Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-10 00:00:00

Позивач звернулася до суду з даним позовом до відповідача про стягнення аліментів на утримання двох малолітніх дітей в твердій грошовій сумі, посилаючись на те, що з відповідачем по справі проживає в зареєстрованому шлюбі з 22.08.2013 року. Від шлюбу сторони по справі мають двох малолітніх дітей: доньку [PERSON], [INFO] та сина [PERSON] [INFO]. З літа 2018 року вони з відповідачем не проживають разом. Вона разом з дітьми проживає біля своїх батьків, діти знаходяться на повному її утриманні, відповідач офіційно працює та отримує заробітну плату в розмірі 8000-9000 грн., але матеріальної допомоги на утримання дітей не надає. Планує звернутися до суду з позовом про розірвання шлюбу. Коштів на утримання дітей бракує, тому звернулась до суду з позовом про стягнення аліментів на утримання дітей у твердій грошовій сумі в розмірі 1100,00 грн., щомісяця, на кожну дитину, до досягнення дітьми повноліття, , з подальшим врахуванням індексації. Ухвалою суду від 10.01.2019 року було відкрито провадження у справі та призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомленням (виклику) сторін на 04.02.2019 року. Відповідно до вимог п.2 ч.7 ст.128 ЦПК України, ухвала про відкриття провадження у справі разом з додатками надсилалася відповідачу за адресою його місця реєстації, які відповідач отримав 17.01.2019 року. 04.02.2019 року, в день розгляду справи відповідач з'явився до суду та клопотав про відкладення розгляду справи і надання йому додаткового часу для подачі відзиву, оскільки ухвалу з додатками виявив в поштовій скриньці лише наприкінці січня, а тому не встиг вчасно звернутися за юридичною допомогою для подачі відзиву. Суд звернувши увагу, що в поштовому повідомленні відсутній підпис відповідача про вручення йому особисто повідомлення, натомість мається лише підпис працівника поштового зв'язку відклав розгляд справи на 11.02.2019 року. 05.02.2019 року відповідач подав до суду відзив в якому позовні вимоги визнав частково в розмірі 50% від встановленого прожиткового мінімуму на кожну дитину, зазначивши, що отримує заробітну плату в розмірі 3750.00 грн. та з моменту припинення спільного проживання з позивачкою він постійно надає матеріальну допомогу дітям , забезпечує їх продуктами харчування та іншими необхідними речами. Вважає вимоги позивачки про стягнення аліментів на її користь необґрунтованими, так як аліменти, одержані на дитину є власністю дитини. Оскільки позивачка не перебуває у відпустці по догляду за дитиною вважає, що вона має змогу працевлаштуватися з метою забезпечення власних матеріальних потреб та потреб їх спільних дітей. На підтвердження доходів подав довідку про заробітну плату. Заперечення проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження від сторін у справі не надходили. Відповідно до ст.4 ЦПК Україникожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи дотримуючись принципів диспозитивності та змагальності сторін. Суд розглядає справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Дослідивши у судовому засіданні матеріали справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та подані докази, з"ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд встановив наступні правовідносини. Судом встановлено, що від шлюбу сторони по справі мають двох малолітніх дітей: доньку [PERSON], [INFO] та сина [PERSON] [INFO], що підтверджується свідоцтвами про народження (а.с. 11, 12). Позивач в позові зазначила, що з літа 2018 року сторони разом не проживають, дані обставини відповідач також підтвердив у відзиві. Згідно довідки про слад сім'ї №4831 від 22.12.2018 року виданої Рівнянською сільською радою Новоукраїнського району Кіровоградської області, встановлено, що малолітні діти [PERSON] та [PERSON] проживають разом із позивачкою (а.с. 10). Встановленим судом фактам відповідають сімейні правовідносини, які регулюються ст. 51 Конституції України, ст.ст. 3,18,27 Конвенції про права дитини, ст.5 Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 180-184, 191 СК України. Статтею 51 Конституції України передбачені права дітей на матеріальне утримання з боку батька та права на їх повноцінне життя та всебічний розвиток. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею 5 Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають із вступу в шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка набрала чинності для України з 11.09.1997 року і відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом. Зокрема, у п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. У п.26 рішення ЄСПЛ у справі "Надточій проти України" та п.23 рішення ЄСПЛ у справі "Гурепка проти України №2" наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 Постанови ПВС України від 12.06.2009 року №2 "Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції"). У Преамбулі Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, підписаної Україною 21.02.1990 року, ратифікованої 27.02.1991 року і 27.09.1991 року набула чинності для України, зазначено, що Організація Об'єднаних Націй в Загальній декларації прав людини проголосила, що діти мають право на особливе піклування і допомогу; в сім'ї як основному осередку суспільства і природному середовищі для зростання і благополуччя всіх її членів і особливо дітей мають бути надані необхідні захист і сприяння, з тим щоб вони могли повністю покласти на себе зобов'язання в рамках суспільства; дитина має бути повністю підготовлена до самостійного життя в суспільстві та вихована в дусі ідеалів, проголошених у Статуті Організації Об'єднаних Націй, і особливо в дусі миру, гідності, терпимості, свободи, рівності і солідарності. Статтею 26 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачено, що держави-учасниці визнають за кожною дитиною право користуватися благами соціального забезпечення, включаючи соціальне страхування, і вживають необхідних заходів щодо досягнення повного здійснення цього права згідно з їх національним законодавством. Ці блага в міру необхідності надаються з урахуванням наявних ресурсів і можливостей дитини та осіб, які несуть відповідальність за утримання дитини, а також будь-яких міркувань, пов'язаних з одержанням благ дитиною чи від її імені. Згідно із ст. 180 СКУкраїни, батьки зобов'язані утримувати своїх неповнолітніх дітей до досягнення ними повноліття. Згідно ч. 3 ст. 181 СКУкраїни, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно з ч.1,2 ст.184 СК України, суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Позивач в позові визначила спосіб стягнення аліментів у твердій грошовій сумі. Згідно з ч.2 ст.184 СК України, розмір аліментів визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовились про інше. Законом України від 17.05.2017 № 2037-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» частину другу ст. 182 викладено в такій редакції «Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку". Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Відповідно до Законом України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» від 23.11.2018 р. № 2629-VIII, прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць,встановлено, віком до 6 років з 1 січня 2019 року - 1626 гривень, з 1 липня - 1699 гривень, з 1 грудня - 1779 гривень та дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2019 року - 2027 гривень, з 1 липня - 2118 гривень, з 1 грудня - 2218 гривень. Згідно п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006 року №3, вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Позивач зазначила в позові, що відповідач працює та офіційно отримує мінімальний розмір заробітної плати, але має неофіційну доплату, тому загальний розмір його заробітної плати становить 8000-9000 грн., факт свого працевлаштування відповідач не заперечив, надавши довідку про доходи, згідно якої отримує заробітну плату в розмірі 3020-3364 грн. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] є здоровою, працездатною людиною, офіційно працює, інших утриманців не має, зобов'язаний утримувати власних дітей та спроможний сплачувати аліменти на їх утримання в розмірі не меншому ніж визначено законом. При визначенні величини аліментного платежу суд враховує матеріальне становище платника аліментів, величину прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, встановленого законодавством, а також положення ст. 180 СК України про те, що обов'язок утримувати дитину є рівною мірою обов'язком як матері так і батька. Також суд вважає, що мінімальний розмір алементів для дітей віком до 6 років, в розмірі 813.00 грн. є занадто малим для належного утримання та матеріального забезпечення дитини, та враховує, що [INFO] року сину [PERSON] виповниться 6 років та мінімальний розмір аліментів на його утримання становитиме 1059.00 грн., тому визначає аліменти в розмірі незначно більшому від мінімального, що на думку суду буде справедливим для утримання малолітніх дітей, їх матеріального забезпечення та духовного розвитку. Відповідно до ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Також суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до ч. 2, 3 ст. 179 СК України, той із батьків або інших законних представників дитини, на ім'я кого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами за цільовим призначенням в інтересах дитини. Статтею 186 СК України визначено, що контроль за цільовим витрачанням аліментів здійснюється органом опіки та піклування у формі інспекційних відвідувань одержувача аліментів, за заявою платника аліментів (крім тих, які мають заборгованість зі сплати аліментів), але не більше одного разу на три місяці. У разі нецільового витрачання аліментів платник має право звернутись до суду з позовом про зменшення розміру аліментів або про внесення частини аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України. Стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачає, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. За таких обставин, суд враховує, що позивачка, як мати несе рівні з відповідачем витрати по утриманню дітей, але при цьому доглядає дітей на відміну від відповідача, що впливає на її можливість покращити заробіток, тому виходячи з наведеного, при визначенні розміру аліментів суд, з урахуванням матеріального становища відповідача, розміру прожиткового мінімуму встановленого на дитину відповідного віку, принципу справедливості і розумності, дійшов висновку, щодо задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача аліментів у твердій грошовій в розмірі 1100,00 грн., щомісячно на кожну дитину, з наступною індексацією зазначеного розміру відповідно до Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" від 3.07.1991 року в редакції Закону від 6.02.2003 року, забезпечить надійний захист інтересів дітей та отримання дітьми надійного стабільного матеріального утримання з боку батька. Підстав для звільнення відповідача від виконання обов'язку по утриманню дітей суд не вбачає. Ухвалюючи таке рішення суд виходить виключно із захисту інтересів дітей та з вимог діючого законодавства. Згідно із ч. 1 ст. 79 СК України, аліменти присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви. Відповідно до п. 1 ч.1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішення суду у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Крім того, з відповідача підлягає стягненню в дохід держави судовий збір від сплати якого позивачка звільнена на підставі п.3 ч.1 ст. 5 Закону України від 08 липня 2011 року "Про судовий збір".

Outcome: approved