Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-04 00:00:00

20 серпня 2020 року до Берегівського районного суду Закарпатської області звернувся [PERSON] в особі представника [PERSON] із позовною заявою до [PERSON] та [PERSON] про визнання недійсним договору передачі права власності (купівлі-продажу) автомобіля VOLKSWAGEN, номер шасі [NUMBER] , укладеного 02.01.2019 року між [PERSON] та [PERSON] (договір без номера, місце укладення не зазначено). Крім цього, просив визнати недійсним техпаспорт № 2345346 на автомобіль VOLKSWAGEN TRANSPORTER, номер шасі [NUMBER] , виданий у Будапешті 10.01.2019 року Міністерством внутрішніх справ. Позовна заява мотивована тим, що заочним рішенням Берегівського районного суду Закарпатської області від 29.11.2016 року у цивільній справі № 297/1615/16-ц позовні вимоги [PERSON] задоволено та визнано спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] ) автомобіль марки «Фольксваген Транспортер», 2006 року випуску, номер кузова [NUMBER] , виділено [PERSON] 1/2 автомобіля та присуджено відповідну грошову компенсацію. На виконання вказаного рішення суду було видано виконавчий лист та відкрито виконавче провадження, однак боржником [PERSON] не було вчинено жодних дій на виконання рішення суду. У зв`язку з цим, державним виконавцем було накладено арешт в рамках даного виконавчого провадження, а саме на майно боржника, в тому числі і на вищевказаний автомобіль. Після цього, 21.12.2018 року вказаний автомобіль був переданий на відповідальне зберігання [PERSON] .. Однак, остання виїхала на вказаному автомобілі в Угорщину, де уклала фіктивний договір щодо продажу транспортного засобу своєму родичу [PERSON] .. Так, 02.01.2019 року було укладено договір передачі права власності (договір купівлі-продажу) між [PERSON] та [PERSON] , згідно якого остання продала транспортний засіб VOLKSWAGEN, номер кузова [NUMBER] , першому за суму в 1800000 форинтів. При цьому, у даному договорі місце укладення не зазначено та наявна відмітка про те, що продавець заявляє, що автомобільний транспорт не перебуває під судовим процесом та необтяжений, який вільно володіє його правом власності. Крім цього, договір нотаріально не посвідчений, укладений у присутності двох свідків. Згодом [PERSON] виготовив техпаспорт № [NUMBER] на автомобіль VOLKSWAGEN TRANSPORTER, номер кузова [NUMBER] , виданий у Будапешті 10.01.2019 року Міністерством внутрішніх справ. Так, [PERSON] перетнув державний кордон і невідкладно автомобіль був затриманий та переданий на зберігання [PERSON] .. На думку позивача, відповідачі приховали від Міністерства внутрішніх справ Угорщини обставину про накладений арешт на автомобіль при укладенні договору купівлі-продажу, зазначивши у у договорі неправдиву інформацію щодо відсутності обтяження автомобіля. У зв`язку з наведеним, позивач вважає договір, укладений 02.01.2019 року між відповідачами є фіктивним та не відповідає вимогам закону, тому і техпаспорт від 10.01.2019 року № 2345346, виданий на виконання вказаного договору так само повинен бути визнаний недійсним. Ухвалою Берегівського районного суду Закарпатської області від 25.08.2020 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу триденний строк для усунення недоліків (а.с. 24-25). Ухвалою Берегівського районного суду Закарпатської області від 04.09.2020 року позовну заяву повернуто позивачу, оскільки виявлені недоліки були виконані не в повному обсязі (а.с. 39-40). Вказана ухвала була скасована постановою Закарпатського апеляційного суду від 05.11.2020 року, а справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду зі стадії відкриття провадження у справі (а.с. 53-54). 14 грудня 2020 року ухвалою Берегівського районного суду Закарпатської області відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання (а.с. 62-63). 12 березня 2021 року до Берегівського районного суду Закарпатської області надійшов відзив представника відповідача [PERSON] за договором адвоката Пуканич Е.В., в якому останній просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі з його недоведеністю та необґрунтованістю. Крім цього, просив стягнути з [PERSON] понесені [PERSON] судові витрати. У своєму відзиві адвокат Пуканич Е.В. вказує на те, що в резолютивній частині заочного рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 29.11.2016 року у цивільній справі № 297/1615/16-ц не вказано чиєю спільною сумісною власністю визнано автомобіль марки «Volkswagen» моделі «Transporter», 2006 року народження, реєстраційний номерний знак Угорщини « [NUMBER] ». Також, вказаним рішенням виділено позивачу 1/2 частину спірного автомобіля із спільної сумісної власності, стягнувши на його користь з відповідачки [PERSON] грошову компенсацію у розмірі 93704,50 гривень за 1/2 частину автомобіля. Отже, позивачу присуджено грошову компенсацію. Крім цього, зазначено, що відповідач [PERSON] придбав спірний автомобіль в Угорщині від громадянки Угорщини [PERSON] на підставі договору передачі права власності від 02.01.2019 року та належить йому на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 10.01.2019 року № [NUMBER] , виданого Міністерством внутрішніх справ Угорщини. Відповідач [PERSON] придбав вищевказаний автомобіль у законний спосіб в Угорщини. Наявність заборгованості у попереднього власника спірного автомобіля не може бути підставою для позбавлення відповідача [PERSON] права власності на нього або обмеження його прав володіння, користування та розпорядження ним. Чинне законодавство України не передбачає визнання національними судами недійсними правочинів, укладених не на території України нерезидентами (а.с. 86-99). 06 квітня 2021 року до суду надійшла відповідь на відзив представника позивача [PERSON] адвоката Мензак Ю.Ю., в якій зазначено, що дійсно резолютивна частина заочного рішення Берегівського районного суду Закарпатської області викладена не до кінця юридично коректно. Однак, по тексту самого рішення містяться відомості про те, що спірний автомобіль визнано спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] . Крім цього, адвокат Мензак Ю.Ю. зазначив, що оскаржуваний договір, укладений 02.01.2019 року не містить відомостей щодо його укладення, тому він міг бути укладений і на території України. При цьому, у відзиві на позовну заяву не зазначено, що договір було укладено щодо майна, яке перебуває під арештом. Також, представник позивача не погодився щодо непоширення юрисдикції національних судів на правочини, укладені поза межами України. Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини (а.с. 104). Ухвалою Берегівського районного суду Закарпатської області від 07.04.2021 року закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті (а.с. 107-109). В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав позовну заяву та просив її задовольнити з підстав зазначених у позові. Крім цього, пояснив, що на автомобіль було накладено арешт у зв`язку з невиконанням рішення суду, а тому відповідач [PERSON] не мала права продавати його. Укладаючи договір купівлі-продажу остання надала неправдиву інформацію щодо обтяження майна. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про місце, дату і час розгляду справи був повідомлений належним чином (а.с. 64, 76, 81, 101, 111, 121). Представник відповідача [PERSON] адвокат Пуканич Е.В. в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Зазначив, що у заочному рішенні суду не зазначено за ким саме визнано право спільної сумісної власності. Факт стягнення заборгованості з відповідача [PERSON] не може бути підставою для позбавлення відповідача [PERSON] права власності на нього або обмеження його прав володіння. Крім того, зазначив, що оскаржуваний договір купівлі-продажу був укладений за кордоном за законодавством іншої держави, тому не може бути визнаний недійсним на території України. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явились, про місце, дату і час розгляду справи були повідомлені належним чином (а.с. 66-71, 78, 79, 83, 103, 110, 113, 117, 122, 123). Суд, заслухавши пояснення представників сторін та вивчивши матеріали справи прийшов до наступного висновку. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Згідно до ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є: 1) верховенство права; 2) повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; 3) гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; 4) змагальність сторін; 5) диспозитивність; 6) пропорційність; 7) обов`язковість судового рішення; 8) забезпечення права на апеляційний перегляд справи; 9) забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом; 10) розумність строків розгляду справи судом; 11) неприпустимість зловживання процесуальними правами; 12) відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення. Згідно до ст. 3 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору України. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов`язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам судового процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі. Відповідно до п.п. 1, 2, 3 ст. 2 Закону України "Про міжнародне приватне право", цей Закон застосовується до таких питань, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземним елементом: 1) визначення застосовуваного права; 2) процесуальна правоздатність і дієздатність іноземців, осіб без громадянства та іноземних юридичних осіб; 3) підсудність судам України справ з іноземним елементом. Пунктом 1 статті 4 вказаного закону визначено: право, що підлягає застосуванню до приватноправових відносин з іноземним елементом, визначається згідно з колізійними нормами та іншими положеннями колізійного права цього Закону, інших законів, міжнародних договорів України. Згідно до п. 1 ст. 38 Закону України "Про міжнародне приватне право" встановлено, що право власності та інші речові права на нерухоме та рухоме майно визначаються правом держави, у якій це майно знаходиться, якщо інше не передбачено законом. Відповідно до п.п. 1, 2 ст. 39 вказаного вище закону, виникнення та припинення права власності та інших речових прав визначається правом держави, у якій відповідне майно перебувало в момент, коли мала місце дія або інша обставина, яка стала підставою для виникнення або припинення права власності та інших речових прав, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України. Право, яке застосовується до виникнення та припинення права власності та інших речових прав, що є предметом правочину, визначається відповідно до частини першої цієї статті, якщо інше не встановлено за згодою сторін. Вибір права сторонами правочину не зачіпає прав третіх осіб. Статтею 40 вказаного закону визначено, що право власності та інші речові права, відомості про які підлягають внесенню до державних реєстрів, визначаються правом держави, у якій це майно зареєстровано. Відповідно до п.п. 1, 3 ст. 42 Закону України "Про міжнародне приватне право", захист права власності та інших речових прав здійснюється на вибір заявника відповідно до права держави, у якій майно знаходиться, або відповідно до права держави суду. Захист права власності та інших речових прав, які підлягають державній реєстрації в Україні, здійснюється відповідно до права України. Заочним рішенням Берегівського районного суду Закарпатської області від 29.11.2016 року у цивільній справі № 297/1615/16-ц позовні вимоги [PERSON] задоволено, визнано спільною сумісною власністю автомобіль марки «VOLKSWAGEN 7 НК», «TRANSPORTER», 2006 року випуску, реєстраційний номерний знак « [NUMBER] », номер шасі [NUMBER] майном, набутим за час шлюбу та виділено [PERSON] 1/2 частини автомашини із спільної сумісної власності, стягнувши з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію в сумі 93704,50 гривень за 1/2 частини автомобіля (а.с. 6-7). Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта встановлено, що суб`єктом обтяження є [PERSON] , громадянка України, на нерухоме майно якої накладено арешт на підставі постанови про арешт майна боржника серії та номер 57611378, виданої 07.11.2018 року Берегівським РВ ДВС (а.с. 11). При цьому, судом встановлено, що постановою про опис та арешт майна (коштів) боржника Берегівським РВ ДВС по виконавчому провадженню 57611378 від 21.12.2018 року та 15.01.2019 року накладено арешт на автомобіль марки «Вольксаваген Транпортер», реєстраційний номерний знак « [NUMBER] » (а.с. 12, 13). Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно копії договору про передачу права власності від 02.01.2019 року встановлено, що [PERSON] , мешканка [PERSON] , [ADDRESS] , громадянка Угорщини, продала [PERSON] , мешканцю [ADDRESS] , автомобільний транспорт, а саме: марки «VOLKSWAGEN 7 НК», реєстраційний номерний знак « [NUMBER] », номер шасі [NUMBER] (а.с. 37-38). Згідно копії технічного паспорта транспортного засобу № [NUMBER] від 10.01.2019 року, виданого Міністерством внутрішніх справ у м. Будапешт, встановлено, що [PERSON] , [INFO] , є власником транспортного засобу марки «VOLKSWAGEN 7 НК», «TRANSPORTER», реєстраційний номерний знак « [NUMBER] », номер шасі [NUMBER] , 2006 року випуску (а.с. 18-19). Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Відповідно до ст. 41 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об`єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Відповідно до\~ст.\~321\~ЦК України,\~право власності\~є непорушним.\~Ніхто не\~може бути\~протиправно позбавлений\~цього права\~чи обмежений\~у його\~здійсненні. Особа\~може бути\~позбавлена права\~власності або\~обмежена у\~його здійсненні\~лише у\~випадках і\~в порядку,\~встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених\~частиною другою статті 353\~цього Кодексу. Відповідно до\~ст.\~328\~ЦК України,\~право власності\~набувається на\~підставах,\~що не\~заборонені законом,\~зокрема із\~правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Згідно до\~ст.\~386\~ЦК України,\~держава забезпечує\~рівний захист\~прав усіх\~суб`єктів\~права власності. Власник,\~який має\~підстави передбачати\~можливість порушення\~свого права\~власності іншою\~особою,\~може звернутися\~до суду\~з вимогою\~про заборону\~вчинення нею\~дій,\~які можуть\~порушити його\~право,\~або з\~вимогою про\~вчинення певних\~дій для\~запобігання такому\~порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. При цьому, судом встановлено, що оспорюваний договір купівлі-продажу від 02.01.2019 року було укладено між громадянами Угорської Республіки [PERSON] та [PERSON] . На даний час автомобіль марки «VOLKSWAGEN 7 НК», реєстраційний номерний знак « [NUMBER] », номер шасі [NUMBER] належить громадянину Угорщини [PERSON] .. Крім цього, посилання представника позивача на те, що вказаний договір міг бути укладений на території України належними та допустимими доказами не підтверджено. Суд констатує, що чинне законодавство України не передбачає визнання національними судами недійсними правочинів, укладених не на території України нерезидентами, тому підстав для позбавлення відповідача [PERSON] права власності на вищевказаний автомобіль або обмеження його прав володіння, користування та розпорядження ним, шляхом визнання договору купівлі-продажу недійсним, судом не встановлено. У зв`язку з вищенаведеним, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити в повному обсязі. Крім того, представником відповідача [PERSON] адвокатом Пуканич Е.В. у відзиві було поставлено питання щодо стягнення судових витрат, понесених відповідачем. Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно висновку постанови Верховного Суду від 23 листопада 2020 року у справі № 638/7748/18 при стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного до договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Так, до матеріалів справи представником відповідача долучено договір про надання правової допомоги № 2Ц/21 від 05.01.2021 року та розмір гонорару представника з надання правової допомоги, що становить 5000,00 гривень (а.с. 92-99). При цьому, представником не долучено детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Отже, у задоволенні стягнення із [PERSON] на користь [PERSON] витрат, пов`язаних із отриманням правової допомоги в розмірі 5000,00 гривень слід відмовити.

Outcome: dismissed