Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з Публічного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат ім. Ілліча» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди. Зазначив, що з 29.07.2003 року по 09.10.2009 року він перебував у трудових відносинах з відповідачем. Під час його роботи на підприємстві при виплаті заробітної плати не проводилася індексація належним чином, яка передбачена діючим законодавством, внаслідок чого були порушені його права на оплату праці. За рішенням Іллічівського районного суду м.Маріуполя від 15.05.2014 року на користь позивача з відповідача було стягнуто заборгованість по індексації та компенсація. Відповідачем також було завдано позивачу моральну шкоду, позивач був позбавлений можливості вільно розпоряджатися своїм заробітком. Тому, просить суд стягнути з відповідача середній заробіток за затримку розрахунку у сумі 125151,12 грн. та моральну шкоду у сумі 1000 грн. також просить стягнути з відповідача на його користь 1000 гривень витрат на правову допомогу. Позивач в судове засідання не з'явився, надав суду заяву розглянути справу у його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, наполягав на їх задоволені. Представник відповідача Публічного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат ім. Ілліча» до судового засідання не з'явився, направив на адресу суду заперечення та просив розглядати справу за його відсутності. Відповідно до наданих заперечень, позовна заява позивача не відповідає вимогам ЦПК України, відповідач трудових прав позивача не порушував, тому відсутні підстави для задоволення позову. В додатку до заперечення представник відповідача зазначив, що на підставі рішення Іллічівського районного суду м.Маріуполя від 15.05.2014 року на користь позивача з відповідача було стягнуто заборгованість по індексації та компенсація в сумі 1063,86 грн, які позивачу виплачені 05.09.2014 року, при розрахунку розміру середнього заробітку просив врахувати вимоги ст. 117 КЗпП України. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач з 29.07.2003 року по 09.10.2009 року перебував у трудових відносинах із ПАТ "ММК ім. Ілліча", що підтверджується відповідними записами в трудовій книжці. За вказаний період позивачу нараховувалась та виплачувалась заробітна плата, що підтверджується довідкою Пенсійного фонду України. Згідно виписки з карткового рахунку позивача наданого АТ «Ощадбанк» зарахування коштів від відповідача на рахунок позивача здійснено 15.09.2014 року. Відповідно до ст.1 Закону України "Про оплату праці" заробітною платою є винагорода у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу. Згідно ст.33 Закону України "Про оплату праці" в період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством. Індексація заробітної плати здійснюється на підставі Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" та Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 р. № 1078. Індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. Об'єктом індексації грошових доходів населення є оплата праці (грошове забезпечення) як грошовий дохід громадян, одержаний ними в гривнях на території України і який не має разового характеру. У відповідності з положеннями ч.5 ст. 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, в тому числі, оплата праці (грошове забезпечення). Відповідно до ч. 1 ст.4 цього Закону індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який встановлюється в розмірі 101 відсотка. Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону. Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, в якому індекс споживчих цін не перевищив поріг індексації, зазначений в частині першої цієї статті. Підвищення грошових доходів населення у зв'язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін. Зазначений порядок індексації, заробітної плати передбачений і п. 1-1 «Порядку проведення індексації грошових доходів населення», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 1078 від 17 липня 2003 року, з наступними змінами та доповненнями. Структуру заробітної плати визначено у статті 2 Закону України "Про оплату праці", якою передбачено існування основної заробітної плати, додаткової заробітної плати та інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Суми виплат, пов'язаних з індексацією заробітної плати працівників, входять до складу фонду додаткової заробітної плати згідно з підпунктом 2.2.7 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Держкомстату України від 13 січня 2004 р. № 5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 27 січня 2004 р. за № 114/8713. Таким чином, індексація є складовою частиною заробітної плати, є додатковою заробітною платою і у разі порушення законодавства про оплату праці в частині її виплати, працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому індексації заробітної плати без обмеження будь-яким строком, як передбачено ч. 2 ст. 233 КЗпП України.. Відповідно до вимог ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Статею 117 цього Кодексу передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Вирішуючи питання щодо суми, яка підлягає стягненню, суд приходить до наступного. Як вбачається з матеріалів справи, під час роботи позивача на підприємстві з липня 2003 року по липень 2006 року сума заборгованості індексації заробітної плати з компенсацією складала 1063,86 грн., що підтверджується довідкою підприємства. Вказаний розрахунок позивачем не оспорений та не спростований, тому суд аналізуючи надані докази, приходить до висновку, що розмір індексації та компенсації складає 1063,86 грн., яка розрахована відповідачем. Зазначена сума складає 3,93 % від розміру заробітної плати позивача, яка підлягає індексації за цей період (1063,86 грн. : 27094 грн. х 100 = 3,93 %). Позивач у своїх позовних вимогах просить суд стягнути середній заробіток за затримку з ним розрахунку. Позивачем надано виписку з карткового рахунку, у якому дата отримання коштів зазначена 15.09.2014 року. Відповідачем у своїх запереченнях зазначено, що індексацію та компенсацію позивачу сплачено 05.09.2014 року, при цьому не надано фінансового документу, який би підтверджував дату розрахунку, тому суд приймає дату розрахунку, надану позивачем 15.09.2014 року. З наступного дня після звільнення позивача 09.10.2009 року, тобто з 10.10.2009 року та по день розрахунку з ним 15.09.2014 року період затримки складає 4 роки або 48 місяці, 11 місяців та 3 робочих дня. Відповідно до наданої відповідачем довідки середньомісячний заробіток позивача складає 2561,18 грн., середньоденний при 8ми годинному робочому дні - 113.84 грн. Загальна сума заробітку складає 59 х 2561,18 грн + 3 х 113.84 грн. = 151451,14 грн. Отже на користь позивача слід стягнути 5952,03 грн. (151451,14 грн. х 3,93 %: 100% = 5952,03 грн.). Стаття 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Враховуючи, те що Кодекс законів про працю України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а ст. 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин, то за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати. Позивач просив відшкодувати йому моральну шкоду в грошовому еквіваленті в сумі 1000 грн. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує конкретні обставини справи, характер порушення прав позивача, істотність вимушених змін у його житті через зусилля, вжиті для відновлення трудових прав, і приходить до висновку, що достатньою і справедливою буде компенсація моральної шкоди в розмірі 200 грн., у зв'язку з чим суд задовольняє позов в цій частині вимог частково. Не підлягають задоволенню вимоги щодо стягнення судових витрат на правову допомогу. Відповідно до вимог Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Позивачем не надано суду доказів того, що йому взагалі надавалася правова допомога, акту виконаних робіт щодо надання такої допомоги із розрахунком часу виконання робіт. Надана довіреність на ім'я представника [PERSON] від імені позивача не є договором про надання правової допомоги, крім того представник не приймав участь у судовому засіданні, тому у цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають. Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь держави судові витрати у вигляді судового збору у сумі 243,6 гривень.

Outcome: partial