Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-19 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до ПП «АВЕН-ЄЗЄР про відшкодування шкоди, завданої злочином, мотивуючи свої вимоги тим, що 31.05.2018 року сталася дорожньо-транспортна пригода, в результаті якої було здійснено наїзд на пішоходів [PERSON] та [PERSON] Наїзд було скоєно водієм ПП "АВЕН-ЄЗЄР" [PERSON] під час безпосереднього виконання своїх трудових (службових) обов`язків, який керував автобусом марки "ATAMAN А-092Н6", номерний знак [NUMBER] , що належить ПП "АВЕН-ЄЗЄР", в якому водій офіційно оформлений на роботу, працював та працює по даний час.В результаті даної дорожньо-транспортної події [PERSON] отримав тілесні ушкодження, від яких [INFO] помер у приміщенні Київської міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди позивачка отримала тілесні ушкодження у вигляді саден (без опису морфології) у ділянці лівого ліктьового суглобу та закритої травми грудної клітки (переломи 9, 10 ребер по лопатковій лінії зліва (зі зміщенням уламків), які у своїй сукупності відносяться до тілесного ушкодження середнього ступеню тяжкості), що спричинило тривалий розлад здоров`я. Вироком Деснянського районного суду м. Києва від 30.10.2018 року у справі № 754/13385/18, що набрав законної сили 30.11.2018 року, [PERSON] було визнано винуватим у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначено покарання у вигляді чотирьох років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на два роки. Позивачка зазначає, що вона не тільки фактично проживала з загиблим однією родиною, а й постійно підтримувала довірчі та сімейні відносини з дочкою її чоловіка від першого шлюбу - [PERSON] . На сьогоднішній день, зазнавши безумовної втрати коханої людини, позивачка у свої 41 рік залишилась зовсім одна. Із загиблим чоловіком у позивачки були грандіозні плани - вони планували найближчим часом одружитися та мріяли про дітей. До цього часу ані винна особа ані відповідач не відшкодували завдану їй моральну шкоду. На підставі викладеного позивачка звертається до суду з даним позовом, в якому просить стягнути з ПП "АВЕН-ЄЗЄР" на її користь моральну шкоду, завдану смертю фізичної особи, у розмірі 2680560, 00 грн. 21.02.2019 року до суду надійшов Відзив відповідача на позовну заяву. Відповідно до викладених у Відзиві заперечень представник відповідача зазначає, що за ч. 2 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю. Водночас всупереч статтям 12, 76, 83 ЦПК України позивач не надала до позову доказів того, що вона проживала однією сім`єю із [PERSON] Крім того, ПП «Авен-Єзєр» є суб`єктом малого підприємництва, водночас забезпечує роботою 244 особи. За даними фінансової звітності підприємства за 2018 рік чистий прибуток складає 664,1 тис. грн., при цьому поточна кредиторська заборгованість складає понад 12 млн. грн. (кредити за придбані автобуси, поточні лізингові платежі за автобуси). Окрім [PERSON] позови про стягнення моральної шкоди у розмірі 2680560,00 грн. заявлені матір`ю померлого [PERSON] (справа № 754/17868/18) та донькою [PERSON] (справа №754/17965/18). Отже загальна сума заявлених виплат вказаних осіб складає 8041680,00 грн. Одноразова виплата лише кожній із вказаних осіб, без урахування інших, які заявили аналогічні позовні вимоги в даних справах до ПП «Авен-Єзєр», призведе до фактичної фінансової неплатоспроможності відповідача та позбавить роботи понад 200 осіб. На підставі викладеного представник відповідача просить суд відмовити в задоволені позовних вимог в повному обсязі. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 28.02.2019 року заяву позивача про забезпечення позову задоволено частково та вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно та грошові кошти ПП «АВЕН-ЄЗЄР» у межах заявлених позовних вимог 2680560, 00 грн. 05.03.2019 року від [PERSON] до суду надійшла відповідь на відзив, в якій зазначено, що за правилами статей 1167, 1168 та 1200 ЦК України, якщо деліктне зобов`язання виникло із факту смерті фізичної особи, кредиторами можуть бути чоловік (дружина), батьки (усиновлювачі), діти (усиновлені), особи, що проживали однією сім`ю з особою, яка померла. Зазначені особи, як кредитори, мають право вимагати від боржника відшкодування моральної шкоди, завданої смертю фізичної особи. Крім того, суб`єкти, визначені в пунктах 1-5 частини першої статті 1200 ЦК України, мають право на відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілого, в розмірі, обчислюваному виходячи з середньомісячного заробітку (доходу) потерпілого. За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України). З огляду на вищенаведене, сторонами договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому, договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння дорожньо-транспортної пригоди за участю забезпеченого транспортного засобу. Завдання потерпілому шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди породжує деліктне зобов`язання, в якому праву потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується відповідний обов`язок боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас така дорожньо-транспортна пригода слугує підставою для виникнення договірного зобов`язання, згідно з договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника - в договірному зобов`язанні ним є страховик. Разом із тим, зазначені зобов`язання не виключають одне одного. Деліктне зобов`язані - первісне, основне зобов`язання, в якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди. Натомість страхове відшкодування - виплата, яка здійснюється страховиком відповідно до умов договору, виключно в межах страхової суми та в разі, якщо подія, в результаті якої завдана шкода, буде кваліфікована як страховий випадок. Одержання потерпілим страхового відшкодування за договором не обов`язково припиняє деліктне зобов`язання, оскільки страхового відшкодування може бути недостатньо для повного покриття шкоди, й особа, яка завдала шкоди, залишається зобов`язаною. З огляду на вищенаведене, право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобов`язує одержувати його. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобов`язанні. На підставі викладеного позивачка просить суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. У судовому засіданні позивачка повністю підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю, просила їх задовольнити. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності представника відповідача, за наявних у справі матеріалів. Третя особа [PERSON] у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності третьої особи, за наявних у справі матеріалів. Вислухавши пояснення позивачки, представника позивачки, допитавши свідків, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що вироком Деснянського районного суду м. Києва по справі № 754/13385/18, який набрав законної сили 30.11.2018 року, [PERSON] було визнано винуватим в скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, та призначено покарання у вигляді чотирьох років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на два роки, на підставі ст. 75, 76 КК України [PERSON] звільнено від відбування покарання у виді позбавлення волі, якщо він протягом 2-х років іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки. Вироком встановлено, що 31.05.2018 року приблизно о 17 годині 22 хвилини [PERSON] , керуючи технічно-справним автобусом «ATAMAN А-092Н6» н/з [NUMBER] , рухаючись в першій смузі руху по вул. Жукова зі сторони вул. Кіото у напрямку вул. Шолом-Алейхема в м. Києві, порушив правила безпеки дорожнього руху, а саме вимоги п.1.3, 1.5, 2.3.б, 18.1 Правил дорожнього руху України, при наближенні до нерегульованого пішохідного переходу напроти будинку №15 по вул. Жукова в м. Києві, який був позначений дорожніми знаками 5.35.1, 5.35.2 «Пішохідний перехід» та дорожньою розміткою 1.14.1, не був уважним, не стежив за дорожньою обстановкою та її зміною, не переконався у відсутності пішоходів на нерегульованому пішохідному переході, не зменшив швидкість і не зупинився, щоб дати пішоходам [PERSON] та [PERSON] , які перебували на нерегульованому пішохідному переході, внаслідок чого вчинив наїзд на останніх, в результаті чого пішохід [PERSON] отримав тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми у вигляді: саден на голові, синця на обличчі, крововиливу в м`які тканини голови, розходження стрілоподібного шва з переломом кісток основи та склепіння черепа, крововиливу над та під оболонки головного мозку, забоїв головного мозку, крововиливу в шлуночки головного мозку та в ділянці півкуль мозочку, набряку-напухання головного мозку, від яких настала смерть потерпілого [PERSON] в лікарні 01.06.2018 року, пішохід [PERSON] отримала тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості у вигляді саден у ділянці ліктьового суглобу та закритої травми грудної клітки: переломи 9, 10 ребер по лопатковій лінії зліва зі зміщенням уламків. Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Згідно п. 4 ч. 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішення спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки № 4 від 01 березня 2013 року, відповідно до частини четвертої статті 61 ЦПК вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов`язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. У зв`язку із цим у разі прийняття судом постанови про закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення, наприклад, через закінчення строків накладення адміністративного стягнення (стаття 38 Кодексу України про адміністративні правопорушення), суд повинен звернути увагу на те, чи містить така постанова суду відповіді на питання про те, чи мала місце дорожньо-транспортна пригода та чи сталася вона з вини відповідача. Відсутність складу злочину, наприклад, у разі відмови у порушенні кримінальної справи, закриття кримінальної справи за правилами Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року чи закриття кримінального провадження за правилами Кримінального процесуального кодексу України 2012 року не означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності. При цьому постанова (ухвала) слідчого, прокурора, суду про відмову в порушенні кримінальної справи або її закриття, закриття кримінального провадження є доказом, який повинен досліджуватися та оцінюватися судом у цивільній справі у порядку, передбаченому ЦПК. Таким чином, обставини вчинення злочину [PERSON] , внаслідок якого настала смерть [PERSON] , встановлені вироком суду та не підлягають доказуванню. Що стосується особи, яка повинна відшкодувати завдану шкоду, то слід зазначити наступне. Згідно із ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання своїх трудових (службових) обов`язків. Як вбачається з письмових матеріалів справи, третя особа [PERSON] перебував у трудових відносинах з ПП "АВЕН-ЄЗЄР", працюючи на посаді водія автобусу, що підтверджується наказом № 70 від 05.10.2015 року (а.с. 17). З урахуванням викладеного вище суд вважає, що саме ПП "АВЕН-ЄЗЄР" повинен нести відповідальність за завдану його працівником [PERSON] шкоду. Згідно із ч. 7 ст. 128 КПК України та ч. 3 ст. 386 ЦК України позивач має право вимагати відшкодування заподіяної шкоди, в тому числі шляхом звернення з позовом у кримінальній справі. Особа, яка не пред`явила цивільного позову в кримінальному провадженні, а також особа цивільний позов якої залишено без розгляду, має право пред`явити його в порядку цивільного судочинства. Частиною 3 ст. 28 ЦПК України визначено, що позови про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи, чи шкоди, заподіяної внаслідок вчинення злочину, можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача або за місцем заподіяння шкоди. Згідно пунктів 8 та 9 частини 2 статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, а також відшкодування моральної (немайнової) шкоди. З пояснень позивачки в судовому засіданні та письмових матеріалів справи вбачається, що в межах розгляду кримінальної справи вона не зверталася із відповідним цивільним позовом. При цьому звернулася у порядку цивільного судочинства із позовом про стягнення матеріальної та моральної шкоди, оскільки їй була заподіяна така шкода, внаслідок злочинних дій відповідача. Як встановлено при розгляді справи, позивачка [PERSON] перебувала у фактичних шлюбних стосунках з [PERSON] , вони проживали однією сім`єю тривалий час, планували народження дитини, спільні проекти та справи. Даний факт знайшов своє підтвердження під час розгляду справи і був доведений належними письмовими доказами, а також показами свідків у суді. Так, свідок [PERSON] у суді пояснила, що вона є колишньою дружиною загиблого [PERSON] . Вони після розлучення постійно спілкувалися з чоловіком, а після того, як він став проживати з [PERSON] , то спілкувалися всі разом, а також їх спільна дочка [PERSON] . Стосунки між ними були гарними, вони разом займалися спортом, відвідували різні заходи. Свідок підтвердила той факт, що [PERSON] на момент смерті тривалий час проживав разом з [PERSON] Свідок [PERSON] у суді пояснила, що вона є дочкою загиблого [PERSON] У неї з батьком були дуже гарні стосунки. Вона з мамою постійно спілкувалися з батьком та його дружиною [PERSON] , з якою батьком проживав тривалий час разом. Між ними були гарні стосунки, вона підтвердила той факт, що батьком на момент смерті постійно проживав однією сім`єю разом з [PERSON] Відповідно до вимог ч. 2 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам) дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сімє`ю. Позивач в судовому засіданні обґрунтувала вимоги позову тим, що моральна шкода полягає у моральних і душевних стражданнях, яких вона зазнала внаслідок вчинення кримінального правопорушення. Позичка зазначає, що вона не тільки фактично проживала з загиблим однією родиною, а й постійно підтримувала довірчі та сімейні відносини з дочкою її чоловіка від першого шлюбу - [PERSON] . На сьогоднішній день, зазнавши безумовної втрати коханої людини, позивачка у свої 41 років залишилась зовсім одна. Із загиблим чоловіком у позивачки були грандіозні плани - вони шанували найближчим часом одружитись та мріяли про дітей. Відповідно до вимог ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. При цьому, моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» визначено, що суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин. Вирішуючи питання про розмір відшкодування моральної шкоди, необхідно враховувати, що відповідно до пункту 5 постанови Пленуму ВС України від 31.03.1995р. № 4, розглядаючи позов про відшкодування моральної шкоди, суд повинен з`ясувати, за яких обставин і якими діями вони завдані, яким є ступень вини заподіювана, в якій грошовій сумі потерпілий вказує на пов`язані з ними втрати та з чого при цьому виходить. Згідно роз`яснень, даних у пункті 9 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України із змінами, внесеними постановою № 5 від 25 травня 2001 року, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вона є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди мають враховуватись вимоги розумності та справедливості. Відповідно до роз`яснень, наданих Пленумом ВС України, моральна шкода може полягати у приниженні честі, гідності, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, при настанні інших негативних наслідків. Враховуючи обставини, при яких позивачці була спричинена моральна шкода, глибину, тяжкість її моральних страждань, а також, виходячи з її матеріального стану як цивільного позивача, виходячи із засад розумності та справедливості, суд вважає можливим стягнення з відповідача на її користь у відшкодування завданої моральної шкоди суму у розмірі 558450, 00 гривень (150 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої станом на 01.01.2018 року). Що стосується заперечень представника відповідача проти позову, викладених у відзиві, то судом вони до уваги не приймаються, оскільки є безпідставними та необґрунтованими, а також такими, що суперечать встановленим по справі обставинам. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно із ч. 1 ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. За положеннями вищевказаних норм суди мають належним чином обґрунтовувати свої рішення. Аналогічна позиція підтримується і практикою Європейського Суду з прав людини, зокрема у справі "Бочан проти України" від 03.05.2007 року, де зазначено про те, що Європейський Суд встановив порушення ст. 6 Конвенції, у тому числі через те, що національні суди не дали відповідь на аргументи заявниці стосовно правдивості показів свідків та дійсності документів, хоча ці докази були визначальними для рішення по справі. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Зважаючи на викладене вище, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивачка, як на підстави для задоволення позову, знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 5584, 50 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial