Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-27 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Ясінянська селищна рада Рахівського району Закарпатської області про повернення самовільно захопленої земельної ділянки та усунення перешкод в її користуванні. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 23.04. 2014 року, позивачка являється власником земельної ділянки площею 1,000 га, що розташована за межами Ясінянської селищної ради в урочищі "Буковина" в смт. Ясіня Рахівського району Закарпатської області, з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства. Незважаючи на це, відповідачка [PERSON], на протязі 2012 -2013 років, самовільно, без погодження з нею, захопила вказану земельну ділянку, заготовляла на ній сіно для худоби, яке вивозила до місця свого проживання, випасала на захопленій земельній ділянці свою худобу. На її неодноразові прохання про недопустимість самовільного захоплення та використання земельної ділянки, її звільнення, відповідачка не реагує, пояснює, що ця земельна ділянка належить їй та ніхто не може розпорядитися спірною земельною ділянкою, у зв'язку з чим, позивачка змушена неодноразово звертатися в різні правоохоронні органи та органи місцевого самоврядування, звідки отримувала рекомендації звернутися за захистом прав до суду. На підставі наведеного, просить суд зобов'язати відповідачку повернути їй самовільно захоплену земельну ділянку площею 1,000 га, розташованої в урочищі "Буковина" в смт. Ясіня, Рахівського району Закарпатської області що належить їй - [PERSON] на праві власності. Стягнути з відповідачки [PERSON] на її користь витрати по сплаті судового збору та витрати на правову допомогу. Ухвалою суду від 07.07. 2014 року, до участі у розгляді справи в процесуальному статусі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог, залучено [PERSON]. Ухвалою суду від 21.07. 2014 року, до участі у розгляді справи в процесуальному статусі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог, залучено Управління Держземагенства у Рахівському районі Закарпатської області. Позивачка [PERSON] та її представник [PERSON], в судовому засіданні, позовні вимоги підтримали з підстав, наведених у позові, просять позов задовольнити у повному обсязі. Відповідачка [PERSON] та її представник [PERSON], позов не визнали. Відповідачка стверджує, що земельна ділянка, яку вона наразі користує та земельна ділянка, належна позивачці не є одними і тими ж, це зовсім інші земельні ділянки, і користує вона земельну ділянку, належну їй. В ході розгляду справи [PERSON], як представник за угодою в інтересах відповідачки [PERSON], надав суду письмове заперечення на позов. Так у поданому запереченні вказано, що відповідачка та її представник не визнають позов з тих підстав, що позивачкою не надано суду жодних доказів самовільного захоплення земельної ділянки, без згоди [PERSON], не доведено перед судом того, що земельна ділянка, яка належить позивачці, та земельна ділянка, яку користує відповідачка є однією і тією ж. Крім того, позивачка тільки користується спірною земельною ділянкою на підставі договору про право тимчасового користування від 1995 року та яка належала сестрі чоловіка позивачки, з яким остання перебувала у цивільному шлюбі. Опис меж земельної ділянки, зазначеної у Договорі на право тимчасового користування від 12.12. 1996 року між Ясінянською селищною радою та [PERSON] та кадастровий план земельної ділянки не являються тотожними, різняться за своєю конфігурацією та наявністю різних суміжних землекористувачів. Будь-якого самовільного захоплення земельної ділянки відповідачкою не було оскільки вона користується такою 18 років, якою і користувалася громадянка [PERSON], тобто користувалася спірною земельною ділянкою як за життя [PERSON] та і після її смерті. Посилання позивачки на те, що відповідачкою [PERSON] не отримано від неї дозволу на користування земельною ділянкою, як від власника, не відповідає дійсним обставинам справи та спростовується тим, що на спірну земельну ділянку позивачка отримала згідно свідоцтва про право власності лише 23.04. 2014 року. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог - Ясінянської селищної ради - Боднарюк І.І., вказав на обгрунтованість позовних вимог. В судовому засіданні ствердив, що вже протягом кількох років, відповідачка дійсно користує належну позивачці земельну ділянку для сінокосіння, випасає на ній худобу. Земельною комісією Ясінянської селищної ради, у складі якої був і він, було проведено обстеження спірної земельної ділянки, комісією було виявлено, що земельна ділянка позивачки, площею 1,000 га в урочищі "Буковина" в смт. Ясіня, Рахівського району Закарпатської області та земельна ділянка, з приводу якої між сторонами виник спір, є однією і тією ж. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - [PERSON], в судовому засіданні позовні вимоги заперечила, пояснила суду, що відповідачка [PERSON], користує земельну ділянку, яка належить їй, і земельна ділянка, яка є предмотом спору, є відмінною від тієї, яку користує відповідачка. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог - Управління Держземагенства у Рахівському районі Закарпатської області, в судове засідання не з'явився, однак начальник управління [PERSON], надав суду заяву в якій вказують, що право власності позивачки на спірну земельну ділянку посвідчено свідоцтвом про право власності на нерухоме майно а у відповідачки відсутнє таке посвідчення права власності на спірну земельну ділянку. Позивачкою не надано доказів самовільного захоплення відповідачкою спірної земельної ділянки. У зв'язку з чим Управління Держземагенства не може висловити думку щодо підтримання чи не підтримання позову. Свідки [PERSON] та [PERSON] показали суду, що та земельна ділянка, яку користує відповідачка не є однією і тією ж, що належить позивачці [PERSON], [PERSON], користує земельну ділянку, яка належить їй а не позивачці. Заслухавши учасників судового процесу, вивчивши матеріали справи та дослідивши надані докази, суд дійшов до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Суб'єктивне право на земельну ділянку виникає і реалізується на підставах і в порядку, визначених Конституцією України, ЗК України та іншими законами України, що регулюють земельні відносини. Згідно із ч. 4 ст. 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, їх рівність перед законом. Основний Закон України гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю відповідно до закону (ст. 41). Зі змісту ст.ст. 317, 319, 386 ЦК України вбачається, що власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Судом встановлено, що позивачка [PERSON], на підставі свідоцтва про право власності від 23.04. 2014 року, являється власником у 1/1 частині земельної ділянки площею 1,000 га, для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться за межами населеного пункту в cмт. Ясіня, на території Ясінянської селищної ради Рахівського району Закарпатської області, яка у даному цивільному процесі являється предметом спору. Позивачка, звертаючись до суду з даним позовом вказує на чинення відповідачкою [PERSON], перешкод у користуванні нею вищевказаною земельною ділянкою, оскільки остання, використовує таку без її дозволу, - у період сінокосіння здійснює заготовлю на спірній земельній ділянці сіна, випасає на ній худобу. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ст. 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. З аналізу змісту вищенаведених норм матеріального права вбачається, що підставою звернення до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні, в даному випадку, земельною ділянкою мають слугувати посилання позивача на належне йому право володіння, користування та розпоряджання спірним нерухомим майном, а також факти, що підтверджують дії відповідача у створенні позивачеві перешкод щодо здійснення ним цих правомочностей. Тобто право власності як абсолютне право має захищатися лише при доведенні самого факту порушення. З пояснень відповідачки [PERSON], показів свідків [PERSON] та [PERSON], встановлено, що відповідачка користує земельну ділянку, яка не є належною позивачці, а навпаки належить їй, тому відповідно не чинить будь-яких перешкод позивачці. Однак, покази свідків [PERSON] та [PERSON], суд оцінює критично, оскільки вказані особи є близькими родичами відповідачки по справі. Натомість, з пояснень позивачки [PERSON], відповідачка користує земельну ділянку, яка належить саме їй на законних підставах. З пояснень представника Ясінянської сільської ради - Боднарюка І.І., встановлено, що земельна ділянка, яку наразі користує позивачка, та яка є предметом спору між сторонами, є належною позивачці. Окрім того, в матеріалах справи міститься акт обстеження, складений депутатами Ясінянської селищної ради від 20.11. 2014 року, з якого встановлено, що земельна ділянка, яка є предметом спору в даному випадку, є однією і тією ж, яка належить позивачці [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності від 23.04. 2014 року. Довідкою Ясінянської селищної ради № 571 від 13.10. 2014 року, стверджено, що геодезична зйомка спірної земельної ділянки відповідає дійсності. Крім того, згідно вищевказаної довідки селищної ради, за відповідачкою [PERSON], зареєстрована земельна ділянка, в [ADDRESS] для будівництва житлового будинку площею 0,1500 га та для ведення особистого селянського господарства площею 0,3500 га, які є відмінні та не тотожні спірній земельній ділянці, належній на праві власності позивачці [PERSON] Згідно ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. З огляду на матеріали справи, показів учасників процесу, судом констатовано факт, що відповідачка [PERSON], чинить перешкоди у користуванні позивачкою [PERSON], належною їй земельною ділянкою, оскільки користає таку для сінокосіння, випасання худоби, що суд розцінює як створення об'єктивно існуючих перешкод у здійсненні позивачкою, своїх правомочностей як власника земельної ділянки, тому враховуючи наведене, суд вважає за необхідним зобов'язати відповідачку [PERSON], не чинити перешкоди у користуванні позивачкою належною їй земельною ділянкою. Згідно ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Одним із механізмів захисту цивільного права є звернення до суду. Захист прав фізичних осіб здійснюється, зокрема, шляхом припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало раніше. Між тим, стосовно позовної вимоги про повернення позивачці самовільно захопленої земельної ділянки, суд виходить з наступного. Стаття 212 ЗК України, закріплює положення про те, що земельні ділянки, які самовільно захоплені, підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам. У ст. 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» від 19.06.2003 р. визначено термін самовільного зайняття земельної ділянки. Це - будь-які дії особи, які свідчать про фактичне використання не наданої їй земельної ділянки чи намір використовувати земельну ділянку до встановлення її меж у натурі (на місцевості), до одержання документа, що посвідчує право на неї, та до його державної реєстрації. Фактичне використання земельної ділянки означає, що на земельній ділянці знаходяться об'єкти нерухомого майна, які є власністю, зареєстрованою в установленому порядку, або знаходиться в оренді юридичних і фізичних осіб. Відповідно до пункту 26 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції", під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Згідно ст. 11 ЦПК України - суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. ст. 10,60 ЦПК України сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Як вбачається з матеріалів справи, в порушення вказаних вимог закону, позивачкою та її представником, суду не надано доказів того, що на належній їй земельній ділянці знаходяться будь-які об'єкти нерухомого майна, що належить відповідачці. Саме цільове призначення спірної земельної ділянки свідчить про неможливість проведення будь-якого будівництва нерухомого майна на такій. Крім того, суду не надано доказів того, що відповідачка [PERSON], має намір використовувати спірну земельну ділянку для встановлення її меж в натурі до одержання відповідного правовстановлюючого документа. Суд не бере до уваги, акти обстеження від 27.06. 2014 року та від 13.06. 2014 року, складених депутатом Ясінянської селищної ради [PERSON], в яких зазначено, що відповідачка [PERSON], обробляє земельну ділянку по вул. Воз"єднання в смт. Ясіня, зробила її очистку та обгородила таку, оскільки наведене не вказує на самовільне захоплення саме спірної земельної ділянки, шляхом встановлення на такій огорожі, тому судом вказані акти, як докази по справі, до уваги не можуть бути взяті. Крім того, як вже зазначено, згідно довідки Ясінянської селищної ради № 571 від 13.10. 2014 року, за відповідачкою зареєстрована земельна ділянка по [ADDRESS], тому обробляти зареєстровану за собою земельну ділянку, чи встановлювати огорожу на ній, відповідачка в повному обсязі наділена правом. Таким чином, враховуючи, що позивачкою не надано суду жодних доказів самовільного захоплення спірної земельної ділянки в розумінні трактування таких дій статтею 1 ЗУ «Про державний контроль за використанням та охороною земель», суд вважає, що у задоволенні вказаної позовної вимоги, слід відмовити. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Так, в матеріалах справи наявні документально підтверджені докази понесення позивачкою судових витрат, які складаються з 243,60 гривень судового збору та 1200 гривень витрат за надання правових послуг. Враховуючи часткове задоволення позову, суд стягує з відповідачки [PERSON] в користь [PERSON] судові витрати в сумі 721,80 гривень.

Outcome: partial