Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-20 00:00:00

В червні 2014 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Старокостянтинівської міської ради про визнання за нею права власності на квартиру [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], яка померла [INFO]. В обґрунтування позову зазначила, що після смерті [PERSON] залишилося спадкове майно у вигляді квартири [ADDRESS], яка належала покійній на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 04 травня 1994 року відділом приватизації Старокостянтинівського цукрового заводу ім. Мануїльського. [PERSON] є спадкоємицею за законом після смерті матері [PERSON] Коли вона звернулася до нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, їй було відмовлено, оскільки наданий нею правовстановлюючий документ на вищевказану квартиру не відповідає вимогам законодавства. Позивачка у судове засідання не з'явилася, надала суду заяву з проханням розглянути справу за її відсутності, позовні вимоги підтримала повністю. Відповідач, незважаючи на те, що був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, про причини неявки не повідомив. За таких обставин судом ухвалюється заочне рішення, відповідно до ч.1 ст.224 ЦПК України. Дослідивши наявні у справі докази суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 31 жовтня 2013 року, [PERSON] померла [INFO] в м. Біла Церква Київської області, актовий запис №1734. Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 25 квітня 1972 року, батьками [PERSON] зазначені [PERSON] та [PERSON]. Відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданного відділом приватизації Старокостянтинівського цукрового заводу ім. Мануїльського від 04 травня 1994 року, квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] належала на праві приватної власності [PERSON]. Стаття 1217 ЦК України передбачає, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Стаття 1261 ЦК України передбачає, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Стаття 1298 ЦК України передбачає, що свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини. Відповідно до п. 23 постанови Пленуму ВСУ "Про судову практику у справах про спадкування" № 7 від 30.05.2008 р., свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Постановою державного нотаріуса Старокостянтинівської державної нотаріальної контори №1831/02-31 від 16.05.2014 року позивачці відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на майно померлої [INFO] [PERSON], яке складається з квартири [ADDRESS], у зв'язку з подачею спадкоємицею документів, які не відповідають вимогам законодавства і не можуть бути прийняті як правовстановлюючі документи, які підтверджують право власності спадкодавця на вказану вище квартиру. Відповідно до ст.328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Так, свідоцтво про право власності на житло - квартиру [ADDRESS] було видано на підставі розпорядження від 04.05.1994 року, про що було внесено відповідний запис до реєстраційної книги. Згідно до абз.3 ч.2 ст.331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до ч.3 ст.3 Закону України від 01 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч.4 ст.3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Відповідно до ст.1 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" (в редакції, яка діяла на час виникнення прав на нерухоме майно) приватизація державного житлового фонду (далі приватизація) - це відчуження квартир (будинків) та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв та ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Відповідно до п.5 ст.8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" передача квартир у власність громадян оформлялася свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), яке реєструвалося в органах приватизації і не потребувало нотаріального посвідчення. Відповідно до п.п. 13, 14 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженого наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15.09.1992 року №56 (яке було чинним на момент виникнення права власності на квартиру) приватизація державного житлового фонду здійснювалася уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною виконавчою владою, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управління яких знаходився державний житловий фонд. Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснювалася на підставі рішень відповідних органів приватизації. Вищезазначеним Положенням також визначався порядок державної реєстрації права власності на квартиру, зокрема п.28 Положення передбачалася обов'язкова реєстрація в органах технічної інвентаризації свідоцтва про право власності на квартиру. Таким чином, зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності не залежало від державної реєстрації до часу набрання законної сили ЦК України та Закону України від 01.07.2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Таким чином, право власності на квартиру виникло у спадкодавця з моменту видачі розпорядження про передачу квартири у власність, тобто з 04.05.1994 року. З огляду на вказане суд вважає, що оскільки позивачка, як спадкоємиця прийняла спадщину після смерті [PERSON], але не може отримати свідоцтво про право на спадщину, то слід захистити її права та в судовому порядку визнати за нею право власності на квартиру [ADDRESS], як за спадкоємицею за законом, яка прийняла спадщину. На підставі викладеного,

Outcome: approved