Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом в якому вказав, що між позивачем [PERSON] і ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» було укладено: Кредитний договір №223363038 від 19.02.2008 року; Додаткова угода №1 від 19.02.2008 року до Кредитного договору №223363038 від 19.02.2008 року; Додаткова угода №2 від 15.01.2010 року до Кредитного договору №223363038 від 19.02.2008 року; Додаткова угода №3 від 17.02.2011 року до Кредитного договору №223363038 від 19.02.2008 року. На забезпечення виконання Кредитного договору, між позивачем [PERSON] та відповідачем АТ «Райффайзен Банк Аваль» було укладено: 19.02.2008 року Договір іпотеки реєстр. № 971 до Кредитного договору № 223363038 від 19 лютого 2008 року; 17.02.2011 року Договір про внесення змін та доповнень № 2 (реєстр. № 469) до Договору іпотеки, посвідченого Шевчук З.М., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, 19 лютого 2008 року за реєстром № 971. Між третьою особою [PERSON] і АТ «Райффайзен Банк Аваль» було укладено 19 лютого 2008 року Договір поруки № 223363038. Відповідно до п.1.1.1. Кредитного договору - Сума кредиту, Валюта кредиту - 245123,00 USD (двісті сорок п'ять тисяч сто двадцять три доларів США 00 центів), далі Кредит. Згідно з п.1.1.2. Кредитного договору - цільове використання кредиту - кошти видаються на: 1.1.2.1.. придбання нерухомості одно та двокімнатної квартири загальною площею 46.73, 83.90 кв.м. за адресою [ADDRESS] в розмірі 241 500,00(двісті сорок одна тисяча п'ятсот) доларів США 00 центів. 1.1.2.2. оплату комісії за надання кредиту в розмірі 3623,00 (три тисячі шістсот двадцять три долари США). Відповідно до п. 7.2. Кредитного договору - Позичальник зобов'язується здійснювати погашення Кредиту та процентів ануїтентними платежами у валюті Кредиту. У відповідності зі ст. 99 Конституції України, грошовою одиницею України є гривня, у зв'язку з чим грошове зобов'язання у договорі повинно бути виражено в національній валюті України. Дане положення в цілому кореспондується з ч. 1 ст. 192 ЦК України, відповідно якої законним платіжним засобом на території України є грошова одиниця України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 524 ЦК України, зобов'язання повинно бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Згідно ч. 2 ст. 524 ЦК України, сторони за договором можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Згідно з ст. 627 ЦК України, статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Відповідно до ст. 632 ЦК України, ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом. Зміна ціни в договорі після його виконання не допускається. Якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору. Згідно до ст. 638 ЦК України, істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 1054 ЦК України в редакції, яка діяла на час укладення оспорюваного договору - За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно з ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" від 12.05.1991, № 1023-XII - Договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються сума кредиту; Таким чином, сума кредиту (ціна договору) є істотною умовою оспорюваного Договору. Сума кредиту (ціна договору) не повинна суперечити чинному законодавству України. Оскільки всі платежі - отримання кредиту, нарахування процентів за користування кредитом та сплата процентів за користування кредитом здійснюється в іноземній валюті, доларах США, це прямо суперечить імперативним нормам статей 192, 524 ЦК України - єдиним законним засобом платежу, який застосовується при проведенні розрахунків між резидентами на території України є гривня. Одночасно, сторонам у договорі надано право при визначенні розміру грошових зобов'язань в гривні вказати еквівалент в іноземній валюті. У такому випадку сума, яка повинна бути оплачена в гривні, визначається згідно з офіціальним курсом відповідної валюти на дату проведення платежу. Проте навіть у такому разі грошове зобов'язання виражається в договорі в національній валюті України - гривні, що повністю відповідає імперативним приписам ч. 1 ст. 524 Цивільного кодексу України. Виходячи з викладеного, на час укладення Кредитного договору № 223363038 від 19.02.2008 року, Додаткової угоди № 1 від 19.02.2008 року до Кредитного договору № 223363038 від 19.02.2008 року, Додаткової угоди № 2 від 15.01.2010 року до Кредитного договору № 223363038 від 19.02.2008 року, Додаткової угоди № 3 від 17.02.2011 року до Кредитного договору № 223363038 від 19.02.2008 року, оспорюваний Кредитний договір та додаткові угоди до нього, на день їх укладення, суперечать вимогам чинного законодавства України, зокрема ст.ст. 192, 524 ЦК України. Згідно з ст. 215 ЦК України - Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст. 203 ЦК України - Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Таким чином, відповідно до ст.ст. 203, 215, 524 ЦК України - оспорюваний Кредитний договір № 223363038 від 19.02.2008 року з змінами, визначеними додатковими угодами до нього повинен бути визнаний судом недійсним з дня його укладення. Відповідно до ст. 192 ЦК України - законним платіжним засобом на території України є грошова одиниця України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно ч. 2 ст. 533 ЦК України, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Відповідно до ч. 3 ст. 533 ЦК України, використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Декретом КМУ "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" №15-93 від 19 лютого 1993 року, встановлено режим здійснення валютних операцій на території України, визначено загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов'язки суб'єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства. Відповідно до п. 1 ст. 3 - валюта України є єдиним законним засобом платежу на території України, який приймається без обмежень для оплати будь-яких вимог та зобов'язань, якщо інше не передбачено цим Декретом, іншими актами валютного законодавства України. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 1 вищенаведеного Декрету, до валютних операцій відносяться операції, пов'язані з переходом права власності на валютні цінності. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Декрету, до валютних цінностей відноситься іноземна валюта - іноземні грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території відповідної іноземної держави, а також вилучені з обігу або такі, що вилучаються з нього, але підлягають обмінові на грошові знаки, які перебувають в обігу, кошти у грошових одиницях іноземних держав і міжнародних розрахункових (клірингових) одиницях, що перебувають на рахунках або вносяться до банківських та інших фінансових установ за межами України. Відповідно до ст. 3 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" гривня як грошова одиниця (національна валюта) є єдиним законним платіжним засобом в Україні, приймається усіма фізичними та юридичними особами без будь яких обмежень на всій території України. Використання готівкової іноземної валюти на території України, на час укладення Кредитного договору та Додаткових угод до оспорюваного Кредитного договору, регулювалось «Правилами використання готівкової іноземної валюти на території України», затвердженими Постановою Правління Національного банку України 30 травня 2007 р. N 200. Зазначені правила є імперативними, ними однозначно визначалось, в яких випадках і в якому порядку можливо використовувати готівкову іноземну валюту на території України з власних поточних рахунків юридичними особами - резидентами, фізичними особами та юридичними особами-резидентами, як засіб платежу або застави, в інших випадках. Таким чином, статтями 192, 533 ЦК України, Декретом КМУ "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" № 15-93 від 19 лютого 1993 року, «Правилами використання готівкової іноземної валюти на території України», затвердженими Постановою Правління Національного банку України 30 травня 2007 р. N 200 - не дозволяється відповідачу - АТ «Райффайзен Банк Аваль», видавати кредити готівкою в іноземній валюті, зокрема доларах США, а позивачу - [PERSON] отримувати такі кредити готівкою в іноземній валюті. Згідно з ст. 215 ЦК України - Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст. 203 ЦК України - Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. На час укладення оспорюваного Кредитного договору та Додаткових угод до нього, відповідачі знали про наявні заборони, однак умисно допустили порушення чинного валютного законодавства України, в зв'язку з чим оспорюваний Кредитний договір з змінами, визначеними додатковими угодами до нього повинен бути визнаний судом недійсним з дня його укладення. Відповідно до п. 1.1.1. Кредитного договору - Сума кредиту, Валюта кредиту - 245123,00 USD (двісті сорок п'ять тисяч сто двадцять три доларів США 00 центів). Згідно з п.1.1.2. Кредитного договору - цільове використання кредиту - кошти видаються на: 1.1.2.1.. придбання нерухомості одно та двокімнатної квартири загальною площею 46.73, 83.90 кв.м. за адресою [ADDRESS] в розмірі 241500,00 (двісті сорок одна тисяча п'ятсот доларів США 00 центів. 1.1.2.2. оплату комісії за надання кредиту в розмірі 3623,00 (три тисячі шістсот двадцять три долари США). Згідно з п. 1.1.6. Кредитного договору - Дата остаточного погашення Кредиту - 19.02.2028 рік. Відповідно до п.1.1.7 Кредитного договору - Строк кредиту (строк користування Кредитом) - 240 (місяців). Згідно з п.1.2.1 Кредитного договору - Процентна ставка 14.25 %(процентів) річних. Відповідно до п. 4.1 Кредитного Договору - Кредитор має право в односторонньому порядку на власний розсуд без згоди позичальника, але не частіше одного разу в шість місяців, змінити процентну ставку за Кредитом у разі настання подій, які мають безпосередній вплив на вартість (збільшення вартості) кредитних ресурсів установи Кредитора та не залежить від волі Сторін. Зокрема, Кредитор має право змінити процентну ставку за кредитом при настанні одного з таких випадків: 4.1.1. збільшення більш ніж на 5 процентних пункти ставки LIBOR строком на 6 місяців (або ставки EURIBOR строком на 6 місяців за кредитами в Євро); 4.1.2. збільшення більш ніж на 5 процентних пункти середньозважених ринкових процентних ставок за строковими (до одного року) депозитами фізичних осіб у валюті Кредиту (згідно офіційних даних Національного банку України); 4.1.3. збільшення більш ніж на 5 процентних пункти процентних ставок за зовнішніми запозиченнями установи Кредитора; 4.1.4. введення нових або збільшення існуючих податків чи інших обов'язкових платежів (в тому числі, до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб), що стягуються за депозитними чи кредитними операціями установи Кредитора: 4.1.5. збільшення Національним банком України норм відрахувань для формування обов'язкових резервів за строковими вкладами або резервів для відшкодування витрат за кредитними операціями банків в іноземній валюті; 4.1.6. запровадження обмежень на видачу (обслуговування) кредитів в іноземній валюті. Відповідно до п. 4.2. Кредитного договору - При настанні зазначених обставин, Кредитор самостійно визначає новий розмір процентної ставки, однак процентна ставка за Кредитом не може бути збільшена Кредитором кожного разу більше ніж на 30 процентні пункти відповідно до п. 4.1. Договору. Згідно з п. 4.3. Кредитного договору - Кредитор також має право в односторонньому порядку збільшити процентну ставку за Кредитом на не більш ніж 50 процентних пунктів. Згідно з п.7.1 Кредитного договору - Позичальник здійснює погашення Кредиту та процентів щомісячно ануїтетними (однаковими) платежами в розмірі згідно з Графіком погашення кредиту та інших платежів (Додаток 1 до цього Договору). Ануїтетний платіж включає в себе погашення частини основної суми Кредиту та процентів за його користування. Щомісячний ануїтетний платіж розраховується за формулою. Відповідно до п. 7.2. Кредитного договору - Позичальник зобов'язується здійснювати погашення Кредиту та процентів ануїтетними платежами у валюті Кредиту кожного місяця, починаючи з місяця, наступного за місяцем надання Кредиту в дату, визначену п. 1.3.3. цього Договору. Якщо дата сплати, зазначена в п. 1.3.3. Договору, не є банківським днем, платіж здійснюється не пізніше останнього банківського дня, що передує даті, визначеній п. 1.3.3. Договору. Згідно з п. 7.7. Кредитного договору - вимоги кредитора щодо погашення кредиту підлягають задоволенню з отриманих від Позичальника платежів у такій черговості: "сплата пені та штрафів за неналежне виконання Позичальником зобов'язань за цим Договором; "сплата прострочених процентів за користування Кредитом; "погашення простроченої до сплати суми заборгованості за Кредитом, якщо таке прострочення матиме місце; "сплата процентів за Кредитом; "погашення суми заборгованості за Кредитом». 19 лютого 2008 року Сторонами було укладено Додаткову угоду № 1 до Кредитного договору № 223363038 від 19.02.2008 року, якою було внесено зміни до існуючого Кредитного договору. 15 січня 2010 року Сторонами було укладено Додаткову угоду № 2 до Кредитного договору № 223363038 від 19.02.2008 року якою було внесено зміни до існуючого Кредитного договору. Зокрема, пункт 1.1.6. Кредитного договору викладено в наступній редакції - Дата остаточного погашення Кредиту - 19.02.2035 року, а пункт 1.1.7 Кредитного договору викладений в редакції - Строк кредиту (строк користування Кредитом) - 323 (місяців). Згідно з п.2.2-2.3 Додаткової угоди № 2 встановлюється порядок сплати процентів за користування кредитом, відповідно до якого [PERSON] зобов'язаний в першу чергу погасити відсотки за користування кредитом, в другу чергу основний борг (тіло кредиту). 17 лютого 2011 року Сторонами було укладено Додаткову угоду № 3 до Кредитного договору № 223363038 від 19.02.2008 року якою було внесено зміни до існуючого Кредитного договору. Зокрема, пункт 1.1.6. Кредитного договору викладено в наступній редакції - Дата остаточного погашення Кредиту - 19.01.2037 року, а пункт 1.1.7 Кредитного договору викладений в редакції - Строк кредиту (строк користування Кредитом) - 347 (місяців). Згідно з п. 2.1-2.3 Додаткової угоди № 3 збільшується фактична заборгованість за Кредитним договором до 247 904,62 доларів США, встановлюється порядок сплати процентів за користування кредитом, відповідно до якого [PERSON] зобов'язаний в першу чергу погасити відсотки за користування кредитом, в другу чергу основний борг (тіло кредиту). Відповідно до ст.ст. 1054, 1055 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Відповідно до пункту 1.1.2. Кредитного договору - цільове використання кредиту - кошти видаються на: 1.1.2.1. придбання нерухомості одно та двокімнатної квартири загальною площею 46.73, 83.90 кв.м. за адресою [ADDRESS]; оплата комісії за надання кредиту (витрати пов'язані з оформленням кредиту) визначені пунктами 1.1.2.2. та 1.3.1 Кредитного договору, витрати страхувальника (Позичальника) по договору страхування нерухомого майна, визначеного у п. 2.1. цього договору. Згідно з рішенням Конституційного Суду України № 15-рп/2011 від 10 листопада 2011 року, дія Закону України «Про захист прав споживачів» поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Отже, з умов Кредитного договору вбачається, що кошти були наданні в споживчих цілях для придбання квартири. Таким чином, оспорюваний кредитний договір являється договором споживчого кредиту. Відповідно до ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Згідно ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в кредитному договорі повинно зазначатися - сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством. Такі самі вимоги викладені в п. 2.1 Постанови НБУ № 168 від 10.07.2007 року «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту». Крім того, в п. 2.4. даної постанови зазначено, що Банки зобов'язані отримати письмове підтвердження споживача про ознайомлення з вищенаведеною інформацією. Відповідно до п.п. 3.1, 3.2 постанови НБУ № 168 від 10.07.2007 року «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» банки зобов'язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача. Кредитний договір має містити графік платежів у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користуванням кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до Правил. У графіку платежів також має бути докладно розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом. Згідно п. 3.4 розділу 3 постанови НБУ № 168 від 10.07.2007 року «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» - Банки зобов'язані в кредитному договорі зазначити: вид і предмет кожної супутньої послуги, яка надається споживачу; обґрунтування вартості супутньої послуги (нормативно-правові акти щодо визначення розмірів зборів та обов'язкових платежів, тарифів нотаріусів, страхових компаній, суб'єктів оціночної діяльності, реєстраторів за надання витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна про наявність чи відсутність обтяжень рухомого майна, інших реєстрів тощо); про відкриття банківського рахунку, відкритого з метою зарахування на нього суми наданого кредиту або надання кредиту за рахунком (овердрафт), умови відкриття, ведення та закриття такого рахунку, тарифи та всі суми коштів, які споживач має сплатити за договором банківського рахунку у зв'язку з отриманням кредиту, його обслуговуванням і погашенням; правило, за яким змінюється процентна ставка за кредитом, якщо договором про надання кредиту передбачається можливість зміни процентної ставки за кредитом залежно від зміни облікової ставки Національного банку або в інших випадках. Переддоговірної роботи Банк з позивачем не проводив. Позивача не було повідомлено про наявні форми кредитування, відмінності між ними. Натомість, банк запропонував Позивачу укласти договір за ануїтетною схемою, яка є найбільш не вигідно для Позивача і відповідно найбільш вигідною для банку. В Кредитному договорі та Додаткових угодах до нього не має відомостей щодо детального розпису загальної вартості кредиту, не має умов, які п.п. 3.2, 3.4 розділу 3 Правил, визнані обов'язковими, не має відомостей про вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту. Кінцева сума одних відсотків за користування кредитом складає 712000,00 (сімсот дванадцять тисяч) доларів США, що перевищує суму кредиту приблизно у три рази. Зазначені дії Банку призвели до того, що позивач був позбавлений можливості реально оцінити суму переплати по кредиту та доцільність його отримання. Банк замовчав важливу інформацію про умови кредитування. За правилами частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з пунктом 6 частини першої статті 6 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" договір про надання фінансових послуг повинен містити розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків. За положеннями частини п'ятої статті 11, статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Таким чином, для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Відповідно до п. 3.6 постанови НБУ № 168 від 10.07.2007 р. «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). Додатками до Кредитного договору, Додатковими угодами до Кредитного договору та Додатками до Додаткових угод - облік заборгованості позивача (комісія за надання довідки про наявність кредиту) встановлена фіксована сума згідно з тарифів ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»; комісія за дострокове погашення кредиту - згідно з тарифів ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»; Таким чином, згідно з оспорюваним договором, відповідач самостійно визначав суми відрахувань, яку позивач повинен сплатити на його користь, за обслуговування кредиту. Крім того, розмір процентної ставки за користування кредитом є невиправдано великим 14,25 % річних, сплачені проценти за користування кредитом в сумі 712000,00(сімсот дванадцять тисяч) перевищують тіло кредиту приблизно у три рази. Сплата платежів за оспорюваним Кредитним договором здійснюється за ануїтетною схемою, яка є найбільш не вигідною для позивача і відповідно найбільш вигідною для банку. Розрахунок ануїтетного платежу, визначений п. 7.1. Кредитного договору включає в себе незрозумілі символи і знаки, що фактично унеможливлює отримати достовірну інформацію, з чого складається ануїтетний платіж і яким чином він розраховується. Відповідно до п. 7.7. Кредитного договору - вимоги кредитора щодо погашення кредиту підлягають задоволенню з отриманих від Позичальника платежів у такій черговості: " сплата пені та штрафів за неналежне виконання Позичальником зобов'язань за цим Договором», «сплата прострочених процентів за користування Кредитом», «погашення простроченої до сплати суми заборгованості за Кредитом, якщо таке прострочення матиме місце» «сплата процентів за Кредитом», «погашення суми заборгованості за Кредитом». Таким чином, Банк в першу чергу зараховує отримані кошти виключно на свою користь, а не на погашення простроченої до сплати суми заборгованості за Кредитом. Відповідно до п. 4.1.- 4.3 Кредитного договору, Банк може в односторонньому порядку збільшити відсоткову ставку за користування кредитом, при цьому критерії, в зв'язку з чим, може бути змінена відсоткова ставка чітко не визначені, зокрема абсолютно не зрозумілою є визначення "LIBOR" і "EURIBOR". Кредитний договір, всі Додаткові угоди до нього, та всі додатки до Кредитного договору та Додаткових угод надруковані дуже дрібним шрифтом, що ускладнює, а в деяких випадках унеможливлює прочитати текст. Виходячи з вищезазначених обставин, Позивач вважає, що в своїй сукупності, умови Кредитного договору та Додаткових угод порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК); призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін та завдають шкоди Позивачу як споживачеві банківських послуг. Відповідно до ст. 236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. На забезпечення виконання Кредитного договору, між позивачем [PERSON] та відповідачем ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» було укладено: 19.02.2008 року Договір іпотеки реєстр. № 971 до Кредитного договору № 223363038 від 19 лютого 2008 року (далі за текстом Договір іпотеки); 17.02.2011 року Договір про внесення змін та доповнень № 2 (реєстр. № 469) до Договору іпотеки, посвідченого Шевчук З.М., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, 19 лютого 2008 року за реєстром № 971 (далі за текстом Додаткова угода до Договору іпотеки); та між третьою особою [PERSON] (далі за текстом Третя особа та/або [PERSON] та/або Поручитель) і АТ «Райффайзен Банк Аваль» було укладено 19 лютого 2008 року Договір поруки № 223363038 (далі за текстом Договір поруки). Відповідно до ч. 2 ст. 548 ЦК України недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину, щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом. В зв'язку з вищевикладеним Позивач просить суд визнати Кредитний договір № 223363038 від 19.02.2008 року укладений Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль», код ЄДРПОУ 14305909, МФО 300335, юридична адреса: м. Київ, вул. Лєскова, 9 та [PERSON],проживаючий [ADDRESS] недійсним з моменту укладення. Визнати Додаткову угоду № 1 від 19.02.2008 року до Кредитного договору № 223363038 від 19.02.2008 року, укладену Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль», код ЄДРПОУ 14305909, МФО 300335, юридична адреса: м. Київ, вул. Лєскова, 9 та [PERSON], проживаючий [ADDRESS] недійсною з моменту укладення. Визнати Додаткову угоду № 2 від 15.01.2010 року до Кредитного договору № 223363038 від 19.02.2008 року укладену Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль», код ЄДРПОУ 14305909, МФО 300335, юридична адреса: м. Київ, вул. Лєскова, 9 та [PERSON], проживаючий [ADDRESS] недійсною з моменту укладення. Визнати Додаткову угоду № 3 від 17.02.2011 року до Кредитного договору № 223363038 від 19.02.2008 року укладену Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль», код ЄДРПОУ 14305909, МФО 300335, юридична адреса: м. Київ, вул. Лєскова, 9 та [PERSON], проживаючий [ADDRESS] недійсною з моменту укладення. Визнати Договір іпотеки реєстр. № 971 від 19.02.2008 року до Кредитного договору № 223363038 від 19 лютого 2008 року, укладений Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль», код ЄДРПОУ 14305909, МФО 300335, юридична адреса: м. Київ, вул. Лєскова, 9 та [PERSON], проживаючий [ADDRESS] недійсним з моменту укладення. Визнати Договір про внесення змін та доповнень № 2 (реєстр. № 469) від 17.02.2011 року до Договору іпотеки, посвідченого Шевчук З.М., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, 19 лютого 2008 року за реєстром №971 укладений Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль», код ЄДРПОУ 14305909, МФО 300335, юридична адреса: м. Київ, вул. Лєскова, 9 та [PERSON], проживаючий [ADDRESS] недійсним з моменту укладення. Визнати Договір поруки № 223363038 від 19 лютого 2008 року укладений Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль», код ЄДРПОУ 14305909, МФО 300335, юридична адреса: м. Київ, вул. Лєскова, 9 та [PERSON], проживаюча [ADDRESS] недійсним з моменту укладення. Оплату судових витрат покласти на відповідача. Третя особа з самостійними вимогами [PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому зазначила, що 19.02.2008 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] було укладено Кредитний Договір № 223363038, згідно умов якого Позичальник одержав кредит у сумі 245123, доларів США строком до 19 лютого 2028 р., зі сплатою 14,25% річних. З метою забезпечення виконання зобов'язань Позичальника по Кредитному Договору, 19.02.2008 р. між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] було укладено Договір поруки № 223363038. 10.11.2014 р. нею було виявлено факти, про існування яких до цього їй не було відомо, а саме те, що між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] укладались Додаткова угода № 2 від 15.01.2010 р. та Додаткова угода № 3 від 17.02.2011 р. про внесення змін до Кредитного Договору, внаслідок чого збільшились зобов'язання Позичальника, виходячи з наступного: вказаними Додатковими угодами сукупно продовжено строк повернення кредиту до 19.01.2037 р., таким чином відбулось збільшення відповідальності [PERSON] як поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання, пов'язаного з відстроченням його виконання, що призвело до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; у п. 3.3. Додаткової угоди № 2 від 15.01.2010 р. зазначено, що на підставі цієї Додаткової угоди фактична заборгованість за сумою кредиту збільшується на суму заборгованості за процентами, у зв'язку з чим відбувається зміна строку погашення заборгованості. Вказаними Додатковими угодами встановлено, що у разі порушення Позичальником зобов'язань, встановлених цими Додатковими угодами, а саме, розмір процентної ставки за Кредитним Договором підвищується на 500 базисних пунктів, що дорівнює 5 %. Таким чином, з огляду на наведене, стає об'єктивно зрозумілим, що вказані зміни до Кредитного Договору однозначно призводять до збільшення обсягу відповідальності [PERSON] як поручителя. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Зі змісту вказаної норми вбачається, що до припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов'язання, які призвели або можуть призвести до збільшення обсягу відповідальності поручителя. Таке збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає в разі підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами тощо. Відповідно до положення ч. 1 ст. 559 ЦК України припинення поруки у разі зміни основного зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності, презюмується. Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права, що в рівній мірі означає як наявність права, так і його відсутність або й відсутність обов'язків. У п. 22 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснено, що відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України припинення договору поруки пов'язується зі зміною забезпеченого зобов'язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови збільшення обсягу відповідальності поручителя. Якщо в договорі поруки можливість зміни основного зобов'язання без повідомлення та отримання згоди поручителя не передбачена, а з обставин справи не вбачається інформованості поручителя і його згоди на збільшення розміру його відповідальності, то відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється у разі зміни основного зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. У цьому випадку поручитель має право на пред'явлення позову про визнання договору поруки припиненим. Враховуючи наведене та те, що Поручитель не давала своєї згоди на зміни зобов'язань Позичальника по Кредитному Договору, внаслідок яких збільшився обсяг її відповідальності та те, що вона навіть не була проінформована про такі зміни, Договір поруки № 223363038 від 19.02.2008 р. та зобов'язання з поруки є припиненими з 15.01.2010 р. Також про припинення поруки свідчить наступне: Відповідно до вимог частини другої статті 1054 та частини другої статті 1050 ЦК України у разі, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. Згідно із ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Відповідно до ч. 1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (ч. 1 ст. 252 ЦК України). З Договору поруки вбачається, що в ньому не встановлено строку, після якого порука припиняється, а умова Договору поруки (пункт 5.1.) про його дію до повного виконання боргових зобов'язань за Кредитним Договором не є встановленим сторонами строком припинення дії поруки, оскільки суперечить ч. 1 ст. 251 та ч. 1 ст. 252 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми ч. 4 ст. 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» пред'явивши вимогу № 114-172-00/586 від 20.11.2013 р. до Позичальника про повне дострокове погашення заборгованості за Кредитним Договором протягом не більше ніж 60 календарних днів з дати цієї вимоги, відповідно до ч. 2 ст. 1054 та ст. 1050 ЦК України, змінив строк виконання основного зобов'язання і зобов'язаний був пред'явити позов до поручителя протягом шести місяців, тобто з 20.01.2014 року. Обов'язок Відповідача, щодо пред'явлення позову до поручителя підтверджується Правовою позицією, яка висловлена Верховним Судом України в постанові у справі № 6-125цс 14 від 17.09.2014 р., а саме: пред'явленням вимоги до поручителя є пред'явлення до нього позову. Отже, порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора. Це означає, що строк поруки відноситься до преклюзивних строків. За таких обставин у ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», виникло право пред'явити позов до поручителя про виконання порушеного зобов'язання Позичальника щодо повернення кредиту, починаючи з 20.01.2014 року, протягом наступних шести місяців, але у зазначений строк ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» не звернулось з відповідним позовом до Поручителя - [PERSON] Строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов'язання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обов'язок поручителя по його закінченню припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може. Враховуючи наведене, зобов'язання [PERSON] як Поручителя за Договором поруки припинилися. До даних позовних вимог застосовується загальна позовна давність, яка згідно ст. 257 ЦК України становить три роки. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Про укладення між Позичальником та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» Додаткових угод до Кредитного Договору, [PERSON] дізналась тільки 10.11.2014 р. Отже, строк позовної давності не пропущено. На підставі викладеного, третя особа [PERSON] в своїй позовній заяві просила суд ухвалити рішення про визнання поруки за Договором № 223363038 від 19.02.2008 року такою, що припинена. Стягнути з Відповідача на її користь витрати по сплаті судового збору. В судове засідання позивач [PERSON] не з'явився, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи. Від представника позивача [PERSON], надійшла заява про розгляд справи без його участі за матеріалами, які знаходяться в справі, позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити в повному обсязі, не заперечував проти винесення заочного рішення. В судове засідання третя особа з самостійними вимогами [PERSON] не з'явилась, належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи. Від представника третьої особи з самостійними вимогами [PERSON] надійшла заява про розгляд справи без його участі за матеріалами, які знаходяться в справі, позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити в повному обсязі, не заперечував проти винесення заочного рішення. В судове засідання представник відповідача Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» не з'явився. Належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи. На адресу суду надіслав заперечення, в яких зазначив, що Публічне акціонерне товариство "Райффайзен Банк Аваль" не погоджується з пред'явленим позовом про визнання недійсними кредитного договору, договору іпотеки, договору поруки з наступних підстав. Відповідно до ст. 192 Цивільного кодексу України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Разом з тим, вказана стаття визначає правовий статус грошової одиниці України, але не встановлює сферу її обігу та будь-яких обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Таким чином, відповідно до законодавства України гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак в той же час обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Статтею 1054 Цивільного кодексу України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (Кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (Кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" кошти - гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Статті 47 та 49 цього ж закону визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія! на * здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання та валютного контролю". Відповідно до нормативно-правових актів Національного банку України встановлені вимоги щодо оцінки ризиків за операціями в іноземній валюті, зокрема, Інструкцією про порядок регулювання діяльності банків в Україні, затвердженою Постановою Правління НБУ від 28.08.2001р. № 368 передбачена вимога покриття капіталом валютного кредитного ризику; Положенням про порядок формування та використання резерву для відшкодування можливих втрат за кредитними операціями банків, затвердженим Постановою Правління НБУ від 06.07.2000 р. № 279 встановлено підвищені коефіцієнти резервування за кредитними операціями в іноземній валюті. При цьому з урахуванням особливостей діяльності банківських установ в умовах фінансової кризи, НБУ Постановою Правління від 01.12.2008р. № 406 "Про затвердження змін до Положення про порядок формування та використання резерву для відшкодування можливих втрат за кредитними операціями банків" посилив вимоги до формування банками спеціальних резервів за кредитами, наданими позичальникам в іноземній валюті. З вищенаведеного вбачається, що уповноважені банки на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютним цінностями мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті. Відповідно до ст. 5 Декрету індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Перелік валютних операцій, для здійснення яких необхідна індивідуальна ліцензія НБУ, наданий у частині 4 цієї статті. Генеральні ліцензії надаються на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання. Пункт "в" ч, 4 ст. 5 Декрету передбачає вимогу щодо отримання індивідуальної ліцензії НБУ на здійснення операцій щодо надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Виходячи з наведеного, індивідуальна ліцензія на проведення вказаних операцій необхідна лише у тому випадку, якщо терміни і суми кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Однак, на сьогодні законодавством не встановлено терміни і суми кредитів в іноземній валюті як критерії їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування. Ця обставина, з огляду на відсилочний характер норми Декрету, не дозволяє поширити режим індивідуального ліцензування на валютні операції, пов'язані з наданням резидентами (банками та іншими фінансовими установами) кредитів в іноземній валюті іншим резидентам. Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування режиму індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій, єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами ст. 5 Декрету є наявність у банку генеральної ліцензії (банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями) на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому порядку. Згідно з ч. 6 ст. 5 Декрету порядок і терміни видачі ліцензій, перелік документів, необхідних для одержання ліцензій, а також підстави для відмови у видачі ліцензій визначаються Національним банком України. Згідно зі ст. 11 Декрету НБУ видає в межах, передбачених цим Декретом, обов'язкові для виконання нормативні акти щодо здійснення операцій на валютному ринку України. Крім того, відповідно до ст. 44 Закону України "Про Національний банк України" НБУ діє як уповноважена державна установа при застосуванні законодавства України про валютне регулювання та валютний контроль. На виконання вказаних повноважень Національним банком України прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене Постановою Правління НБУ від 14.10.2004р. № 483 (далі - Положення № 483). Відповідно до п. 1.4 вищевказаного Положення № 483 використання іноземної валюти як засобу платежу (валютна операція) - використання будь-яких зобов'язань або оплати товарів, що придбаваються. Разом з тим, у пункті 1.5 Положення № 483 визначено, що використання іноземної валюти як засобу платежу на території України без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише операцій уповноваженого банку, на здійснення яких НБУ видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями). Виходячи з вищенаведеного, надання та одержання кредиту в іноземній валюті та сплата процентів за цим кредитом не потребує наявності індивідуальної ліцензії. Правомірність вищевикладених висновків підтверджується роз'ясненнями Національного банку України, наданими в Листі від 07.12.2009 р. № 13-210/7871-22612 "Про правомірність укладення кредитів в іноземній валюті", а також судовою практикою, зокрема, висновками Вищого господарського суду України, наведеними в Постановах Вищого господарського суду України від 18.11.2009 р. у справі № 9/70 пд; від 14.10.2009 р. у справі № 24/43-09-1527. Національний банк України видав Відкритому акціонерному товариству "Райффайзен банк Аваль" банківську ліцензію № 10 від 11 жовтня 2006 р. та дозвіл № 10-4 від 11 жовтня 2006 р., додаток до дозволу № 10-4 від 11 жовтня 2006 р., на підставі яких Банк має право здійснювати операції з валютними цінностями, в тому числі з розміщення іноземної валюти на валютному ринку України. Таким чином, Банк мав необхідні дозвільні документи для здійснення операцій з валютними цінностями. На момент укладення Договорів [PERSON] був згодний з усіма їх умовами, чому доказом є його підписання. До того ж на момент їх укладання до позивача не застосовувались заходи морального чи фізичного тиску, договори укладалися на добровільних засадах. Згідно п. 1.1.1 вищезазначеного кредитного договору кредитні кошти банком [PERSON]. надавалися в іноземній валюті в сумі 245123,00 дол. США, а позичальник в свою чергу зобов'язався прийняти, належним чином використати та повернути вказаний кредит, а також сплатити проценти за користування кредитом. Банк належним чином виконав свої зобов'язання по кредитному договору. При укладанні Кредитного договору та Договору іпотеки сторонами були дотримані належним чином вимоги законодавства необхідні для чинності правочинів відповідно до ст. 203 Цивільного кодексу України, а саме: Зміст правочину не суперечив Цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особи, що його вчиняли мали необхідний обсяг цивільної дієздатності - що було перевірено приватним нотаріусом під час посвідчення Договору іпотеки. Волевиявлення учасників було вільним і відповідало їх внутрішній волі - дана обставина підтверджується Заявою - анкетою на отримання кредиту під заставу на тих умовах, які Позивач обрав сам, а саме вказав суму та валюту кредиту, цільове використання, форму погашення та строк надання кредиту. Правочини вчинялися у формі, встановленій законом - Кредитний договір - у письмовій формі, Договір іпотеки - був посвідчений нотаріально. Правочини були спрямовані на реальне настання наслідків, передбачених ними - Позивач отримав кредитні кошти на купівлю квартири, яка і була передана в іпотеку Відповідачу з метою забезпечення виконання зобов'язання. Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами цивільно-правового договору є умова про предмет договору; умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду; усі інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Між сторонами при укладанні договору була досягнута згода з усіх істотних умов договору, а саме: мета, сума і строк кредиту (п.п. 1.1.1; 1.1.2; 1.1.6); умови і порядок його видачі та погашення ( п.п. 1.3, 1.1.6); відсоткова ставка (п. 1.2.1.); - порядок плати за кредит (п.1.3.1* 1.3.2); строк дії та припинення дії договору (п.17.1) відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору (п.16.1-16.7). Відповідно до ст. 638 ЦК Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір поруки № 223363038 від 19.02.2008 р. укладений між Банком та Поручителем [PERSON], а не позичальником. Крім того в Подільському районному суді м. Києва розглядається справа № 758/11307/14-ц про визнання договору поруки припиненим та визнання поруки такою, що припинена. Оспорювані договори укладались у 2008 році, тобто позивач через 7 років зрозумів, що його права порушені. Відповідно до ст. 256 ЦК Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. З ст. 267 ЦК України передбачена можливість застосування позовної давності лише за наявності порушення права особи та лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення судом. Відповідач наголошує на тому, що позовні вимоги є необґрунтованими і права Позивача не порушувалися, водночас просить суд, у випадку, якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес Позивача порушені, суд відмовити в позові у зв'язку зі спливом позовної давності. Просив суд відмовити [PERSON] в задоволенні позову в повному обсязі. Проти позову третьої особи [PERSON] заперечень суду надано не було. Зважаючи на неявку в судове засідання відповідача, який належним чином був повідомлений про час та місце судового розгляду та надання письмової заяви позивачами, щодо відсутності заперечень проти заочного розгляд справи, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ч.4 ст. 169, ч.1 ст. 224 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Суд дослідивши письмові докази, які надані особами які беруть участь у справі в обґрунтування їх вимог та заперечень, приходить до наступного. Судом встановлено, що між позивачем [PERSON] і ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», було укладено кредитний договір № 223363038 від 19.02.2008 року. З метою забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором, 19 лютого 2008 року між позивачем [PERSON] і ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» було укладено договір іпотеки, зареєстрований приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевчук З.М., 19 лютого 2008 року за реєстровим номером 971. Крім того, 19 лютого 2008 року, між [PERSON] і ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», було укладено Договір поруки № 223363038. В цей же день 19 лютого 2008 року, між позивачем [PERSON] і ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», було укладено Додаткову угоду № 1 від 19.02.2008 року до Кредитного договору № 223363038 від 19.02.2008 року. В подальшому 15 січня 2010 року між позивачем [PERSON] і ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», було укладено Додаткову угоду № 2 до Кредитного договору № 223363038 від 19.02.2008 року та Договір про внесення змін та доповнень №1 до Договору іпотеки. 17 лютого 2011 року між позивачем [PERSON] і ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», було укладено Додаткову угоду № 3 до Кредитного договору № 223363038 від 19.02.2008 року та Договір про внесення змін та доповнень №2 до Договору іпотеки. Відповідно до п.1.1.1. Кредитного договору - Сума кредиту, Валюта кредиту - 245123,00 USD (двісті сорок п'ять тисяч сто двадцять три доларів США 00 центів). Згідно з п.1.1.2. Кредитного договору - цільове використання кредиту - кошти видаються на: 1.1.2.1. придбання нерухомості, а саме: одно та двокімнатної квартири загальною площею 46.73 та 83.90 кв.м. відповідно, які знаходяться за адресою: АР Крим смт. Кореїз, вул. Південна, 68 кв.кв. 101, 102 в розмірі 241500,00(двісті сорок одна тисяча п'ятсот доларів США 00 центів. 1.1.2.2. оплату комісії за надання кредиту в розмірі 3623,00 (три тисячі шістсот двадцять три долари США). Згідно з п.1.1.6. Кредитного договору - Дата остаточного погашення Кредиту - 19.02.2028 рік. Відповідно до п.1.1.7 Кредитного договору - Строк кредиту (строк користування Кредитом) - 240 (місяців). Згідно з п.1.2.1 Кредитного договору - Процентна ставка 14.25 %(процентів) річних. Відповідно до п. 4.1 Кредитного Договору - Кредитор має право в односторонньому порядку на власний розсуд без згоди позичальника, але не частіше одного разу в шість місяців, змінити процентну ставку за Кредитом у разі настання подій, які мають безпосередній вплив на вартість (збільшення вартості) кредитних ресурсів установи Кредитора та не залежить від волі Сторін. Зокрема, Кредитор має право змінити процентну ставку за кредитом при настанні одного з таких випадків: 4.1.1. збільшення більш ніж на 5 процентних пункти ставки LIBOR строком на 6 місяців (або ставки EURIBOR строком на 6 місяців за кредитами в Євро); 4.1.2. збільшення більш ніж на 5 процентних пункти середньозважених ринкових процентних ставок за строковими (до одного року) депозитами фізичних осіб у валюті Кредиту (згідно офіційних даних Національного банку України); 4.1.3. збільшення більш ніж на 5 процентних пункти процентних ставок за зовнішніми запозиченнями установи Кредитора; 4.1.4. введення нових або збільшення існуючих податків чи інших обов'язкових платежів (в тому числі, до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб), що стягуються за депозитними чи кредитними операціями установи Кредитора: 4.1.5. збільшення Національним банком України норм відрахувань для формування обов'язкових резервів за строковими вкладами або резервів для відшкодування витрат за кредитними операціями банків в іноземній валюті; 4.1.6. запровадження обмежень на видачу (обслуговування) кредитів в іноземній валюті. Відповідно до п. 4.2. Кредитного договору - При настанні зазначених обставин, Кредитор самостійно визначає новий розмір процентної ставки, однак процентна ставка за Кредитом не може бути збільшена Кредитором кожного разу більше ніж на 30 процентні пункти відповідно до п. 4.1. Договору. Згідно з п.4.3. Кредитного договору - Кредитор також має право в односторонньому порядку збільшити процентну ставку за Кредитом на не більш ніж 50 процентних пунктів. Згідно з п.7.1. Кредитного договору - Позичальник здійснює погашення Кредиту та процентів щомісячно ануїтетними (однаковими) платежами в розмірі згідно з Графіком погашення кредиту та інших платежів (Додаток 1 до цього Договору). Ануїтетний платіж включає в себе погашення частини основної суми Кредиту та процентів за його користування. Щомісячний ануїтетний платіж розраховується за формулою. Відповідно до п. 7.2. Кредитного договору - Позичальник зобов'язується здійснювати погашення Кредиту та процентів ануїтетними платежами у валюті Кредиту кожного місяця, починаючи з місяця, наступного за місяцем надання Кредиту в дату, визначену п.1.3.3. цього Договору. Якщо дата сплати, зазначена в п. 1.3.3. Договору, не є банківським днем, платіж здійснюється не пізніше останнього банківського дня. що передує даті, визначеній п. 1.3.3. Договору. Згідно з п. 7.7. Кредитного договору - вимоги кредитора щодо погашення кредиту підлягають задоволенню з отриманих від Позичальника платежів у такій черговості: «сплата пені та штрафів за неналежне виконання Позичальником зобов'язань за цим Договором», «сплата прострочених процентів за користування Кредитом», «погашення простроченої до сплати суми заборгованості за Кредитом, якщо таке прострочення матиме місце», «сплата процентів за Кредитом», «погашення суми заборгованості за Кредитом». Відповідно до Додаткової угоди № 2 від 15 січня 2010 року до Кредитного договору № 223363038 від 19.02.2008 року, пункт 1.1.6. Кредитного договору викладено в наступній редакції: Дата остаточного погашення Кредиту - 19.02.2035 року, а пункт 1.1.7 Кредитного договору викладений в редакції: Строк кредиту (строк користування Кредитом) - 323(місяців). Згідно з п. 2.2-2.3 Додаткової угоди № 2, встановлено порядок сплати процентів за користування кредитом. Додатковою угодою № 3 до Кредитного договору № 223363038 від 19.02.2008 року, пункт 1.1.6. Кредитного договору викладено в наступній редакції: Дата остаточного погашення Кредиту - 19.01.2037 року, а пункт 1.1.7 Кредитного договору викладений в редакції: Строк кредиту (строк користування Кредитом) - 347 (місяців). Згідно з п. 2.1-2.3 Додаткової угоди № 3 збільшується фактична заборгованість за Кредитним договором до 247 904,62 доларів США, встановлено порядок сплати процентів за користування кредитом. У відповідності до ч. 4 ст. 42 Конституції України держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів. Відповідно до ст. 509 ЦК України Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Згідно з ст. 526 ЦК України - Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч. 2 ст. 627 ЦК України у договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Згідно з ст. 629 ЦК України Договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 1054 ЦК України - За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Згідно з ст. 1055 ЦК України - Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Відповідно до рішення Конституційного Суду України № 15-рп/2011 від 10 листопада 2011 року, дія Закону України «Про захист прав споживачів», поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Отже, з умов Кредитного договору вбачається, що кошти були наданні в споживчих цілях для придбання квартир, тобто оспорюваний кредитний договір, являється договором споживчого кредиту та при вирішенні вказано спору необхідно враховувати вимоги Закону України "Про захист прав споживачів". Відповідно до ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Згідно ч.4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в кредитному договорі повинно зазначатися - сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством. Ці вимоги також викладені в п. 2.1 Постанови НБУ № 168 від 10.07.2007 року «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту». Крім того, в п. 2.4. даної постанови зазначено, що Банки зобов'язані отримати письмове підтвердження споживача про ознайомлення з вищенаведеною інформацією. Відповідно до п.п. 3.1., 3.2., 3.3. постанови НБУ № 168 від 10.07.2007 року «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» банки зобов'язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача. Кредитний договір має містити графік платежів у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користуванням кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до Правил. У графіку платежів також має бути докладно розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом. 3.3. Банки зобов'язані в кредитному договорі зазначати сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також зазначити її в процентному значенні та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором, у вигляді: а) реальної процентної ставки (у процентах річних), яка точно дисконтує всі майбутні грошові платежі споживача за кредитом до чистої суми виданого кредиту. б) абсолютного значення подорожчання кредиту (у грошовому виразі), розрахунок якого здійснюється шляхом підсумовування всіх платежів (проценти за користування кредитом, усі платежі за супутні послуги, пов'язані з наданням кредиту, його обслуговуванням і погашенням), здійснених споживачем як на користь банку, так і на користь третіх осіб під час отримання, обслуговування та погашення кредиту. Згідно п. 3.4. розділу 3 постанови НБУ № 168 від 10.07.2007 року «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» - Банки зобов'язані в кредитному договорі зазначити: вид і предмет кожної супутньої послуги, яка надається споживачу; обґрунтування вартості супутньої послуги (нормативно-правові акти щодо визначення розмірів зборів та обов'язкових платежів, тарифів нотаріусів, страхових компаній, суб'єктів оціночної діяльності, реєстраторів за надання витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна про наявність чи відсутність обтяжень рухомого майна, інших реєстрів тощо); про відкриття банківського рахунку, відкритого з метою зарахування на нього суми наданого кредиту або надання кредиту за рахунком (овердрафт), умови відкриття, ведення та закриття такого рахунку, тарифи та всі суми коштів, які споживач має сплатити за договором банківського рахунку у зв'язку з отриманням кредиту, його обслуговуванням і погашенням; правило, за яким змінюється процентна ставка за кредитом, якщо договором про надання кредиту передбачається можливість зміни процентної ставки за кредитом залежно від зміни облікової ставки Національного банку або в інших випадках. Згідно пп. 6 п. 11 ст. 11 Закону України кредитодавцю забороняється вчиняти дії, що вважаються нечесною підприємницькою практикою. Як зазначено у пп. 1 ч. 1 ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів", нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесною підприємницькою практикою зокрема є у тому числі будь-яка діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН "Керівні принципи для захисту інтересів споживачів" від 9 квітня 1985 року N 39/248, наголошено наступне: визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародних рівнях, яка негативно позначається на споживачах. Отже, враховуючи, що споживач найчастіше перебуває у більш незахищеному становище по відношенні до кредитора, останній повинен по відношенню до споживача поводитися чесно та не порушувати його прав. Крім того, як зауважив Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 10 листопада 2011 року у справі про захист прав споживачів кредитних послуг, межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг. Хартією захисту споживачів, схваленою Резолюцією Консультативної Асамблеї Ради Європи від 17 травня 1973 року N 543, зокрема, передбачається, що надання товарів чи послуг, у тому числі у фінансовій галузі, не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача. У Директиві 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 11 травня 2005 року щодо несправедливих видів торговельної практики зазначається, що фінансові послуги через їхню складність та властиві їм серйозні ризики потребують встановлення детальних вимог, включаючи позитивні зобов'язання торговця. Оманливі види торговельної практики утримують споживача від поміркованого і, таким чином, ефективного вибору. Для підтримання впевненості споживачів загальна заборона несправедливих видів торговельної практики однаковою мірою повинна застосовуватися до тих із них, що виникають як за межами контрактних відносин між торговцем та споживачем, так і під час виконання укладеного контракту (пункти 9, 13, 14 преамбули зазначеної Директиви). За змістом Директиви 2008/48/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 23 квітня 2008 року про кредитні угоди для споживачів важливим для забезпечення довіри споживачів є пропонування ринком достатнього ступеня їх захисту. При цьому в зазначеній Директиві відповідні права споживачів регламентуються на доконтрактній стадії, а також на стадії виконання кредитної угоди. За правилами частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з пунктом 6 частини першої статті 6 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" договір про надання фінансових послуг повинен містити розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків. За положеннями частини п'ятої статті 11, статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Таким чином, для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Відповідно до п. 3.6 постанови НБУ № 168 від 10.07.2007 р. «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). Додатками до Кредитного договору, Додатковими угодами до Кредитного договору та Додатками до Додаткових угод - облік заборгованості позивача (комісія за надання довідки про наявність кредиту) встановлена фіксована сума згідно з тарифів ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»; комісія за дострокове погашення кредиту - згідно з тарифів ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»; Таким чином, згідно з оспорюваним договором, відповідач самостійно визначав суми відрахувань, яку позивач повинен сплатити на його користь, за обслуговування кредиту. В порушення вимог п.п. 2.1., 2.4., 3.1., 3.2., 3.3., 3.4. постанови НБУ № 168 від 10.07.2007 року «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» з позивачем [PERSON] відповідачем ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» належним чином, відповідно до вимог законодавства, не проведено переддоговірну роботу, не надано суду належних та допустимих доказів, такої роботи. Зокрема, не надано доказів того, що позивачу [PERSON], перед підписанням оспорюваного Кредитного договору та додаткових угод до нього, роз'яснено положення про існуючі у відповідача форми кредитування, та відмінності між ними. Так, укладений кредитний договір передбачає ануїтетну схему сплати платежів, яка є найбільш вигідною для відповідача ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» і відповідно найбільш невигідною для позивача [PERSON] Не може вважатись таким доказом переддоговірної роботи «Умови кредитування житло в кредит на первинному ринку у ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» (а.с.46-49) та «Заява анкета на отримання кредиту під заставу» (а.с. 50-52), оскільки в них виключно встановлюється майновий стан позивача [PERSON], не роз'ясняючи положення про існуючі у відповідача форми кредитування, та відмінності між ними. В порушення вимог п.п. 2.1., 2.4., 3.1., 3.2., 3.3., 3.4. постанови НБУ № 168 від 10.07.2007 року «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» в оспорюваному Кредитному договорі, в додаткових угодах до кредитного договору та додатках до них, відсутня обов'язкова вимога - зазначення реальної процентної ставки за кредитом та абсолютного значення подорожчання кредиту, що приховало для позивача [PERSON] відомості про те, що абсолютне значення подорожчання кредиту складає 712000,00 (сімсот дванадцять тисяч) доларів США, що перевищує суму кредиту у 2,948 рази. Зазначені дії ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» призвели до того, що позивач [PERSON] був позбавлений можливості реально оцінити суму коштів, яка підлягає сплаті за отриманим кредитом та розмір понесених ним фінансових втрат. Відповідач ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» не надав доказів того, що після укладання між ним та позивачем [PERSON] Додаткової угоди № 3 від 17.02.2011 року до Кредитного договору № 223363038 від 19.02.2008 року, в результаті чого збільшилась фактична заборгованість за Кредитним договором до 247 904,62 доларів США, кошти в сумі 2781,62(дві тисячі сімсот вісімдесят один) долар США 62 центи США, були надані позивачу [PERSON], чим порушено вимоги ст. 1054 ЦК України. Додатками до Кредитного договору, Додатковими угодами до Кредитного договору та Додатками до Додаткових угод - облік заборгованості позивача (комісія за надання довідки про наявність кредиту) встановлена фіксована сума згідно з тарифів ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», комісія за дострокове погашення кредиту - згідно з тарифів ПАТ «Райффайзен Банк Аваль». Таким чином, згідно з оспорюваним договором, відповідач самостійно визначав суми відрахувань, які позивач повинен сплатити на його користь, за обслуговування кредиту. Відповідно до п. 7.7. Кредитного договору - вимоги кредитора щодо погашення кредиту підлягають задоволенню з отриманих від Позичальника платежів у такій черговості: "сплата пені та штрафів за неналежне виконання Позичальником зобов'язань за цим Договором», «сплата прострочених процентів за користування Кредитом», «погашення простроченої до сплати суми заборгованості за Кредитом, якщо таке прострочення матиме місце», «сплата процентів за Кредитом», «погашення суми заборгованості за Кредитом». Тобто, відповідач ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», в першу чергу, зараховує отримані кошти виключно на свою користь, а не на погашення заборгованості за Кредитом. Крім того, відповідно до п.п. 4.1.- 4.3 Кредитного договору, Банк може в односторонньому порядку збільшити відсоткову ставку за користування кредитом, при цьому критерії, в зв'язку з чим, може бути змінена відсоткова ставка чітко не визначені, зокрема абсолютно не зрозумілою є визначення "LIBOR" і "EURIBOR". Кредитний договір, всі Додаткові угоди до нього, та всі додатки до Кредитного договору та Додаткових угод надруковані дуже дрібним шрифтом, що ускладнює, а в деяких випадках унеможливлює прочитати його текст, що фактично приховує від позивача [PERSON] зміст укладених правочинів. Виходячи з вищезазначених обставин, в своїй сукупності, умови Кредитного договору та Додаткових угод порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК); призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, зокрема необґрунтовано збільшують права відповідача - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», та істотно зменшують його обов'язки і відповідно необґрунтовано зменшують права позивача [PERSON] і істотно збільшують його обов'язки, а самі умови Кредитного договору та додаткових угод до нього, є незрозумілими для звичайного, необізнаного з кредитно-фінансовими ринками та правовідносинами споживача, що, відповідно, завдає шкоди правам та охоронюваним інтересам позивача [PERSON], в зв'язку з чим Кредитний договір № 223363038 від 19.02.2008 року, Додаткова угода № 1 від 19.02.2008 року до Кредитного договору № 223363038 від 19.02.2008 року; Додаткова угода № 2 від 15.01.2010 року до Кредитного договору № 223363038 від 19.02.2008 року; Додаткова угода № 3 від 17.02.2011 року до Кредитного договору № 223363038 від 19.02.2008 року, слід визнати недійсними з моменту вчинення. Відповідно до ст. 236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. На забезпечення виконання Кредитного договору, між позивачем [PERSON] та відповідачем ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» було укладено: -19.02.2008 року Договір іпотеки до Кредитного договору № 223363038 від 19 лютого 2008 року (далі за текстом Договір іпотеки); -17.02.2011 року Договір про внесення змін та доповнень № 2 до Договору іпотеки, посвідченого Шевчук З.М., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, 19 лютого 2008 року за № 971. Відповідно до ч. 2 ст. 548 ЦК України недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину, щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом. За таких обставин, Договір іпотеки від 19.02.2008 року до Кредитного договору № 223363038 від 19 лютого 2008 року та Договір про внесення змін та доповнень № 2 від 17.02.2011 року до Договору іпотеки є недійсними з моменту вчинення. Твердження позивача [PERSON] про те, що при укладенні оспорюваних договорів відповідачем ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» були порушені вимоги ст.ст. 192, 524, 533 ЦК України, Декрет КМУ "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" №15-93 від 19 лютого 1993 року, «Правила використання готівкової іноземної валюти на території України», затверджені Постановою Правління Національного банку України 30 травня 2007 р. N 200 є незаконними з наступних підстав: Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а статтею 192 ЦК передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Отже, банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність") банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року N 3024-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання). Щодо вимог підпункту "в" пункту 4 статті 5 цього Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії Національного банку України на здійснення операцій щодо надання та одержання резидентами кредитів у іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то, оскільки на цей час законодавством України не встановлено термінів і сум кредитів у іноземній валюті як критеріїв їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування, ця норма не може застосовуватись судами. У разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт "г" пункту 4 статті 5 Декрету про валютне регулювання) суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України "Про Національний банк України" в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року N 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року N 1429/10028). Згідно з пунктом 1.5. цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року N 3024-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій). У зв'язку з наведеним суди повинні виходити з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору. Позовні вимоги [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» підлягають задоволенню повністю, з наступних підстав. На забезпечення виконання зобов'язань за Кредитним договором № 223363038 від 19.02.2008 року, укладеного між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON], ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» було укладено з [PERSON] Договір поруки № 223363038 від 19.02.2008 р. Відповідно до вимог частини другої статті 1054 та частини другої статті 1050 ЦК України у разі, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. Згідно із ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Відповідно до ч. 1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (ч. 1 ст. 252 ЦК України). З Договору поруки вбачається, що в ньому не встановлено строку, після якого порука припиняється, а умова Договору поруки (пункт 5.1.) про його дію до повного виконання боргових зобов'язань за Кредитним Договором не є встановленим сторонами строком припинення дії поруки, оскільки суперечить ч. 1 ст. 251 та ч. 1 ст. 252 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми ч. 4 ст. 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Відповідач ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», пред'явивши вимогу № 114-172-00/586 від 20.11.2013 р. до Позичальника ([PERSON]) про повне дострокове погашення заборгованості за Кредитним Договором протягом не більше ніж 60 календарних днів з дати цієї вимоги, відповідно до ч. 2 ст. 1054 та ст. 1050 ЦК України, змінив строк виконання основного зобов'язання і зобов'язаний був пред'явити позов до поручителя протягом шести місяців з 20.01.2014 р. Обов'язок Відповідача ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» щодо пред'явлення саме позову підтверджується Правовою позицією, яка висловлена Верховним Судом України в постанові у справі № 6-125цс 14 від 17.09.2014 р., а саме: пред'явленням вимоги до поручителя є пред'явлення до нього позову. Порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора. Це означає, що строк поруки відноситься до преклюзивних строків. За таких обставин у Відповідача ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» виникло право пред'явити позов до поручителя про виконання порушеного зобов'язання Позичальника щодо повернення кредиту, починаючи з 20.01.2014 року, протягом наступних шести місяців, але у зазначений строк ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» своїм правом на пред'явлення позову до поручителя не скористався. Строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов'язання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обов'язок поручителя по його закінченні припиняються, жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може, таким чином, зобов'язання [PERSON] за Договором поруки № 223363038 від 19.02.2008 р. припинились, а Договір поруки № 223363038 від 19.02.2008 р. є припиненим. На підставі викладеного,

Outcome: partial