Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-28 00:00:00

16 липня 2014 року представник [PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON], треті особи: Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю у Дніпропетровській області, [PERSON], Дніпропетровська міська рада про зобов'язання вчинити певні дії (а. с. 3-5). Уточнивши позовні вимоги, позивачем з числа третіх осіб була виключена Дніпропетровська міська рада (а. с. 41-43). В обґрунтування позову з урахуванням уточнень представник позивача посилався на те, що [PERSON] є співвласником домоволодіння та земельної ділянки, що розташовані за адресою: [ADDRESS]. Приміщення, які побудовані [PERSON], що мешкає по [ADDRESS], розташовані поруч із земельною ділянкою позивача та створюють останній, а також іншим сусідам перешкоди у користуванні земельною ділянкою. У зв'язку з зазначеним [PERSON] через представника своїх інтересів звернулась до суду з даним позовом та просила суд зобов'язати [PERSON] усунути перешкоди у користуванні позивачу земельною ділянкою, розташованою з адресою: [ADDRESS], шляхом знесення споруд, які незаконно побудовані на межі із земельною ділянкою [PERSON]; стягнути витрати по сплаті судового збору. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, наполягав на їх задоволенні. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, заперечувала проти їх задоволення. Третя особа - Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю у Дніпропетровській області, для участі в розгляді даної цивільної справи свого представника не направила, про час, дату та місце розгляду справ була повідомлена належним чином (а. с. 126). Третя особа - [PERSON] у судове засідання не з'явилась, про час, дату та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, про причини неявки у судове засідання не повідомила, надіслала на адресу суду письмові пояснення, відповідно до яких просила суд заявлені [PERSON] позовні вимоги задовольнити (а. с. 86). Вислухавши пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку щодо необхідності відмовити у задоволенні позову з наступних підстав. Відповідно до технічного паспорту, виданого КП "ДМБТІ", копію якого додано позивачем до матеріалів справи, [PERSON] на праві спільної часткової власності належить 165/600 частин домоволодіння [ADDRESS] (а. с. 6-13). Судом встановлено, що [PERSON] на праві спільної сумісної власності разом із [PERSON] та [PERSON] володіє земельною ділянкою, розташованою за адресою: [ADDRESS] (а. с. 14). Також судом встановлено, що на підставі договорів купівлі-продажу [PERSON] є власницею домоволодіння та земельної ділянки, розташованих за адресою: [ADDRESS]. Викладене підтверджується матеріалами справи (а. с. 89-96). Згідно з висновком Інституту проектування та будівельних експертиз, складеного за результатами технічного обстеження домоволодіння за адресою: [ADDRESS] (а. с. 50-52), реконструкцію домоволодіння [ADDRESS] було здійснено з порушенням пункту 3.25* ДБНЗ360-92**, пункту 15 додатку "Ж" ДБН В 2.5-20-2001. Судом також було встановлено, що 04 лютого 2014 року в Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Дніпропетровській області була зареєстрована декларація про готовність об'єкта до експлуатації, який розташований за адресою: [ADDRESS] (а. с. 97-101). Правовідносини, які виникли між сторонами урегульовані нормами Конституції України, Цивільного кодексу України. Згідно із ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Частиною 1 ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтями 27, 46 ЦПК України передбачено, що обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов'язок із доказування обставин при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, що випливає зі змісту ст. 27 ЦПК України. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Пунктом 5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 30 березня 2012 року "Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)" встановлено, що розглядаючи зазначені позови відповідно до вимог вказаної норми та положень частини сьомої статті 376 ЦК, суди мають встановлювати, чи було видано особі, яка здійснила самочинне будівництво, припис про усунення порушень, чи можлива перебудова об'єкту та чи відмовляється особа, яка здійснила самочинне будівництво, від такої перебудови. Згідно з пунктом 22 зазначеної Постанови знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності. Вимоги відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування про зобов'язання особи, яка, маючи дозвіл на будівництво нерухомого майна, допустила при цьому істотне відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, чи істотне порушення будівельних норм і правил, провести відповідну перебудову можуть бути заявлені як у разі, коли ці відхилення були допущені при будівництві нерухомості, так і внаслідок перебудови під час її експлуатації (частина сьома статті 376 ЦК). Під істотним порушенням будівельних норм і правил слід розуміти, зокрема, недодержання архітектурних, санітарних, екологічних, протипожежних та інших вимог і правил, а також зміну окремих конструктивних елементів житлового будинку, будівлі, споруди, що впливає на їх міцність і безпечність. Відповідно до пункту 24 цієї ж Постанови знесення нерухомості, збудованої з істотним відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотним порушенням будівельних норм і правил (у тому числі за відсутності проекту), можливе лише за умови, що неможлива перебудова нерухомості відповідно до проекту або відповідно до норм і правил, визначених державними правилами та санітарними нормами, або якщо особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від такої перебудови. Пунктом 25 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 30 березня 2012 року визначено, що відхилення від проекту забудови об'єкта нерухомості або від вимог будівельних норм і правил, які не є істотними, не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства, не суперечать санітарно-технічним вимогам і правилам експлуатації, не впливають на міцність і безпечність цього об'єкта (зокрема, відхилення у житловому будинку від внутрішнього планування зі збереженням чи незначним відхиленням від установленого проектом розміру житлової площі, незначна зміна його зовнішніх габаритів, місця розташування тощо), не можуть бути підставою для задоволення вимог про перебудову чи про знесення об'єкта нерухомості. Оцінюючи усі докази, які були досліджені судом у судовому засіданні у їх сукупності, та вирішуючи вимоги позивача до відповідача про зобов'язання усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою, розташованою з адресою: [ADDRESS], шляхом знесення споруд, які незаконно побудовані на межі із земельною ділянкою [PERSON], суд вважає за необхідне відмовити у їх задоволенні як у недоведених. Роблячи такий висновок суд виходив з наступного. На протязі слухання даної цивільної справи судом неодноразово роз'яснювалось сторонам положення ст.ст. 10, 60 ЦПК України щодо необхідності доводити ті обставини, на які сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. В обґрунтування позовних вимог стороною позивача був наданий висновок Інституту проектування та будівельних експертиз, складеного за результатами технічного обстеження домоволодіння за адресою: [ADDRESS], яким встановлено, що при проведенні реконструкції домоволодіння [ADDRESS], власником зазначеного домоволодіння допущені порушення 3.25* ДБНЗ360-92**, пункту 15 додатку "Ж" ДБН В 2.5-20-2001. Проте даний висновок судом не може бути оцінений як належний та допустимий доказ з огляду на положення 143-144 ЦПК України, якими визначено порядок призначення судової експертизи. Крім того, призначаючи судову експертизу, суд попереджає експерта про кримінальну відповідальність за ст.ст. 384, 385 Кримінального Кодексу України, якими, в тому числі, передбачена кримінальна відповідальність експерта за надання неправдивого висновку. При цьому важливо зауважити, що кваліфікаційний сертифікат відповідального виконавця окремих видів робіт (послуг), пов'язаних із створенням об'єкта архітектури не надає права на проведення судової будівельно-технічної експертизи, проведення якої бажано для встановлення істини у даній справі. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, на підставі ст. 88 ЦПК України і приймаючи до уваги результат розгляду справи судові витрати по даній цивільний справі не підлягають відшкодуванню позивачу. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed