Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-18 00:00:00

До суду надійшов позов [PERSON] , уточнений 27.10.2020 року (а.с.225-226), пред`явлений до Одеської міської ради, виконавчого комітету Одеської міської ради, треті особи на боці відповідача без самостійних вимог: Департамент комунальної власності Одеської міської ради, [PERSON] , Управління з питань охорони об`єктів культурної спадщини Одеської міської ради, про визнання незаконним та скасування рішення виконкому, визнання недійсним свідоцтва про право власності, скасування державної реєстрації права власності. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що він є власником квартири [ADDRESS] . Підставами набуття прав власності на вищевказану квартиру є укладання договору купівлі - продажу № 4302 з [PERSON] та [PERSON] 17 червня 2011 року. В даному будинку знаходиться підвальне приміщення загальною площею 93,4 кв.м., з окремим входом. У вказаному підвальному приміщення знаходяться труби, вузли управління (засуви, вентилі, крани) систем опалення, водопостачання і каналізації, лічильники та інше обладнання без якого неможлива експлуатація будинку. Ключі від повального приміщення, як це прийнято у багатьох будинків, знаходяться в одній з квартир цього будинку. Якщо комусь з мешканців будинку або ремонтним бригадам тепломереж та ін. необхідно було потрапити до підвалу, вони брали ключ у відповідального та безперешкодно заходили в приміщення. Проте, у липні 2017 року позивач не зміг потрапити до підвалу для того, щоб оцінити технічний стан каналізаційної труби та здійснити підрахунок коштів на ремонт або заміну у зв`язку з тим, що вказане підвальне приміщення знаходилось у оренді [PERSON] за договором оренди, який як з`ясувалося був укладений з Департаментом комунальної власності Одеської міської ради та станом на час з`ясування обставин є дійсним. Так позивачу стало відомо, що виконавчий комітет Одеської міської ради прийняв Рішення № 423 від 13.12.2012 року «Про реєстрацію об`єктів комунальної власності м. Одеси» (далі - Рішення № 423), та комунальному підприємству «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» було доручено провести технічну інвентаризацію об`єктів нежитлового фонду комунальної власності згідно переліку, оформити і видати Одеській міській раді свідоцтва про право власності на зазначені у переліку об`єкти та зареєструвати їх за Одеською міською радою. До переліку цих об`єктів (п.3 Переліку) увійшло приміщення підвалу № 502, загальною площею 93,4 кв.м, що розташоване за адресою: [ADDRESS] . Позивач вважає, що до прийняття Виконавчим комітетом Одеської міської ради рішення № 423 від 13.12.2012 року приміщення підвалу належали на праві спільної сумісної власності всім власникам квартир у вказаному будинку, тому що належать до допоміжних приміщень. Вказував, що у рамках цивільної справи №522/20219/17 було проведено судову будівельно-технічну експертизу, згідно висновку експерта № 18-02 судової будівельно-технічної експертизи (а.с.80-88, справа №522/20219/17) вказано: «В результаті проведеного обстеження встановлено, що в підвальному приміщенні № 502 площею 93,4 кв.м., яке розташоване в будинку [ADDRESS] та належить на праві комунальної власності територіальній громаді м. Одеси в особі Одеської міської ради на підставі свідоцтва про право власності серії [NUMBER] від 26.12.2012 р. виявлено інженерні комунікації (запірна арматура мереж водопостачання та опалення) необхідні для обслуговування житлового будинку. На підставі викладеного, згідно з додатком Б ДБН В. 2.2-15-2005 «Будівлі і споруди. Житлові будівлі. Основні положення» можливо зробити висновок, що приміщення підвального поверху за адресою: [ADDRESS] відносяться до допоміжних приміщень, призначених для забезпечення експлуатації цього будинку і побутового обслуговування жителів цього будинку. Підвальне приміщення №502 площею 93,4 кв.м. не належить до нежитлового фонду і не є самостійним об`єктом нерухомого майна». За викладеного позивач вважає, що як співвласник спільної сумісної власності має право користуватися допоміжними приміщеннями багатоквартирного будинку а саме, спірним підвальним приміщенням, тому як право на допоміжні приміщення є невід`ємним правом кожного власника квартири незалежно від підстав його набуття, а тому звернувся до суду з дійсним позовом. Щодо строку позовної давності посилався на те, що про існування оскаржуваного рішення виконкому Одеської міської ради № 423 від 13.12.12 «Про реєстрацію об`єктів комунальної власності м Одеси» йому стало відомо лише в липні 2017 року. До цього часу він не міг знати про прийняття виконавчим комітетом Одеської міської ради вказаного рішення, оскільки воно не було доведено до громадян передбаченим законодавством засобом. 07.11.2017 року позивачем був надісланий запит до редакції газети «Одеський вісник» та 29.11.2017 року отримана відповідь, з якої вбачається, що Рішення № 423 від 13.12.12 «Про реєстрацію об`єктів комунальної власності м Одеси» в газеті «Одеській вісник» не друкувалося. Протягом 2011 - початку 2017 р. він безперешкодно потрапляв у приміщення підвалу та навіть не здогадувався, що власником цього підвалу є Одеська міська рада (ОМР). За викладеного, позивач вважає, що він не міг дізнатися раніше про порушення свого права користуватися підвальним приміщенням, на підставі того, що Рішення № 423 від 13.12.12 не було оприлюднено, згідно з норм законодавства. Отже, позивач вважає, що початком перебігу строку позовної давності для звернення до суду з даним позовом, є липень 2017 року, а причини пропуску строку звернення до суду з даним позовом є поважним. Ухвалою суду від 13.03.2020 року залишено позовну заяву без руху. Недоліки позову були усунуті 27.03.2020 року. Ухвалою суду від 31.03.2020 року провадження у справі було відкрито та призначено до розгляду в підготовчому засіданні на 25.05.2020 року. Представником Департаменту комунальної власності ОМР 05.05.2020 року суду були надані письмові пояснення, в яких просили у задоволені позову [PERSON] відмовити (а.с.98-119). 25.05.2020 року представником Одеської міської ради були надані суду заяви про залучення для участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на боці відповідача - Управління з питань охорони об`єктів культурної спадщини ОМР, та про відкладення розгляду справи. Протокольною ухвалою суду від 25.05.2020 року задоволено клопотання представника ОМР та згідно ст.53 ЦПК України залучено в якості третьої особи на боці відповідача без самостійних вимог щодо предмета спору - Управління з питань охорони об`єктів культурної спадщини ОМР, розгляд справи відкладено на 01.07.2020 року. Представником ОМР 30.06.2020 року на електрону адресу суду надано заяву, в якій просили у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити в повному обсязі, так як позивачем пропущено строки позовної давності (а.с.145-149). Представником ОМР та ВК ОМР Юраш В.В. 01.07.2020 року було надано відзив на позов, в якому просили у задоволені позовної заяви [PERSON] відмовити в повному обсязі (а.с.150-177, а.с.182-191). У підготовче засідання призначене на 01.07.2020 року сторони не з`явилися, розгляд справи відкладено на 05.10.2020 року. У підготовче засідання 05.10.2020 року з`явилася представник [PERSON] - [PERSON] , яка позов підтримала, заявила клопотання щодо витребування з канцелярії суду матеріали цивільної справи №522/20219/17 та витребувати з Департаменту комунальної власті ОМР оригінал рішення №423 від 13.12.2012 року з додатками та оригінал свідоцтва про право власності. У підготовче засідання з`явився представник ОМР та виконкому ОМР - Юраш В.В., який позов не визнав, заперечував проти витребування оригіналів, зазначив, що може надати засвідчену копію рішення. У підготовче засідання з`явився представник ДКВ ОМР Коюда М.А., позов не визнав, заперечував проти витребування оригіналів, зазначив, що може надати засвідчену копію свідоцтва та технічного паспорту. Третя особа на боці відповідачів без самостійних вимог [PERSON] у підготовче засідання не з`явився, в матеріалах справи міститься заява щодо розгляду справи за його відсутністю. Представник Управління з питань охорони об`єктів культурної спадщини Одеської міської ради у підготовче засідання не з`явився,про час, дату та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Протокольною ухвалою від 05.10.2020 року клопотання представника позивача задоволено частково, зобов`язано представників відповідача та третьої особи надати суду належним чином засвідчені копії свідоцтва про право власності, технічного паспорту та рішення ВК ОМР №423 від 13.12.2012 року; та витребувати з канцелярії суду для огляду справу №522/20219/17, по справі оголошено перерву до 12.10.2010 року. 09.10.2020 року представником ДКВ ОМР суду були надані копія свідоцтва на нежитлове приміщення підвалу №502 від 26.12.2016 року серії САЕ №797632, копія технічного паспорту від 22.06.2012 року та копія витягу про державну реєстрацію права (а.с.202-208). 12.10.2020 року представником ВК ОМР на електрону адресу суду було надано копію Рішення ВК ОМР №423 від 13.12.2012 року (а.с.211-217). У підготовче засідання призначене на 12.10.2020 року з`явилися представник позивача [PERSON] та представник ДКВ ОМР Коюда М.А., представник ОМР та ВК ОМР не з`явився, 12.10.2020 року на електрону адресу суду надав заяву про виклик свідків, представник Управління з питань охорони об`єктів культурної спадщини ОМР не з`явився, надав суду клопотання про перенесення, розгляд справи відкладено на 02.11.2020 року. У зв`язку з неявкою представника відповідача та подання відповідного клопотання, розгляд справи був відкладений на 02.11.2020 року. 27.10.2020 року представник позивача [PERSON] надала суду заяву про зміну предмета позову (а.с.225-226), за яким просили поновити строк на звернення до суду з позовом, визнати незаконним та скасувати рішення виконавчого комітету ОМР від 13.12.2020р. № 423, визнати недійсним свідоцтво про право власності від 26.12.2012р. на нежитлове приміщення підвалу №502 загальною площею 93,4 кв.м. за адресою [ADDRESS] та скасувати реєстрацію права власності за територіальною громадою м. Одеси (Одеська міська рада) на нежитлові приміщення підвалу № 502, загальною площею 93,4 кв.м., розташовані за адресою [ADDRESS] ; реєстраційний номер майна: 38893664. У підготовче засідання призначене на 02.11.2020 року представник ОМР не з`явився, надав суду заяву, в якій просив засідання провести за його відсутністю, також просив викликати у наступне судове засідання старшого судового експерта Степанкевича С.С., та допитати у судовому засіданні у якості свідків: позивача [PERSON] та третю особу [PERSON] . У підготовче засідання [PERSON] не з`явився, представником [PERSON] надано суду заяву, в якій просила підготовче засідання провести за відсутністю позивача та його представника. Проти клопотання представника ОМР про виклик свідків заперечувала в повному обсязі, просила відмовити у задоволенні зазначеної заяви, зазначивши, що, по-перше, заява не відповідає вимогам ч.2 ст.91 ЦПК України, по-друге, показання свідків - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи, проте позивач [PERSON] усі відомі йому обставини виклав у позовній заяві, інших доповнень немає. Виклик [PERSON] в якості свідка теж вважає безпідставним, так як він є орендарем спірного підвального приміщення та відомості про це викладені у позові. Вважає, що заява про виклик свідків надана представником ОМР з метою затягування судового розгляду справи та зловживанням процесуальними правами. Ухвалою суду від 06.11.2020 року було відмовлено в задоволенні клопотання представника Одеської міської ради про допит свідка. Підготовче провадження у справі було закрито та призначено до розгляду по суті на 21 січня 2021. Через першу неявку представника позивача розгляд справи 21.01.2021 року був відкладений на 01.04.2021 року. Через неявку учасників процесу, розгляд справи 01.04.2021 року був відкладений на 19.05.2021 року. У судовому засіданні 19.05.2021 року були присутні: представник позивача - [PERSON] , яка позовні вимоги підтримала та просила задовольнити у повному обсязі, та представник третьої особи - [PERSON], який заперечував проти позову та просив відмовити. Інші учасники процесу у судове засідання не з`явились, були сповіщені про час та місце розгляду справи належним чином. У матеріалах справи наявні заяви представника відповідачів по суті справи, виходячи зі змісту яких дану позовну заяву вважають безпідставною, необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню. При цьому посилаються на те, що Одеська міська рада набула права власності на нерухоме майно, що є предметом спору, у порядку встановленому законодавством, яке діяло на час виникнення у міської ради відповідного права, відсутність у матеріалах справи документів які б надавали право позивачу звертатися з відповідним позовом від інших власників квартир цього будинку, сплив строку позовної давності на звернення позивач до суду. Згідно відзиву представника Департаменту комунальній власності, не погоджується із наведеними позивачем обставинами, вважає їх необґрунтованими, а позов таким що не підлягає задоволенню, з посиланням на те, що Територіальна громада є власником спірного майна на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.1991 року № 311 «Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною)» та рішення від 25.11.1991 р. № 266-ХХІ «Про розмежування державного майна між власністю обласної Ради, міст обласного підпорядкування і районів області», яким затверджено перелік державного майна, що передається у власність міст обласного підпорядкування, зокрема у власність м. Одеси; позивач не є представником усіх власників об`єктів нерухомого майна у даному будинку та зі змісту його позовної заяви не вбачається відстоювання саме спільних інтересів, а лише власних, що свідчить про відсутність порушеного права позивача; спірне приміщення не є допоміжним приміщенням а висновок судової будівельно-технічної експертизи від 19.11.2018 р. № 18-02, проведений в межах розгляду справи Приморським районним судом м. Одеса цивільної справи № 522/20219/17, не підлягає врахуванню під час прийняття рішення по справі; пропущення строку позовної давності. Треті особи належним чином повідомлялася про дату і час розгляду справи, пояснень по суті справи не подавали, просили розглянути справи зі їх відсутністю. Статтею 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Верховний Суд у постанові від 1 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18 виходив із того, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору. Отже, з огляду на викладене, зважаючи на належне сповіщення сторін, наявність заяв сторін по суті справи, згоду присутніх у судовому засіданні осіб, з урахуванням положень ч.1 ст. 223 ЦПК України, суд ухвалив розглядати справу за відсутності представника відповідачів та третьої особи. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, заслухавши пояснення присутніх у судовому засіданні учасників справи, суд приходить до наступного. Згідно матеріалів справи судом встановлено. 25.11.1991 р. Одеська обласна рада народних депутатів прийняла рішення за №266-ХХ1 "Про розмежування державного майна між власністю обласної ради, міст обласного підпорядкування та районів області" яким був затверджений перелік державного майна, що передається у власність обласної Ради народних депутатів, міст обласного підпорядкування та районів області та затвердила перелік державного майна, яке передається у власність міст обласного підпорядкування (додаток № 2 до рішення), відповідно до якого до комунальної власності територіальної громади м. Одеса передано певне нерухоме майно, перелічене у додатку № 2 (м. Одеса). 18.02.1992 року відповідно до Акту приймання-передачі державного майна в комунальну власність міста Одеси по галузі житлово-комунального господарства, складеного на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.1991 року № 311 та рішення Одеської обласної ради народних депутатів від 25.11.1991 року № 266-ХХІ, обласне управління житлово-комунального господарства передало, а управління житлово-комунального господарства м. Одеси прийняло державне майно. На реалізацію та виконання вищезазначених постанов КМУ від 05.11.1991 року № 311 та рішення Одеської обласної ради 25.11.1991 року № 266- ХХІ, виконавчим комітетом Одеської міської ради прийнято рішення від 13.12.2012 № 423 «Про реєстрацію об`єктів комунальної власності за територіальною громадою м Одеси». Відповідно до п.1 рішення № 423 затверджено перелік об`єктів нерухомого майна, що підлягають реєстрації за територіальною громадою м. Одеси. Відповідно до п.3, 4 рішення № 423 Відповідачем зобов`язано КП "Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості" провести технічну інвентаризацію та зареєструвати за Одеської міською радою, а також оформити та видати Одеській міській раді свідоцтво про право власності, зокрема, на об`єкт підвальне приміщення № 502 , площею 93,4 кв.м. що розташоване за адресою: [ADDRESS] . На підставі рішення Виконавчого комітету ОМР № 423 від 13.12.2012 року та технічного паспорту виготовленого 22.06.2012р. (а.с.205-208) , Відповідачем 26.12.2012 року було оформлено та видано Свідоцтво про право власності серії [NUMBER] на нежитлові приміщення підвалу [ADDRESS] , згідно якого останнє належать територіальній громаді міста Одеса в особі ОМР на праві комунальної власності і які в цілому складаються з нежилих приміщень підвалу, загальною площею 93,4 кв.м.. У подальшому, згідно договору оренди № 4/5 нежилого приміщення від 08.10.2012 року, укладеного між Департаментом комунальної власності Одеської міської ради та ФОП [PERSON] , дане приміщення підвалу, заг. пл.. 93,4 кв.м., було передано в орендне користування ФОП [PERSON] , строком до 03.09.2015 року. Також судом встановлено, що позивач, [PERSON] , є власником квартири [ADDRESS] , згідно договору купівлі-продажу №4302 від 17.06.2011 року. Позивач як власник квартири та допоміжних приміщень у будинку [ADDRESS] із вказаним рішенням Виконавчого комітету ОМР № 423 від 13.12.2012 року не погоджується та вважає його незаконним, таким, що порушує його права на користування підвальним приміщенням як спільної сумісної власності.. Вирішуючи спір суд виходить із наступного. Предметом указаного спору є право на об`єкт нерухомого майна, яке зареєстровано за власністю територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради (комунальною власністю) на підставі рішення виконавчого комітету ОМР , з чим позивач не погоджується. Тобто цей позов спрямовано на захист права власності. Спір має приватноправовий характер і підлягає розгляду в порядку цивільного, судочинства. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - стаття 1 Першого протоколу) закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, а також право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Статтею 143 Конституції України визначено, що територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності. За змістом статті 327 ЦК України у комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді. Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування. Статтями 328, 329 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Непорушність права власності закріплено і в статті 321 ЦК України, відповідно до частини першої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 369 Цивільного кодексу України унормовано, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до частини другої ст. 382 Цивільного кодексу України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. У статті 1 Закону України від 21 травня 1997 року N 280/97-ВР "Про місцеве самоврядування в Україні" (далі - Закон N 280/97-ВР) зазначено, що право комунальної власності - це право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах належним їй майном як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування. Згідно із частиною третьою статті 16 указаного Закону матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад. За змістом статті 30 Закону N 280/97-ВР до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить, зокрема, вирішення питань щодо використання нежилих приміщень, будинків і споруд, що належать до комунальної власності. Частиною першою статті 60 Закону N 280/97-ВР установлено, що територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження. Частинами п`ятою, восьмою цієї статті визначено, що органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності. Право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Відповідно до Конституції України всі суб`єкти права власності рівні перед законом. У багатоквартирних будинках, де не всі квартири приватизовані чи приватизовані повністю, власник (власники) неприватизованих квартир (їх правонаступники) і власники приватизованих квартир багатоквартирного будинку є рівноправними співвласниками допоміжних приміщень. Вони є рівними у праві володіти, користуватися і розпоряджатися допоміжними приміщеннями. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав. Особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку, правові, організаційні та економічні відносини, пов`язані з реалізацією прав та виконанням обов`язків співвласників багатоквартирного будинку щодо його утримання та управління, регулюються Законом України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку". У силу п. 1 ч.1 ст. 1 Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку" багатоквартирний будинок - житловий будинок, в якому розташовано три чи більше квартири. У багатоквартирному будинку можуть також бути розташовані нежитлові приміщення, які є самостійними об`єктами нерухомого майна. Згідно з п. 5, 6 ч.1 ст. 1 Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку" співвласник багатоквартирного будинку - власник квартири або нежитлового приміщення у багатоквартирному будинку; спільне майно багатоквартирного будинку - приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди і його прибудинкова територія. У п. 2, 3 ч.1 ст. 1 Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку" визначено, що допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців (колясочні, комори, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші підсобні і технічні приміщення); нежитлове приміщення - ізольоване приміщення в багатоквартирному будинку, що не належить до житлового фонду і є самостійним об`єктом нерухомого майна. Згідно з положеннями Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затвердженими наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства №76 від 17.05.2005, допоміжні приміщення житлового будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку. У силу п.2 ст. 10 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" власники квартир багатоквартирних будинків та житлових приміщень у гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і т. ін.) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають. Офіційне тлумачення вищезазначеної норми наведено у рішенні Конституційного Суду України№4-рп/2004від 02.03.2004 зі змінами згідно з рішенням Конституційного Суду України №14-рп/2011 від 09.11.2011. Конституційний Суд України у Рішенні від 02 березня 2004 року № 4-рп/2004 у справі за конституційним зверненням [PERSON] та інших громадян про офіційне тлумачення положень п. 2 ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та за конституційним поданням 60 народних депутатів України про офіційне тлумачення положень статей 1, 10 цього Закону (справа про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків) зазначив, що підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього. Таким чином, у багатоквартирних жилих будинках можуть розміщуватись як допоміжні приміщення, так і інші приміщення, які не є допоміжними, а є нежилими приміщеннями, призначеними для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин, в жилий фонд не входять (частина третя статті 4 Житлового кодексу України) і в результаті приватизації квартир такого будинку їх жителями право власності у останніх на ці приміщення не виникає. Для розмежування допоміжних приміщень багатоквартирного жилого будинку, які призначені для забезпечення його експлуатації та побутового обслуговування мешканців будинку, та нежилих приміщень, які призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру, і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин, слід враховувати як місце їхнього розташування, так і загальну характеристику сукупності властивостей таких приміщень. Отже, для правильного вирішення даного спору потрібно, з`ясувати та визначити правовий статус спірних приміщень у багатоквартирному будинку, а саме встановити, чи належать спірні приміщення до числа допоміжних або чи є вказані приміщення нежитловими в структурі житлового будинку, з урахуванням характеристик таких приміщень за відповідними документами. Саме такий правовий висновок Верховного Суду викладено в постанові від 25.06.2019 у справі №915/691/18 та Велика Палата Верховного Суду, в постанові від 23 жовтня 2019 року в справі № 598/175/15-ц. Для з`ясування обставин, що мають значення для справи, зокрема, встановлення технічних характеристик спірних приміщень для можливості їх віднесення до категорії допоміжних або нежитлових, суд приймає в якості доказу - висновок судової будівельно-технічної експертизи № 18-02 від 11.01.2019, наданий у рамках цивільної справи № 522/20219/17 за позовом [PERSON] до Одеської міської ради, треті особи без самостійних вимог щодо предмета спору: Виконавчий комітет Одеської міської ради, Департамент комунальної власності Одеської міської ради, про витребування нежитлового приміщення підвалу, визнання незаконним та скасування рішення виконавчого комітету Одеської міської ради, визнання недійсним свідоцтва про право власності та скасування державної реєстрації права власності (оглянутої в судовому засіданні), тобто між тими самими сторонами щодо того ж предмету спору та згідно якого зазначено, що в результаті проведеного обстеження встановлено, що в підвальному приміщенні № 502 площею 93,4 кв.м., яке розташоване в будинку [ADDRESS] та належить на праві комунальної власності територіальній громаді м. Одеси в особі Одеської міської ради на підставі свідоцтва про право власності серії [NUMBER] від 26.12.2012 р., виявлено інженерні комунікації (запірна арматура мереж водопостачання та опалення) необхідні для обслуговування житлового будинку. На підставі викладеного, згідно з додатком Б ДБН В. 2.2-15-2005 «Будівлі і споруди. Житлові будівлі. Основні положення» можливо зробити висновок, що приміщення підвального поверху за адресою: [ADDRESS] відносяться до допоміжних приміщень, призначених для забезпечення експлуатації цього будинку і побутового обслуговування жителів цього будинку. Підвальне приміщення №502 площею 93,4 кв.м. не належить до нежитлового фонду і не є самостійним об`єктом нерухомого майна. Беручи до уваги відсутність у матеріалах справи та неподання відповідачами до суду жодного доказу на підтвердження того, що висновок судового експерта № 18-02 від 11.01.2019, складено з порушенням вимог законодавства або доказів, якими би спростовувалась достовірність зазначеного висновку експерта, а також інших обставин, з якими закон пов`язує можливість відхилення висновку судового експерта як доказу у справі, суд дійшов висновку про те, що підвальне приміщення № 502 площею 93,4 кв.м.,, право власності на яке посвідчено свідоцтвом про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] від 26.12.2012 р, виданим Одеською міською радою, і яке розташоване в двоповерховому будинку [ADDRESS] є допоміжним приміщенням зазначеного багатоквартирного житлового будинку, призначене для забезпечення експлуатації будинку та становить його невід`ємну частину та, як наслідок, належить на праві спільної сумісної власності співвласникам квартир та нежитлових приміщень у цьому будинку, в тому числі і позивачеві. Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Водночас суд зазначає, що за умовами частини першої статті 106 ЦПК України учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення, при цьому в силу приписів частин другої, четвертої статті 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом, та кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій, між тим ані Виконавчий комітет Одеської міської ради, ані Департамент комунальної власності Одеської міської ради, які зазначили про наявність у них сумнівів у правильності висновку експерта, своїм процесуальним правом не скористалися та не надали до суду альтернативного висновку експерта, складеного на їх замовлення. За таких підстав суд вважає, що у міської ради не було підстав для віднесення зазначеного спірного приміщення до числа об`єктів нерухомого майна, що є власністю територіальної громади м. Одеси та, як наслідок, для прийняття спірного рішення №423 від 13.12.2021 року в оскаржуваній частині. Суд вбачає, що позивач як співвласник у спільній сумісній власності має право користуватися допоміжними приміщеннями багатоквартирного будинку а саме, підвальним приміщенням, тому як право на допоміжні приміщення є невід`ємним правом кожного власника квартири незалежно від підстав його набуття. Частиною першою статті 21 Цивільного кодексу України передбачено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Відповідно до частини першої статті 393 Цивільного кодексу України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. У силу приписів статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно зі статтею 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" акти органів місцевого самоврядування з мотивів їх невідповідності Конституції України або законам України визнаються незаконними у судовому порядку. Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що у разі звернення з вимогами про визнання незаконним та скасування, зокрема, правового акта індивідуальної дії, виданого органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, встановленню та доведенню підлягають як обставини, що оскаржуваний акт суперечить актам цивільного законодавства (не відповідає законові), так і обставини, що цей акт порушує цивільні права або інтереси особи, яка звернулась із відповідними позовними вимогами, а метою захисту порушеного або оспорюваного права є відповідні наслідки у вигляді відновлення порушеного права або охоронюваного інтересу саме особи, що звернулась за їх захистом. Так, підставами для визнання акту недійсним (незаконним) є його невідповідність вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт, і, одночасно, порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акту прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі. Рішення органу місцевого самоврядування, яке має ознаки ненормативного акту та вичерпує свою дію після його реалізації, може оспорюватися з точки зору законності, а вимоги про визнання рішення незаконним - розглядатися в порядку цивільного або господарського судочинства. Зазначений висновок узгоджується з правовою позицію Великої Палати Верховного Суду, викладеною в постанові від 30.01.19 у справі № 803/413/18. У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року №475/97 ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Як уже зазначалось допоміжні приміщення передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Таке право зберігається для осіб, яким під приватизації ними квартир допоміжні приміщення не були передані. Таким чином, у позивача є потенційне право власності на спірне майно, так зване право «законного очікування», що охоплюється змістом ст. 1 Першого протоколу Конвенції. Практика Суду ЄС і ЄСПЛ розглядає законні очікування як елемент правової визначеності в умовах відсутності єдиної теорії легітимних (законних) очікувань, придатних для всіх національних правопорядків. В це право мирного володіння майном відбулося втручання органів місцевого самоврядування. Характер такого втручання був неправомірним, незаконним, фактично відбулося позбавлення майна позивача. У справі "Серявін та інші проти України" від 10.02.2010 обставини справи є подібними до обставин у цій справі. Зокрема, заявники - власники квартир багатоквартирного будинку скаржилися на те, що місцеві органи влади, уклавши без їхньої згоди інвестиційний контракт на реконструкцію горища, незаконно позбавили їх часток власності на горище в результаті винесення радою одноособово рішення про його передачу інвесторам. Європейський суд з прав людини постановив, що мало місце порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції в результаті позбавлення заявників горища. Згідно частини 4 статті 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. За викладеного суд погоджується з доводами сторони позивача та приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог [PERSON] у частині щодо визнання незаконним та скасування рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 13 грудня 2012 року № 423 «Про реєстрацію об`єктів комунальної власності м. Одеси» у частині внесення до переліку об`єктів нерухомого майна, що підлягають реєстрації за територіальною громадою м. Одеси приміщення підвалу № 502, загальною площею 93,4 кв.м., розташоване за адресою [ADDRESS] . Свідоцтво про право власності на нерухоме майно лише посвідчує наявність відповідного права, і не породжує, не змінює і не припиняє певні права та обов`язки, тобто не є правочином, між тим свідоцтво видається на підтвердження існування права, яке виникло внаслідок певного правочину і такий посвідчуваний документ є чинним, якщо є дійсною правова підстава його видачі. Чинність документа, в даному випадку свідоцтва, є показником, який характеризує його юридичну силу, тобто якщо правова підстава (правочин), у зв`язку з якою був виданий документ, визнана недійсною, то такий правочин не породжує в його сторін прав, а відтак свідоцтво, як посвідчувальний документ, втрачає свою юридичну силу, і не може підтверджувати право, яке вже відсутнє. Саме такий правовий висновок Верховного Суду викладено в постанові від 15.10.2019 у справі № 916/780/18 п. 8.6. Частиною першою статті 21 Цивільного кодексу України передбачено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Так, підставами для визнання акту недійсним (незаконним) є його невідповідність вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт, і, одночасно, порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акту прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі. Суд вбачає, що підставою видачі оспорюваного свідоцтва від 26.12.2012 року серія [NUMBER] про право власності на нежиле підвальне приміщення №502 загальною площею 93,4 кв.м за адресою: [ADDRESS] , стало рішення Виконавчого комітету Одеської міської ради №423 від 13.12.2012 року «Про реєстрацію об`єктів комунальної власності м. Одеси» у відповідній частині, тобто видача зазначеного свідоцтва є дією з оформлення права власності на підставі цього рішення. Стосовно доводів відповідача про відсутність порушеного права позивача, який не є представником усіх співвласників квартир та нежитлових приміщень у будинку, розташованому за адресою: [ADDRESS] , а також те, що предметом оскарження у даній справі є правовий акт індивідуальної дії, який адресований іншим, аніж позивач, особам та не передбачає виникнення у позивача будь-яких прав та обов`язків, апеляційний господарський суд зазначає наступне. Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (частина перша статті 16 Цивільного кодексу України). Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Водночас позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту, при цьому застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права. Отже, виходячи із приписів статті 4 ЦПК України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України, можливість задоволення позовних вимог перебуває у залежності від наявності (доведеності) наступної сукупності умов: наявність у позивача певного суб`єктивного права або інтересу, порушення такого суб`єктивного права (інтересу) з боку відповідача та належність (адекватність встановленому порушенню) обраного способу судового захисту. Відсутність (недоведеність) будь-якого з означених елементів унеможливлює задоволення позовних вимог. Як зазначалося вище, спірне підвальне приміщення було зареєстровано на праві власності за Одеською міською радою, та потім згідно оренди № 4/5 нежилого приміщення від 08.10.2012 року, укладеного між Департаментом комунальної власності Одеської міської ради та ФОП [PERSON] , дане приміщення підвалу, заг. пл.. 93,4 кв.м., було передано в орендне користування ФОП [PERSON] . Таким чином, з огляду на те, що спірне приміщення підвалу є допоміжним приміщенням будинку та, як наслідок, належить на праві спільної сумісної власності співвласникам квартир та нежитлових приміщень у цьому будинку, суд дійшов висновку про те, що оформлення за відповідачем права комунальної власності на вказане приміщення шляхом прийняття оспорюваного рішення із подальшою видачею оспорюваного свідоцтва про право власності на підставі цього рішення, зумовлює порушення прав позивача як власника одного із приміщень, розташованих у вищезазначеному будинку. А тому, зважаючи на те, що вимоги позивача про скасування відповідного свідоцтва про право власності серії [NUMBER] від 26 грудня 2012 року та скасування реєстрації права власності за територіальною громадою м. Одеси (Одеська міська рада) на нежитлові приміщення підвалу № 502, загальною площею 93,4 кв.м., розташовані за адресою [ADDRESS] ; реєстраційний номер майна: 38893664, є похідними від первісних, то вони також підлягають задоволенню. Щодо строку позовної давності. Відповідно до статей 256, 257 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Визначення початкового моменту перебігу позовної давності має важливе значення, оскільки від нього залежить і правильність обчислення позовної давності, і захист порушеного права (відповідна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 27.05.2014 №3-23гс14, від 27.05.2014 №5011-32/13806-2012). Відповідно до частини першої статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Загальне правило про початок перебігу позовної давності, яке міститься у статті 261 Цивільного кодексу України, встановлює три можливі варіанти: - коли особа довідалася про порушення свого права; - коли особа могла довідатися про порушення свого права; - коли особа довідалася про порушника свого права. Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності. Саме така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 09.04.2019 у справі №5023/2877/12. Механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати, зокрема, можливість поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права. При вирішенні питання про захист порушеного права, у разі пропущення позовної давності суд: а) у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, які обґрунтовують поважність причин пропущення позовної давності; б) вирішує дане питання у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини; в) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі усіх обставини справи в їх сукупності,

Outcome: approved