої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09.11.2017 № 2189-VIII (який введено в дію з 01.05.2019) передбачено, що індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Таким чином, обов`язок відповідачів по оплаті послуг з теплопостачання випливає з наведених вище нормативних актів та ЦК України. Відповідно до ст. 541 ЦК України солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання. Як пояснив відповідач [PERSON] квартира за адресою [ADDRESS] була придбана у шлюбі за договором купівлі-продажу, власником даної квартири є дружина - відповідач [PERSON] , він лише зареєстрований за даною адресою, а тому він не повинен нести обов`язок щодо сплати комунальних послуг. Однак, суд до даних пояснень ставиться критично, оскільки квартира придбана у шлюбі, що не заперечується відповідачами по справі, а тому відповідно до вимог Сімейного Кодексу України презюмується спільною сумісною власністю подружжя. Будь яких застережень що майно є особистою власністю дружини, в договорі купівлі-продажу квартири не зазначено. Інших доказів. Що майно є особистою власністю дружини, суду не надано. На підставі чого відповідачі мають відповідати за зобов`язанням по утриманню майна. Також заперечуючи проти позову, відповідачі посилались на наявність у них 50% пільги на оплату житлово-комунальнних послуг, яка передбачена ст.. 22 ЗУ «Про міліцію». На підтвердження пільги надано копію Довідки Управління МВС України у Харківській області від 25 травня 1998 року № 100/20882, відповідно до якої пенсіонер МВД [PERSON] і члени його сім`ї мають право з 24 лютого 1998 року на 50% знижку на оплату комунальних послуг (а.с.34). Як зазначено сторонами, з нарахування плати з комунальні послуги здійснювались з урахуванням 50% пільги до 30 червня 2016 року. Відповідач неодноразово звертався із заявами до позивача та Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Новобаварського району Харківської міської ради щодо протиправних дій по зупиненню застосування пільги 50% знижки на оплату послуг. За наслідками розгляду звернень відповідачу надавались відповіді по відсутність підстав надання пільги з 01.07.2015 року з посиланням на Закон України від 28 грудня 2014 року №76-VIII «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» та Постанову Кабінету Міністрів України №389, якою затверджено Порядок надання пільг окремим категоріям громадян з урахуванням середньомісячного сукупного доходу сім`ї, яка набрала чинності з 01.07.2015. Одночасно роз`яснено, що у зв`язку з прийняттям ЗУ «Про Національну поліцію» №580-VIII який набрав чинності 07.11.2015, втратив чинність Закон України «Про міліцію». Представник позивача зазначив, що нарахування плати з урахуванням пільги припинено, оскільки відповідача виключено з реєстру осіб, які мають право на пільги. Відповідно до п.3 Постанови Кабінету Міністрів України «Про Єдиний державний автоматизований реєстр осіб, які мають право на пільги» від 29.01.2003 № 117 Міністерство соціальної політики України зобов`язано забезпечити включення до Єдиного державного автоматизованого реєстру осіб, які мають право на пільги, інформацію про осіб, які мають право на пільги за соціальною ознакою, у тому числі й відповідно до Закону України «Про міліцію». З 30.12.2016 року Постановою Кабінету Міністрів України № 986 від 21.12.2016 року в зазначений пункт внесені зміни, відповідно до яких Закон України «Про міліцію» виключений з переліку законів, відповідно до яких визначаються особи, які мають право на пільги за соціальною ознакою. З 7 листопада 2015 року у зв`язку з набранням чинності Законом України «Про Національну поліцію» втратив чинність Закон України «Про міліцію». Пільги по оплаті жилої площі, комунальних послуг, а також палива в Законі України «Про Національну поліцію» не передбачені, внаслідок чого особи, які користувалися пільгами згідно із Законом України «Про міліцію», з 7 листопада 2015 року втратили право на пільги, зокрема, на 50-процентну знижку по оплаті жилої площі та комунальних послуг. Також відповідачами на надано судових рішень щодо захисту права на пільги на оплату комунальних послуг. Також з Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що судами розглядались справи за позовами окремих громадян-пенсіонерів МВС до Управліннь праці та соціального захисту населення щодо захисту права на 50% пільгу, передбачену ЗУ «Про міліцію». Так в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 16 березня 2021 року по справі №826/1792/18 визначено, що З 7 листопада 2015 року у зв`язку з набуттям чинності Законом України "Про Національну поліцію" втратив чинність Закон України "Про міліцію", відповідно до статті 22 якого позивач мав право на 50-відсоткову знижку по сплаті за користування житлом та комунальними послугами, за паливо. Згідно з абзацами 2 та 3 пункту 15 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України "Про Національну поліцію" встановлено, що за колишніми працівниками міліції, у тому числі пенсіонерами, а також членами їхніх сімей, іншими особами зберігаються пільги, компенсації і гарантії, передбачені цим Законом для колишніх поліцейських, членів їхніх сімей, інших осіб. Отже, Закон України "Про Національну поліцію" не містить норм, які б передбачали пільги, компенсації і гарантії не тільки для колишніх міліціонерів, а й для тих, які виходять на пенсію після вступу цього закону в силу. Крім того, Конституційний Суд України у пункті 3 мотивувальної частини Рішення від 3 жовтня 1997 року №4-зп у справі про набуття чинності Конституцією України зазначив, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше. Враховуючи те, що останнім в часі є Закон України "Про Національну поліцію", то пріоритетними в даному випадку є положення саме цього Закону. Таким чином, відповідач, зупиняючи застосування пільги позивачу, як пенсіонеру МВС України, у вигляді 50-відсоткової знижки на оплату житлово-комунальних послуг, діяв на підставі та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законодавством. Аналогічний підхід застосування зазначених норм права неодноразово висловлений Верховним Судом, зокрема у постанові від 27 вересня 2018 року у справі №638/6025/16-а, від 20 грудня 2018 року у справі № 227/1458/16-а, від 03 жовтня 2019 року у справі № 415/5600/16-а. Інших заперечень, щодо обсягу нарахувань за тарифами та нормами, від відповідачів не заявлено. Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У зв`язку з простроченням відповідачем виконання зобов`язання по оплаті за надані послуги за адресою: [ADDRESS] , боржникам нараховані інфляційні витрати за час прострочення у сумі 13212 грн. 77 коп., а також три відсотки річних від простроченої суми у розмірі 4159 грн 43 коп. (а.с. 5). На підставі зазначеного, суд вважає вимоги по стягненню заборгованості за надані послуги у визначеному розмірі, 3% річних та інфляційних збитків обґрунтованими. Відповідачі просили суд застосувати строки позовної давності. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Тобто, позовна давність - це встановлений законом строк, протягом якого особа, право якої порушено, може вимагати примусового здійснення захисту свого права шляхом подання позовної заяви до суду. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із сплином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Частиною 1 ст. 261 ЦК України встановлено, що перебіг загальної та спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. 252-255 ЦК України. Згідно ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін (ч.1 ст. 259 ЦК України). Позивач просить стягнути заборгованість за період з 01.01.2013 по 30.06.2020. Враховуючи, що правовідносини мають щомісячні зобов`язання, перебіг позовної давності починається за кожним місяцем окремо. До суду з позовом позивач звернувся 07 серпня 2020 року. Як встановлено Правилами, оплата комунальних послуг здійснюється не пізніше 20 числа наступного місяця. Тобто починаючи з 21 числа наступного місяця позивач був обізнаний про порушення свого права. Враховуючи вищевикладене, суд вважає за можливим застосувати до вимог КП «Харківські теплові мережі» строк позовної давності, та стягнути з відповідачів заборгованість у межах строку позовної давності, а саме з 01.07.2017 року по 31.06.2020 року у розмірі 38832 грн 11 коп., а також індекс інфляції за весь час прострочення у розмірі 2698 грн 51 коп., та 3% річних від простроченої суми у розмірі 1586 грн 20 коп., в іншій частині вимог відмовити оскільки пропущений загальний строк позовної давності. З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги КП "Харківські теплові мережі" підлягають частковому задоволенню в межах строку позовної давності. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують в державах - учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень (Проніна проти України, № 63566/00, пр. 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 р.). Відповідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги задоволено частково, а саме на загальну суму в розмірі 43116, 82 грн., то судовий збір підлягає стягненню з відповідачів в сумі по 586,89 грн. з кожного окремо. (43116,820*2102/77213,31) На підставі викладеного і

Outcome: partial