Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-17 00:00:00

[PERSON] звернувся до Слов'янського міськрайонного суду Донецької області із позовом до КП «Компанія «Вода Донбасу», Слов'янського регіонального виробничого управління КП «Компанія «Вода Донбасу», про визнання незаконними та скасування наказів про накладення дисциплінарних стягнень, про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним звільненням. Позивач зазначає, що на підставі наказу № 22-к від 05.05.2000 року його було прийнято на посаду директора Слов'янського регіонального управління державного виробничого підприємства «Укрпромводчермет» , яке в 2008 році було реорганізовано у КП «Компанія «Вода Донбасу», у зв'язку з чим його було переведено на посаду директора Слов'янського регіонального виробничого управління КП «Компанія «Вода Донбасу». З ним було укладено безстроковий трудовий договір. Наказом № 76-к від 23.06.2016 року його було звільнено з вказаної посади за систематичне невиконання без поважних причин своїх обов'язків. Наказ про звільнення він не отримував. Копія наказу була направлена на електронну адресу регіонального виробничого управління. З даним наказом не згоден, просить визнати його незаконним та скасувати, посилаючись на наступні обставини. В наказі про звільнення відповідач посилається на наказ № 173 від 07.10.2015 року, наказ № 129 від 21.06.2016 року про накладення на нього дисциплінарних стягнень у виді догани з якими він також не згоден та просить визнати їх незаконними і скасувати. Наказом № 173 від 07.10.2015 року йому оголошено догану за порушення трудової дисципліни, яке виразилося у запізненні на роботу, а саме відсутність на селекторній нараді 17.09.2015 року. Зазначений наказ він також вважає незаконним та таким, що підлягає скасуванню. Підставами для притягнення його до дисциплінарної відповідальності зазначено п.п. 8.4, 8.7 Положення № 5 про Слов'янське регіональне виробниче управління КП «Компанія»Вода Донбасу». Проте, жоден з цих пунктів не передбачає відповідальності за запізнення на роботу. Статтею 40 КЗпП України (п. 4 ст. 1) дане визначення прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. В поясненнях, наданих ним генеральному директору від 05.10.2015 року зазначено, що 17.09.2015 року він запізнився на 30 хв., оскільки зареєстрований та проживає в с. Донецьке та проїжджаючи блок-пост на перехресті траси Лиман-Харків-Довжанський, вимушений був чекати поки не проїде колона військової техніки. Зважаючи, що він проживає і працює в зоні проведення АТО, вважає таку причину запізнення поважною. В порушення вимог ст. 149 КЗпП при винесенні догани не враховано ступінь тяжкості вчиненого проступку, заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Окрім того, даний наказ не було вручено йому під розписку. До того ж, вказаний наказ містить посилання, що він в цей день перебував на лікарняному, не повідомивши про це керівництво. В цей день він не був на лікарняному, а чому запізнився виклав в службовій записці. Про існування наказу № 173 від 07.10.2015 року він дізнався з наказу про його звільнення, а саме 23.06.2016 року, а тому вважає, що строк на його оскарження ним не пропущено. Наказом № 129 від 21.06.2016 року його притягнуто до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани за порушення трудової дисципліни, а саме: невиконання розпорядження № 78 від 30.05.2016 року про передачу будівлі ремонтних бригад з балансу Слов'янського РПУ на баланс РУЕК з урахуванням розпорядження № 80 від 31.05.2016 року «Про внесення доповнень до розпорядження № 78 від 30.05.2016 року». Підставою для винесення цього наказу стала доповідна записка директора РУЕК від 02.06.2016 року, Акт від 14.06.2016 року. Дійсно, на електронну адресу Слов'янського РВУ КП «Компанія «Вода Донбасу» надійшло розпорядження № 78 від 30.05.2016 року про передачу будівлі ремонтних бригад з балансу Слов'янського РПУ на баланс РУЕК з урахуванням розпорядження № 80 від 31.05.2016 року «Про внесення доповнень до розпорядження № 78 від 30.05.2016 року», проте з вказаних розпоряджень вбачається, що вони складені в м. Донецьку, в той час як юридична адреса КП «Компанія «Вода Донбасу» змінена на м. Маріуполь з 28.11.2014 року, і інші накази та розпорядження, які датовані більш ранніми датами були також складені в м. Маріуполі. Дане розпорядження він не виконав, оскільки згідно з нормами Закону «Про забезпечення прав і свобод на тимчасово окупованій території та правовий режим на тимчасово окупованій території України», документ, виданий на території, де органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, є недійсними і не створюють правових наслідків. Отже, розпорядження видане генеральним директором [PERSON] в м. Донецьку вважав незаконним. Крім того, працівниками РУ КП «Компанія «Вода Донбасу» було виявлено, що до приміщень ремонтних бригад, які відповідно до розпорядження № 78 від 30.05.2016 року, необхідно було передати на баланс РУЕК, була спроба проникнення. З вказаного приводу він, як керівник звернувся 02.06.2016 року до поліції із заявою про вчинення злочину. За таких обставин передати об'єкт на баланс РУЕК та провести інвентаризацію не вбачалося можливим. Крім того, в порушення вимог ст. 149 КЗпП України, порушено процедуру накладення дисциплінарних стягнень. Наказ № 129 від 21.06.2016 року йому було вручено під розписку, письмових пояснень він не надавав, яку шкоду ним заподіяно не зазначено, отже не визначено тяжкість проступку. Частиною 2 ст. 147 КЗпП встановлено, що за кожне порушення трудової дисципліни може бути застосоване лише одне дисциплінарне стягнення. Заходами стягнення є догана і звільнення. Відповідно до роз'яснень, що містяться в постанові Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.1992 року № «Про практику розгляду судами трудових спорів», у справі про звільнення за ч. 3 ст. 40 КЗпП суд повинен з'ясувати, чи передував безпосередньо звільненню дисциплінарний проступок, за який не застосовувалися інші заходи дисциплінарного чи громадського стягнення, та чи можна вважати у зв'язку з вчиненням його систематичним невиконанням працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами трудового розпорядку. Отже, в наказі про його звільнення є посилання на проступки, за які видано накази, якими його притягнуто до дисциплінарної відповідальності та накладено стягнення, тобто фактично за одні і ті ж самі діяння двічі притягнуто до відповідальності. В наказі № 76-к є посилання на відсутність його на роботі під час запланованої атестації 07.06.2016 року, потім 08.06.2016 року в першій половині дня, 14.06.2016 року о 8 год. 30 хв., без погодження з генеральним директором. По кожній з цих дат він має медичні довідки на підтвердження поважності відсутності на робочому місці. Крім того, наказ № 58 від 01.04.2016 року про проведення атестації, наказ № 79 від 19.04.2016 року про внесення змін до наказу № 58 вважає незаконним, та як атестація керівника підприємства не передбачена Положенням, Статутом. Розділом 7 Колективного договору передбачена атестація робочих місць за умовами праці, будь-які атестації не передбачені. До того ж, за загальними нормами особа у відношенні якої проводиться атестація, перевірка повинна бути ознайомлена з наказом про їх звільнення, підставами для призначення, у відношенні такої особи повинна бути складена характеристика, з якою така особа повинна бути ознайомлена та має право для внесення зауважень в таку характеристику. Окрім зазначеного, в наказі про його звільнення генеральний директор посилається на події, які мали місце 08.01.2015 року та 18.02.2015 року. Однак, відповідно до положень ст. 148 КЗпП дисциплінарне стягнення не може бути накладено пізніше шести місяців з дня вчинення проступку. Строк визначений законодавством для накладення дисциплінарного стягнення за проступки, що мали місце 08.01.2015 року та 18.02.2015 року пропущений. Він сумлінно виконує свої обов'язки, причиною притягнення його до дисциплінарної відповідальності є прояв неприязних стосунків з боку генерального директора [PERSON] по відношенню до нього, які склалися ще з часу зміни керівництва у жовтні 2014 року. Через незаконне звільнення, відповідно до положень ст. 235 КЗпП відповідач зобов'язаний поновити його на роботі та виплатити йому середній заробіток за час вимушеного прогулу. Відповідно до Листа Міністерства соціальної політики України від 20.07.2015 року № 10846/0/14-15/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2016 рік» визначено кількість робочих днів: у квітні 2016 року - 21 день, в травні - 19 днів. Згідно розрахункових листків нарахована йому заробітна плата складає у квітні 2016 року - 10096,17 грн. за 21 робочі дні, в травні 2016 року - 9926,29 грн. за 16 робочих днів, середня заробітна плата, визначена Порядком обчислення середньої заробітної плати від 08.02.1995 року №100, складає 165,17 грн. (10069,17 + 9926,29) : 37 дн. = 540,42 грн.). Моральна шкода, завдана йому в результаті незаконного звільнення, полягає у тому, що відповідач безпідставно звільнив його з посади, що завдало йому душевних страждань. Через неправомірні дії відповідача він втратив нормальний сон, став роздратованим, має на утримання двох непрацездатних батьків [INFO] та [INFO], а через звільнення він втратив єдине джерело отримання коштів, і не може купувати необхідне для його сім'ї. Його батько [PERSON] є інвалідом 1 групи, мати теж постійно хворіє, значну частину свого заробітку він витрачав саме на ліки для своїх батьків. Тому, враховуючи викладені обставини, а також положення ст. 237-1 КЗпП відповідач повинен відшкодувати йому моральну шкоду, яку він оцінює в 10000 грн. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник адвокат [PERSON], позовні вимоги підтримали повністю, прохали їх задовольнити, навели обставини, викладені у позовній заяві та додатково пояснили, що комісія з підготовки змін до колективного договору фактично не працювала, протокол комісії складено у м. Донецьк частина працівників працює на підконтрольній Україні території і фізично не могла проїхати на окуповану територію на засідання комісії 29.03.2016 року. 14.06.2016 року він їздив до лікарні, а після прийняття процедур повертався на роботу і йому зателефонували з райдержадміністрації, де він пробув до 14:00 години та повернувся на роботу. Про причини своєї відсутності він завжди повідомляв секретаря та гол. інженера, бо його робоче місце розповсюджується на Костянтинівський, Слов'янський Краснолиманський райони, м. Краматорськ, куди він виїжджає у службових справах приводу не передання майна до 01.06.2016 року на баланс Горлівського управління повідомляє, що на об'єкті окрім приміщення було ще інше майно. 01.06.2016 року [PERSON] виявив, що двері приміщень пошкоджені, поверх них закріплені замки, а представник Горлівської філії мав при собі вже готові акти інвентаризації, які він відмовився підписувати без фактичної інвентаризації. 01.06.2016 року він особисто подав заяву 1-му заступнику поліції м. Ізюм, який з невідомих причин її не зареєстрував, тоді [PERSON] наступного дня 02.06.2016 року ще раз привіз заяву, яку вже зареєстрували. У вересні 2015 року він з поважних причин запізнився на 20 хвилин на селекторну нараду, перебуваючи на блок-посту та не міг про це повідомити керівництво. Вважає, що керівництво в тому числі [PERSON] співпрацюють з сепаратистами, тому він не мав виконувати накази та розпорядження, видані в м. Донецьк. В м. Донецьк та м. Слов'янськ є різниця у часі на годину, тому він не мав працювати за графіком з порушенням трудового законодавства. З [PERSON] у нього склалися неприязні стосунки з травня 2014 року, коли той став підтримувати проведення незаконного референдуму в м. Донецьк. На даний час [PERSON] звільнений з посади генерального директора. Жоден з наказів йому під підпис не вручали, окрім отримання ним поштою наказу про звільнення. 7,8,14.06.2016 року [PERSON] був у лікаря, прийняв процедури та повернувся на роботу, на лікарняному в той день не був. Відповідач був зобов'язаний провести атестацію у визначений день незалежно від явки [PERSON]. З приводу нещасного випадку представник позивача зазначила, що відповідач мав можливість притягнути [PERSON] до відповідальності, оскільки перебування [PERSON] на лікарняному не враховується у строк притягнення його до відповідальності. Представник відповідача Філімонов А.Ю. надав суду письмові заперечення та додатково вказав, що станом на вересень 2015 року різниці у часі між м. Донецьк та м. Слов'янськ не було, годинник переводять у жовтні та квітні місяці відповідно. Селекторні наради проводяться з керівниками, інші працівники працюють за законодавством КЗпП України. Але це не стосується наказів, за якими [PERSON] було притягнуто до відповідальності. Дійсно у 2015 році надходив лист голови облдержадміністрації щодо вирішення питання переміщення підприємства в Україну, але органом управління КП «Вода Донбасу» є не облдержадміністрація, а обласна рада, яка по теперішній час працює та від неї таких звернень та вимог не було. Окрім того, право залишитись на території розташування інфраструктури закріплено постановою КМУ № 595 від 7.11.2014 (із змінами від 11.03.2015 р. № 109). Підставою для внесення змін до колдоговору та проведення атестації керівника управління були результати роботи Слов'янського РВУ за 2015 рік, нещасний випадок в управлінні та не проходження перевірки знань з охорони праці. Характеристику на [PERSON] підписав [PERSON], про що свідчить його підпис. В день засідання атестаційної комісії [PERSON] не з'явився та розгляд було відкладено, бо це право, а не обов'язок проводити атестацію у відсутність працівника. [PERSON] був звільнений не через проведення атестації, а за систематичне невиконання своїх обов'язків. При складанні актів про відсутність [PERSON] у дні проведення атестації працівники адміністрації діяли не як атестаційна комісія, а як представники адміністрації підприємства. В письмових запереченнях та судовому засіданні представник відповідача посилається на те, що в наказі № 129 від 21.06.2016 року, що позивач просить визнати незаконним та скасувати, вказана вичерпна інформація щодо суті порушення трудової дисципліни [PERSON] Статтею 139 КЗпП України передбачено, що працівники зобов'язані працювати чесно та сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір. Майно Слов'янського РВУ є майном юридичної особи - КП «Компанія «Вода Донбасу» і закріплено за РВУ саме юридичною особою (п. 5.1 Положення № 5 «Про Слов'янське РВУ КП «Компанія «Вода Донбасу», затверджене наказом № 196 від 12.11.2015 року). Директор управління відповідно до п. 8.3.2 Положення зобов'язаний діяти у відповідності зі стратегією та тактикою, що проводиться підприємством, згідно п. 8.4 Положення несе відповідальність за організацію виробничо-господарської діяльності управління. Відповідно до п. 7.4 Статуту накази Генерального директора є обов'язковими для виконання усіма працівниками підприємства. Посилаючись на те, що в приміщення, яке повинен був передати директору [PERSON], була спроба проникнення та він звернувся із заявою 02.06.2016 року до поліції є спробою уникнути відповідальності за небажання виконувати рішення юридичної особи. Оскільки приймання-передача повинно було здійснитись 01.06.2016 року, а 02.06.2016 року працівники підприємства та головний інженер Компанії прибули до будівлі саме з питання не передачі її на баланс РУЕК КП «Компанія «Вода Донбасу», які прибули за викликом [PERSON] не встановили будь-якого порушення, оскільки будівля є комунальною, господарське відання якої здійснює саме відповідач - КП «Компанія «Вода Донбасу». Стосовно адреси юридичної особи відповідач зазначає, що і м. Донецьк і м. Маріуполь є дійсними адресами Компанії та можуть використовуватись при видачі наказів та розпоряджень, оскільки відповідно до п. 2.2 Статуту КП «Компанія «Вода Донбасу» зазначено адресу: Україна, 83001, м. Донецьк, вул. Артема, 85. 28.11.2014 року було затверджено зміни до Статуту та зазначено адресу: Україна, 87547, Донецька область, м. Маріуполь, вул. К.Лібкнехта, 177 А. Посилаючись на ст. 93 Цивільного кодексу України, відповідач зазначає, що постановою Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 року № 595 «Про деякі питання фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької і Луганської областей» (в ред. Постанови КМУ від 11.03.2015 року № 109), передбачено переміщення тільки тих підприємств, які у разі зміни місцезнаходження зможуть забезпечити провадження своєї діяльності. Враховуючи неможливість переносу мереж водопостачання та водовідведення, фільтрувальних та насосних станції, очисних та інших споруд,ю іншої інфраструктури, первинних документів, машин та устаткування, комп'ютерної техніки із населених пунктів, непідконтрольних державній владі України - виняток в плані переміщення передбачений в п. 3 вищенаведеної постанови КМУ стосується КП «Компанія «Вода Донбасу»безпосередньо. Підприємство не може допустити втрати контролю за об'єктами, які розташовані на непідконтрольній державній владі території, які обслуговують близько 7 тис. працівників. Стосовно права позивача на невиконання будь-якого акту (рішення, документу) та його недійсності відповідно до Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» № 1207-VII від 15.04.2014 року відповідач зазначає, що позивач не зазначив конкретну статтю Закону, де це зазначено, а по-друге - згідно ст. 3 Закону, його дія поширюється виключно на сухопутну, морську, повітряну територію АР Крим та м. Севастополя. Тому посилання позивача на цей Закон є хибним. Наказ № 129 від 21.06.2016 року позивач бачив, пояснювальну записку з цього приводу не надавав навмисно, в порушення Розпорядження генерального директора від 03.06.2016 року № 82 «Про надання пояснювальної записки директором Слов'янського РПУ [PERSON]». Окрім того, наказ № 129 від 21.06.2016 року булло надіслано позивачу на домашню та робочу адресу. Стосовно вимог позивача про визнання незаконним та скасування наказу № 173 від 07.10.2015 року «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності» відповідач зазначає, що позивач пропустив тримісячний строк на звернення до суду з цього питання - ст. 233 КЗпП України. Що стосується позиції позивача про запізнення, відповідач зазначає, що [PERSON] ніяким чином не підтвердив свою неможливість повідомлення про запізнення, ані шляхом «голосової телефонії», а ні шляхом «sms повідомлення». Окрім того, відповідач не згоден з позицією позивача з приводу відсутності відповідальності за запізнення на роботу, оскільки чинним законодавством України, зокрема приписами ст. 139, 140, 142 КЗпП, прописано зобов'язання працівника дотримуватися трудової дисципліни. Зборами трудового колективу Слов'янського РПУ протоколом профспілкової конференції № 6 від 21.02.2012 року затверджені Правила внутрішнього трудового розпорядку Слов'янського регіонального виробничого управління КП «Компанія «Вода Донбасу». Пунктом 5.2 розділу 5 вищезазначених Правил, визначено, що початок робочого часу з 08 год. 00 хв.; перерва на відпочинок і харчування - з 12 год. 00 хв. до 13 год. 00 хв.; закінчення роботи - о 17 год. 00 хв. Пунктом 1.2 розділу 1 Загальні положення, Розділом 7 передбачено відповідальність працівників за порушення трудової дисципліни, зокрема зазначено: «до працівників, які порушують трудову дисципліну, в необхідних випадках застосовуються заходи дисциплінарного впливу», «працівник несе відповідальність за порушення трудової, технологічної та виробничої дисципліни у тому числі за невиконання або неналежне виконання з власної вини покладених на нього трудових обов'язків, визначених трудовим договором, колективним договором та цими Правилами». Крім того, пунктом 8.4 Положення № 5 «Про Слов'янське регіональне виробниче управління комунального підприємства «Компанія «Вода Донбасу», яке є водночас посадовою інструкцією директора Слов'янського РПУ, передбачена дисциплінарна відповідальність директора «Управління» за дотримання законодавства про працю. З приводу того, що позивач дізнався про існування наказу № 173 від 07.10.2015 року тільки після звільнення, відповідач посилається на те, що [PERSON] знав про наказ на час його винесення, оскільки на самому екземплярі наказу є відмітка Слов'янського РВУ про вхідний № 437 від 07.10.2015 року, [PERSON], як директор, не міг не бачити вхідної кореспонденції, по-друге - начальник відділу роботи з персоналом [PERSON] в присутності начальника департаменту з правового забезпечення Філімонова А.Ю. та провідного спеціаліста по КА [PERSON], 07.10.2015 року телефонували на мобільний телефон [PERSON] і той відмовився ознайомлюватися із наказом, який було до цього надіслано Слов'янському РВУ; по-третє - головний інженер [PERSON], директор по інвестиціям та перспективному розвитку [PERSON], зафіксували факт відмови [PERSON] ознайомитись з наказом № 173 від 07.10.2015 року. Крім того, позивача не притягували двічі до дисциплінарної відповідальності за одні й ті ж діяння, як це зазначено в позові. Ані позовні матеріали, ані документи, надані відповідачем не містять зазначених фактів. Відповідач також зазначає, що [PERSON] обґрунтовує свою відсутність на роботі 07.06.2016 року, 08.06.2016 року та 14.06.2016 року тим, що у нього є медичні довідки. Про наявність таких довідок він нібито повідомляв Компанію, однак це не відповідає дійсності. Окрім того, довідки датовані після звільнення [PERSON] - 27.06.2016 року і у них дивна нумерація - Довідка № 1, № 2, № 3. Також, у кожній довідці зазначено однаковий діагноз. 07.06.2016 року [PERSON] не з'явився на свою атестацію, хоча комісія приїхала до нього на робоче місце. У довідці № 1 від 27.06.2016 року зазначено, що він був у лікарні з -8:00 до 09:00, однак, позивачем не зазначено де він був з 09:00 до 12:00, коли комісія залишила Слов'янське РВУ. Теж стосується і довідки № 2 від 27.06.2016 року в якій зазначено, що [PERSON] був у лікаря з 8:45 до 9:00, хоча [PERSON] був відсутній на роботі до 11:00 год. Що стосується довідки № 3 від 27.06.2016 року, коли [PERSON] було запропоновано написати пояснення стосовно передачі будівлі, відсутності на роботі 07.06.2016 року та 08.06.2016 року, він без погодження із генеральним директором о 8:30 вийшов з водієм із Слов'янського РВУ, о 09:45 він покинув лікаря, об 11:00 заїхав у Слов'янське РВУ, але побачивши машину апарату управління, розвернувся та знову поїхав в невідомому напрямку. Таким чином, навіть не зважаючи на сумнівність довідок № 1, № 2, № 3 від 27.06.2016 року, вони з іншого боку підтверджують відсутність на роботі [PERSON] без поважних причин. Від [PERSON] неодноразово вимагалось надання пояснень про відсутність від 07.06, 08.06, 14.06.2016 року про що свідчать: розпорядження № 87 від 09.06.2016; акт від 14.06.2016 року; розпорядження № 93 від 14.06.2016 з актом від 15.06.2016 р. В розпорядженні № 93 було зазначено, що неподання пояснень з підтверджуючими документами до 16.06.2016 року буде свідчити про відмову [PERSON] їх надавати. Однак, актом від 22.06.2016 року засвідчено, що позивач не надав нічого до 22.06.2016 року. Таким чином, наказ про звільнення [PERSON] є таким, що відповідає вимогам чинного законодавства. Окрім того, накази про призначення атестації були законними, оскільки 01.04.2016 року було внесено зміни до Статуту. З наказами про атестацію та характеристикою [PERSON] був ознайомлений, про що свідчать акти від 05.04.2016 року та від 22.04.2016 року. Доводи про особисту неприязнь з боку генерального директора [PERSON] та позивачем не відповідають дійсності, оскільки генеральним директором [PERSON] було призначено 14.06.2014 року. На час його призначення від попереднього директора у [PERSON] було дві догани у 2013 році та було підготовлено ще одну догану, яку не проголошували у зв'язку з тим, що [PERSON] з лютого 2014 року до призначення [PERSON] був на постійних лікарняних. Саме після призначення [PERSON] директор Слов'янського РВУ [PERSON] вийшов на роботу і працював до 2015 року без дисциплінарних стягнень, що підтверджує безпідставність доводів позивача про особисту неприязнь. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснив, що він працює в Слов'янському РВУ КП «Вода Донбасу» з 2004 року, з 2005 по теперішній час є головою профспілки Слов'янського управління. Зміни до колективного договору мають вноситись після збору пропозицій від усіх підрозділів, створення комісії з рівної кількості представників трудового колективу та адміністрації підприємства, після чого рішення про зміни до колективного договору мають бути доведені до усіх працівників протягом місяця. Йому, як голові профспілки Слов'янського РВУ, такі зміни до колективного договору від 01.04.2016 року не повідомляли до теперішнього часу, він цих змін не отримував, участі у роботі такої комісії не брав. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступні факти та відповідні ним правовідносини. [PERSON] з 05.05.2000 року наказом № 22-к прийнятий на посаду директора Слов'янського регіонального управління ДВП «Укрпоромводчермет», яке в подальшому було перетворено в КП «Компанія «Вода Донбасу» (а.с.56-59). Як вбачається з копії трудової книжки [PERSON], відповідно до наказу № 76-к від 23.06.2016 року його, як директора Слов'янського РПУ КП «Компанія «Вода Донбасу» було звільнено за систематичне невиконання без поважної причини своїх обов'язків на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України (а.с.56-59). Як вбачається із наказу № 76-к від 23.06.2016 року, підставами для звільнення слугувало наступне: - неявка [PERSON] на засідання атестаційної комісії КП «Компанія «Вода Донбасу» 07.06.2016 року. Ненадання ним пояснювальної записки щодо причин відсутності на атестації на виконання розпорядження від 09.06.2016 року № 87 та його відсутність на роботі в першій половині дня 08.06.2016 року; - відсутність на робочому місці [PERSON] 14.06.2016 року з 08 год. 30 хв. більше трьох годин без надання пояснювальної записки на виконання розпорядження від 14.06.2016 року № 93; - порушення трудової дисципліни [PERSON], що виразилося у невиконанні розпорядження № 78 від 30.05.2016 року «Про передачу будівлі ремонтних бригад з балансу Слов'янського РПУ на баланс «РУЕК» з урахуванням розпорядження № 80 від 31.05.2016 року «Про внесення доповнень в розпорядження № 78 від 30.05.2016 року» за що наказом № 129 від 21.06.2016 року [PERSON] притягнуто до дисциплінарної відповідальності та застосовано дисциплінарне стягнення у виді догани; - порушення трудової дисципліни, що виразилося у запізненні на роботу - відсутності на селекторній нараді 17.09.2015 року за що наказом № 173 від 07.10.2015 року [PERSON] притягнуто до дисциплінарної відповідальності та застосовано дисциплінарне стягнення у виді догани; - крім того, 08.01.2015 року на території Слов'янського РПУ вночі стався нещасний випадок зі смертельним наслідком, що стався з водієм [PERSON] причиною якого слугувало недостатня організація пропускного режиму в Слов'янському РПУ та порушення вимог по охороні праці. За допущені вказані порушення [PERSON] не притягувався тільки з причин багатомісячної відсутності та надання лікарняних листів в період з березня по травень 2015 року. (а.с.5) За приписами ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін; докази подаються сторонами; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає, або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Право громадян на працю забезпечується державою, а трудовий договір може бути розірваний лише з підстав і в порядку, передбаченому трудовим законодавством (ст. ст. 2, 36, 40, 41 КЗпП України). Пункт третій ст. 40 КЗпП України передбачає, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення; Під систематичністю розуміється застосування дисциплінарних заходів за 2 і більше випадки невиконання службових обов'язків (правова позиція, викладена в Ухвалі ВССУ від 03.08.2011, № 6-2498св11. Так, Пленум Верховного Суду України в п. 22 постанови від 6 листопада 1992 р. N 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" роз'яснив, що в справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за п. 3 ст. 40 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені положеннями КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалося вже за цей проступок дисциплінарне стягнення тощо. Відповідно до ст. 9 Конвенції МОП N 158 про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року, яка ратифікована Верховною Радою 04.02.94 року тягар доведення наявності законної підстави для звільнення, як це визначено в ст. 4 цієї Конвенції, лежить на роботодавцю (така ж позиція викладена в ухвалі ВССУ від 09 грудня 2015 року в справі N 6-29962св15). Закон не допускає можливості обмеження підзаконними актами права власника звільняти працівника з підстав, встановлених статтями 40 і 41 КЗпП. Правила названих статей взагалі сформульовані як норми прямої дії, що не знають будь-яких винятків. Тому навіть встановлені самим законом обмеження права власника або уповноваженого ним органу звільняти працівників з підстав, встановлених ст. 40 і 41 КЗпП, вимагають обґрунтування. Комунальне підприємство «Компанія «Вода Донбасу» діє на підставі Статуту, затвердженого Розпорядженням голови Донецької обласної ради від 28.08.2007 року № 98р. Статутом передбачено, що Підприємство створене відповідно до рішення Донецької обласної ради від 28.12.2004 року № 4/24-557 із змінами, внесеними рішенням від 23.03.2007 р. № 5/8-181, шляхом перетворення Державного виробничого підприємства по зовнішньому централізованому водопостачанню «Укрпромводчермет» та є юридичною особою (а.с.158-168). Положенням № 5 про Слов'янське регіональне виробниче управління комунального підприємства «Компанія «Вода Донбасу» (далі - Положення №5), передбачено, що Управління не є юридичною особою, а є відокремленим підрозділом, що входить до складу комунального підприємства «Компанія «Вода Донбасу» (далі - Підприємство). Пунктом 1.3 Положення № 5 передбачено, що Управління здійснює свою діяльність відповідно до чинного законодавства України, локальних актів комунального підприємства «Компанія «Вода Донбасу», що носять нормативний характер для відокремленого підрозділу відповідно до вимог Статуту, в межах прав і обов'язків, наданих цим Положенням. Відповідно п. 8 Положення № 5, керівництво відокремленим підрозділом здійснює директор Управління, який призначається, звільняється наказом генерального директора Підприємства (а.с.102-113). Відповідно до п. 8.4 Положення, при реалізації своїх повноважень, прав та обов'язків, директор Управління або уповноважена ним особа несе матеріальну, дисциплінарну та адміністративну відповідальність перед керівником Підприємства та відповідними контролюючими органами в тому числі і за дотримання законодавства про працю. Як встановлено в судовому засіданні та підтверджено матеріалами справи, наказом № 58 від 01.04.2016 року «Про проведення атестації» з урахуванням наказу № 79 від 19.04.2016 року «Про внесення змін до наказу від 01.04.2016 року № 58», була встановлена дата проведення атестації директора Слов'янського РВУ [PERSON] Відповідно до наказу № 58, згідно прийнятого 16.03.2016 року рішення по підсумкам роботи Слов'янського РВУ було прийнято рішення про проведення позачергової атестації директора Слов'янського РВУ [PERSON] та, відповідно до внесених змін наказом № 79 від 29.04.2016 року, строк проведення атестації встановлено на 07.06.2016 року (а.с.79-80). Відповідно акту, складеного 07.06.2016 року головним інженером підприємства, головою атестаційної комісії [PERSON], начальником департаменту з правового забезпечення, членом атестаційної комісії Філімоновим А.Ю., начальником служби з охорони праці, члена атестаційної комісії [PERSON], головою об'єднаної профспілкової організації, членом атестаційної комісії [PERSON], ведучим спеціалістом по кадровому адмініструванню ОРП, секретарем атестаційної комісії [PERSON], 07.06.2016 року директор Слов'янського РВУ [PERSON] не з'явився на засідання атестаційної комісії та був відсутній на роботі з 08:00 год. до 12:00 год., після чого комісія покинула Слов'янське РВУ (а.с.81). Відповідно даних службової записки начальника департаменту з правового забезпечення, членом атестаційної комісії Філімонова А.Ю. поданої на ім'я генерального директора підприємства, 08.06.2016 року починаючи з 08 год. 00 хв. до 10 год. 45 хв. [PERSON] на роботі в Слов'янському РВУ не було (а.с.82). Відповідно п. 8 Положення, керівництво відокремленим підрозділом здійснює директор Підприємства, який призначається, звільняється наказом генерального директора Підприємства (а.с.110). Відповідно до п. 8.4 Положення, при реалізації своїх повноважень, прав та обов'язків, директор «Управління» або уповноважена ним особа несе матеріальну, дисциплінарну та адміністративну відповідальність перед керівником Підприємства та відповідними контролюючими органами, в тому числі і за дотримання законодавства про працю (а.с.111-112). Тобто, директор Управління, відповідно до своєї посадової інструкції, не має звітувати перед начальником департаменту з правового забезпечення або директором ВРП Підприємства, окрім того, відповідно п. 8.7 Положення № 5 «через особливу важливість виробництва, пов'язаного із забезпеченням життєдіяльності населення, директор «Управління» зобов'язаний повідомляти керівництво «Підприємства» у випадку своєї хвороби, або необхідності виїзду за межі Управління на строк більше однієї доби. Як вбачається із службової записки директора ВРП [PERSON] на ім'я генерального директора підприємства, під час телефонної розмови з [PERSON] 08.06.2016 року об 11 год. 05 хв., останній повідомив, що він не знаходиться на лікарняному, а прийняв лікування і повертається на роботу (а.с.83). Розпорядженням № 87 від 09.06.2016 року [PERSON] було зобов'язано терміново надати письмові пояснення з причин неявки на засідання атестаційної комісії 07.06.2016 року, а також відсутності на роботі 08.06.2016 року (а.с.84). Відповідно до Розпорядження № 93 від 14.06.2016 року [PERSON] не надав письмових пояснень з підтвердженням поважності причин відсутності на роботі 07.06.2016 року (в день призначення атестації) та в першій половині 08.06.2016 року (а.с.86). З даним розпорядженням [PERSON] було ознайомлено, про що свідчить акт від 15.06.2016 року (а.с.87). Однак, позивачем не надано пояснень із зазначених порушень, що також підтверджено Актом від 22.06.2016 року (а.с.88). Як вбачається із наданих суду документів, 30.03.2016 року у відповідності зі ст. 11 Закону України «Про професіональний розвиток працівників» будо внесено зміни та доповнення до колективного договору, які введені в дію з 01.04.2016 року, відповідно до яких Розділ 2 «Виробничо-економічних та трудових відносин» доповнено пунктом 2.6 відповідно до якого встановлено категорії працівників, які підлягають атестації в Положенні № 17 «Перелік працівників КП «Компанія «Вода Донбасу», які підлягають атестації. До затвердженого переліку внесено посаду директора відокремлених підрозділів (а.с.92-93,181-182). Разом з тим, наказ № 58 від 01.04.2016 року не можна визнати законним та обґрунтованим зважаючи на наступні обставини. 29.05.2012 року конференцією трудового колективу Комунального підприємства донецької обласної ради «Компанія «Вода Донбасу» було затверджено колективний договір (зареєстрований за № 134/3 від 03.06.2012 року), відповідно до якого колективний договір було складено з метою регулювання виробничих, трудових та соціально-економічних відносин, погодження інтересів працівників та роботодавця. Відповідно п. 12.4 колективного договору, необхідні зміни та доповнення в колективний договір протягом строку його дії розглядаються на засіданні робочої комісії, яка складається із представників профкому та роботодавця і оформлюються у вигляді додатку до договору. Рішення на конференції приймається більшістю голосів делегатів (а.с.170-180). Наказом № 53 від 28.03.2016 року «Про створення робочої комісії по доопрацювання колективного договору в 2016 році (а.с.200) було створено робочу комісію по доопрацюванню колективного договору до якої увійшли: від адміністрації - генеральний директор [PERSON]; головний інженер [PERSON]; директор по економіці та фінансам [PERSON]; головний бухгалтер [PERSON]; директор по забезпеченню виробництва [PERSON]; начальник служби безпеки та охорони об'єктів [PERSON]; начальник департаменту з правового забезпечення Філімонов А.Ю.; начальник відділу з роботи з персоналом [PERSON]; начальник служби з охорони праці [PERSON]; директор ІВЦ [PERSON]; від профспілки - голова ОПО КП «Компанія «Вода Донбасу» [PERSON]; заступник голови ППО КП «Компанія «Вода Донбасу» [PERSON]; голова ППО КП «Компанія «Вода Донбасу» [PERSON]; голова Макіївського ППО ПУВКХ [PERSON]; голова Маріупольського РВУ [PERSON]; голова Часів'ярського РВУ [PERSON]; голова Добропільського ПУВКХ [PERSON]; голова Димиртівського ПУВКХ [PERSON]; голова Горлівського ПУВКХ [PERSON] (а.с.200). Відповідно до протоколу № 1 засідання комісії по доопрацюванню колективного договору на 2016 рік від 29.03.2016 року на засіданні комісії у м. Донецьк були присутні 20 членів комісії, які одноголосно проголосували про внесення змін до колективного договору, протокол підписано головою засідання [PERSON] та секретарем засідання [PERSON] (а.с.201). Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON], який працює головою профспілкової організації Слов'янське РВУ КП «Компанія «Вода Донбасу» підтвердив, що станом на 31.10.2016 року до Слов'янського РВУ КП «Компанія «Вода Донбасу» з боку керівництва не були доведені зміни до колективного договору від 01.04.2016 року щодо можливості проведення атестації керівників управлінь. Однак, як було встановлено в судовому засіданні та визнано сторонами (відповідно до приписів статті 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню), на вказаному засіданні були відсутні чотири члени комісії, а саме: [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], що свідчить про фактичну фальсифікацію документу. Доводи представника відповідача в частині того, що вказані члени комісії дали свою згоду в телефонному режимі суд не приймає до уваги, оскільки в протоколі не зазначено, що засідання проводилося в спеціальному режимі, тобто із застосуванням відео трансляції та/або селекторного зв'язку (конференц-зв'язку) з учасниками комісії. З огляду на викладене, порядок внесення змін до колективного договору було порушено, у зв'язку з чим наказ № 58 від 01.04.2016 року не можна визнати законним та обґрунтованим з огляду на що він підлягає скасуванню, а тому у [PERSON] були відсутні правові підстави з'являтися на засідання атестаційної комісії. Що стосується доводів зі сторони відповідача про відсутність [PERSON] на засіданні атестаційної комісії вони є безпідставними та такими, що не знайшли своє підтвердження у судовому засіданні. Крім того, відсутність [PERSON] на засіданні атестаційної комісії 07.06.2016 р, 08.06.2016 р. та 14.06.2016 року обґрунтовуються наявністю у нього медичних довідок про відвідування лікаря (а.с.241). Також, згідно довідки радника голови Слов'янської районної державної адміністрації [PERSON] від 02.11.2016 року (а.с.225) [PERSON] 14.06.2016 року з 11:00 до 14:00 знаходився у радника з питань узгодження водопостачання населених пунктів Слов'янського району. [PERSON] є першим керівником Слов'янського РВУ та не зобов'язаний постійно знаходитись на території управління у своєму робочому кабінеті, а може відлучатися з питань виробництва. У зв'язку з цим вимоги позивача [PERSON] про визнання протиправним та скасування наказу № 58 від 01.04.2016 року про проведення атестації відносно нього суд визнає такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до розпорядження № 78 від 30.05.2016 року про передачу будівлі ремонтних бригад з балансу Слов'янського РПУ на баланс РУЕК з урахуванням розпорядження № 80 від 31.05.2016 року «Про внесення доповнень до розпорядження № 78 від 30.05.2016 року» [PERSON] було зобов'язано передати на баланс регіонального управління експлуатації каналу будівлю ремонтних бригад інв.№ 100239, що розташоване за адресою: сел. Красний Оскол, вул. Заоскольська, 8. Прийом-передачу будівлі здійснити не пізніше 01.06.2016 року (а.с.7-8). Через невиконання даного розпорядження наказом № 129 від 21.06.2016 року [PERSON] було притягнуто до дисциплінарної відповідальності та оголошено догану за порушення трудової дисципліни, що виразилося у невиконанні розпорядження № 78 від 30.05.2016 року. Наказ № 129 від 21.06.2016 року було надіслано цінним листом на домашню та робочу адресу [PERSON] (а.с.74-76). Що стосується доводів позивача [PERSON] в частині невиконання ним даного наказу з причин, що він був виданий на тимчасово окупованій території України, суд виходить з наступного. Відповідно до п. 2.2 Статуту КП «Компанія «Вода Донбасу» зазначено адресу: Україна, 83001, м. Донецьк, вул. Артема, 85. 28.11.2014 року було затверджено зміни до Статуту та зазначено адресу: Україна, 87547, Донецька область, м. Маріуполь, вул. К.Лібкнехта, 177 А. Ст. 2 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» зазначає, що Закон визначає статус території України, тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії Російської Федерації, встановлює особливий правовий режим на цій території, визначає особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах цього режиму, додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб. Статтею 3 Закону передбачено, тимчасово окупованою територією визначається: 1) сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій; 2) внутрішні морські води і територіальне море України навколо Кримського півострова, територія виключної (морської) економічної зони України вздовж узбережжя Кримського півострова та прилеглого до узбережжя континентального шельфу України, на які поширюється юрисдикція органів державної влади України відповідно до норм міжнародного права, Конституції та законів України. Статтею 9 Закону передбачено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Отже, законодавець визначає незаконними та такими, що не створюють правових наслідків лише ті акти (рішення, документи), що видані органами, їх посадовими та службовими особами на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважається незаконною, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Суд вважає важливими аргументи сторони про те, що розпорядження генерального директора [PERSON] видано на тимчасово окупованій території України (в м. Донецьку), однак у цій справі не може його врахувати, оскільки дія Закону поширюється виключно на сухопутну, морську, повітряну територію АР Крим та м. Севастополя. Тому посилання позивача на цей Закон є хибним. Постановою Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 року № 595 «Про деякі питання фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької і Луганської областей» (в ред. Постанови КМУ від 11.03.2015 року № 109), передбачено, що до 1 грудня 2014 р. переміщення бюджетних установ, підприємств та організацій, що належать до сфери їх управління, з населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження (далі - тимчасово неконтрольована територія), в населені пункти, на території яких органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі. Переміщення здійснюється лише тих бюджетних установ, підприємств та організацій, що у разі зміни місцезнаходження зможуть забезпечити провадження своєї діяльності. З цього приводу представник відповідача зазначає, що враховуючи неможливість переносу мереж водопостачання та водовідведення, фільтрувальних та насосних станції, очисних та інших споруд,ю іншої інфраструктури, первинних документів, машин та устаткування, комп'ютерної техніки із населених пунктів, непідконтрольних державній владі України - виняток в плані переміщення передбачений в п. 3 вищенаведеної постанови КМУ стосується КП «Компанія «Вода Донбасу» безпосередньо. Підприємство не може допустити втрати контролю за об'єктами, які розташовані на непідконтрольній державній владі території, які обслуговують близько 7 тис. працівників. Крім того, в судовому засіданні було досліджено відеозапис засідання за участі Віце-прем'єр міністра - Міністра регіонального розвитку, будівництва та ЖКГ Геннадія Зубко та Голови Донецької ОДА Павла Жебрівського, яке відбулося 12.09.2016 року з питань обговорення проблем локального водопостачання м. Слов'янськ та Маріуполь, постачання води на непідконтрольну Україні територію, а також знаходження керівництва КП «Компанія «Вода Донбасу» на непідконтрольній території. Відповідно до листа Голови Слов'янської райдержадміністрації О.Б. Власова на адресу голови Донецької обласної Державної адміністрації та керівнику Донецької обласної військово-цивільної адміністрації, керівництво КП «Компанія «Вода Донбасу», незважаючи на розпорядження Голови Донецької облдержадміністрації, Донецької обласної військово-цивільної адміністрації, з осені 2014 року так і не виїхало з непідконтрольної території з м. Донецька. Формально, для звітності КП «Компанія «Вода Донбасу» зареєструвалося в м. Маріуполь за адресою: вул. Карла Лібкнехта, 177 А, але фактично компанія залишилася в офісі за адресою: м. Донецьк, вул. Артема, 85 (а.с.61-63), що підтверджує доводи відповідача в частині фактичного місця ведення діяльності підприємства в м. Донецьк та законності видачі наказів та розпоряджень, які надійшли з юридичної адреси КП в м. Донецьк (відповідно до п. 2.2 Статуту КП «Компанія «Вода Донбасу»), так і з м. Маріуполь (відповідно до змін в Статуті, внесених 28.11.2014 року). Майно Слов'янського РВУ є майном юридичної особи - КП «Компанія «Вода Донбасу» і закріплено за РВУ саме юридичною особою (п. 5.1 Положення № 5 «Про Слов'янське РВУ КП «Компанія «Вода Донбасу», затверджене наказом № 196 від 12.11.2015 року). Директор управління відповідно до п. 8.3.2 Положення зобов'язаний діяти у відповідності зі стратегією та тактикою, що проводиться підприємством, згідно п. 8.4 Положення несе відповідальність за організацію виробничо-господарської діяльності управління. Відповідно до п. 7.4 Статуту накази Генерального директора є обов'язковими для виконання усіма працівниками підприємства. Доводи відповідача в частині невиконання [PERSON] розпорядження № 78 від 30.05.2016 року «Про передачу будівлі ремонтних бригад з балансу Слов'янського РПУ на баланс РУЕК» з урахуванням розпорядження № 80 від 31.05.2016 року «Про внесення змін та доповнень до розпорядження № 78 від 30.05.2016 року» суд вважає обґрунтованими, оскільки розпорядження [PERSON] фактично виконане не було, а доводи позивача в тій частині, що 01.06.2016 року він був на об'єкті, однак, побачивши, що до приміщення було здійснено спробу проникнення, звернувся до поліції 01.06.2016 року, і, дізнавшись, що його заява не зареєстрована, повторно подав її 02.06.2016 року, судом до уваги не приймається через недоведеність даної обставини. Суд вважає такі доводи [PERSON] спробою уникнути відповідальності за небажання виконувати рішення підприємства. Окрім того, доводи позивача в частині фактичної передачі будівлі ремонтних бригад інв.номер 100239 на баланс через наявність вже готового інвентаризаційного опису товарно-матеріальних цінностей в приміщенні для ремонтних бригад, суд вважає їх безпідставними, оскільки відповідно до акту від 01.06.2016 року, складеного комісією РУЕК, о 16 год. 01.06.2016 року було проведено опечатування будівлі, а доданий до наказу перелік майна не є інвентаризаційним описом, не містить граф для підпису сторін, на листі паперу лише зазначений перелік майна підприємства. Крім того, директором РУЕК КП «Компанія «Вода Донбасу» [PERSON] на ім'я директора Слов'янського РПУ КП «Компанія «Вода Донбасу» [PERSON] 31.05.2016 року було надіслано листа з пропозицією направити на об'єкт, який підлягає передачі, інвентаризаційну комісію для проведення передачі будівлі з усім майном, яке там знаходиться. Через відсутність комісії Слов'янського РПУ в м. Красний Оскол для передачі будівлі, 02.06.2016 року представником КП «Компанія «Вода Донбасу» було здійснено зрізання замків з будівлі ремонтних бригад інв.№ 100239, що розташована за адресою: сел. Красний Оскол, вул. Заоскольська, 8, яку позивач [PERSON] мав передати на баланс РУЕК відповідно до розпорядження № 78 від 30.05.2016 року. Також, було складено перелік майна, що знаходилося в будівлі, з метою проведення подальшої інвентаризації (а.с.247-251). Статтею 149 КЗпП України передбачено, до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку. Працівник має право оскаржити до суду застосоване до нього дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення, посилаючись на те, що власник не врахував перелічені фактори. Розпорядженням генерального директора Підприємства від 03.06.2016 року № 82 «Про надання пояснювальної записки директором Слов'янського РПУ [PERSON]» позивача було зобов'язано надати пояснювальну записку з приводу невиконання розпорядження № 78 від 30.05.2016 року про передачу будівлі ремонтних бригад з балансу Слов'янського РПУ на баланс РУЕК з урахуванням розпорядження № 80 від 31.05.2016 року «Про внесення доповнень до розпорядження № 78 від 30.05.2016 року». Однак, як свідчить акт від 14.06.2016 року складений начальником департаменту з правового забезпечення Філімоновим А.Ю., начальником відділу з претензійно-позовної роботи [PERSON] та водієм [PERSON] (а.с.85), [PERSON] відмовився надавати пояснення мотивуючи це тим, що має порадитись з військовими, адже в приміщенні знаходились їх речі. Крім того, [PERSON] було запропоновано протягом години все ж надати письмові пояснення на виконання розпорядження № 82, однак він утримався від цього. Вищевикладене свідчить про намагання [PERSON] уникнути необхідності виконувати розпорядження керівника підприємства, що приймається судом як підтвердження законності та обґрунтованості винесеного наказу № 129 про оголошення догани [PERSON] за невиконання розпорядження № 78 від 30.05.2016 року про передачу будівлі ремонтних бригад з балансу Слов'янського РПУ на баланс РУЕК з урахуванням розпорядження № 80 від 31.05.2016 року «Про внесення доповнень до розпорядження № 78 від 30.05.2016 року». Доводи позивача та його представника щодо безпідставного направлення кореспонденції електронною поштою суд до уваги не приймає, оскільки вказана кореспонденція після отримання її електронною поштою Слов'янським РВУ була належним чином зареєстрована у журналах вхідної кореспонденції, оглянутими у судовому засіданні. Посилання на недотримання діловодства та порушення Правил організації діловодства та архівного збереження документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях, затверджених Наказом МЮ від 18.06.2015 № 1000/5 є безпідставним. Відповідно до наказу № 173 від 07.10.2015 року [PERSON] було притягнуто до дисциплінарної відповідальності та було застосовано стягнення у виді догани. Підставою для притягнення слугувало виявлене порушення [PERSON] п. 8.4, п. 8.7 Положення № 5 про Слов'янське регіональне виробниче управління КП «Компанія»Вода Донбасу», а саме відсутність на роботі без повідомлення директора про хворобу, також, відсутність [PERSON] на робочому місці під час селекторної наради. Вказівка генерального директора на наступній селекторній нараді про надання [PERSON] пояснювальної записки 21.09.2015 року виконано не було. Як зазначено в наказі, згідно пояснень [PERSON] 05.10.2015 року, він прибув на роботу 17.09.2015 року з запізненням у зв'язку з тим, що простояв на блокпості на трасі Харків-Ростов, а доповісти заздалегідь не міг. Дані доводи не були прийняті до уваги, оскільки не підтверджені (а.с.77). Статтею 233 КЗпП України передбачено, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Частина перша ст. 233 КЗпП підтверджує визнання тримісячного строку, як загального строку для звернення за захистом суб'єктивних трудових прав працівників. Якщо і ст. 225 КЗпП, і ст. 233 КЗпП встановлюють єдиний строк, а ці дві статті охоплюють практично усі випадки звернення за захистом суб'єктивних трудових прав працівників, то такий строк і слід вважати загальним, хоч закон його таким і не називає. Отже, позивачем [PERSON] було пропущено строк, визначений ст.233 КЗпП України для звернення до суду з оспорення наказу про притягнення до дисциплінарної відповідальності. Посилання позивача на те, що він дізнався про існування наказу № 173 від 07.10.2015 року лише 23.06.2016 року суд не приймає до уваги, оскільки в матеріалах справи мається Акт від 08.10.2015 року (а.с.145), складений головним інженером КП «Компанія «Вода Донбасу» [PERSON], директором по інвестиціям та перспективному розвитку [PERSON], водієм Донецького РПУ [PERSON] про те, що [PERSON] в його кабінеті о 10 год. 30 хв. було запропоновано під розписку ознайомитись з наказом № 173 від 07.10.2015 року про притягнення його до дисциплінарної відповідальності. [PERSON] з наказом ознайомився, однак відмовився поставити у вказаному приказі свій підпис про ознайомлення. Даний акт суд приймає до уваги як доказ в розумінні положень ст. 57 ЦПК України. Посилання в наказі № 76-к від 23.06.2016 року як на одну із підстав звільнення винні дії [PERSON] у настанні нещасного випадку, який мав місце 08.01.2015 року та залишення в силі рішень судів про незаконне звільнення працівника [PERSON], суд ці доводи вважає безпідставними, оскільки з наданих суду письмових доказів вбачається, що за фактом нещасного випадку у Слов'янському РВУ КП «Компанія «Вода Донбасу» 04.03.2015 року заступником начальника тер управління Держгірпромнагляду у Донецькій області був затверджений акт № 1 про нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом. Комісією з шести уповноважених осіб було встановлено, що причинами нещасного випадку були недотримання вимог інструкції з охорони праці з боку водія [PERSON] та недостатній контроль за виконанням працівниками правил і норм з охорони праці з боку начальника автотранспортної дільниці [PERSON] (а. с.128-138). Відомостей щодо протиправних дій [PERSON] відносно працівника [PERSON] суду не надано. Судом встановлено, що відповідач при застосуванні такого крайнього заходу, як накладення дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення, обмежився лише посиланням на притягнення [PERSON] до дисциплінарної відповідальності у виді догани відповідно до наказів № 173 від 07.10.2015 року та № 129 від 21.06.2016 року, а також посиланням на наказ № 58 від 01.04.2016 року про відсутність на проведенні атестації і посилання на нещасний випадок, який стався 08.01.2015 року, не врахував положення ч. 3 ст. 149 КЗпП України, згідно з яким при обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Що стосується доводів відповідача про надіслання позивачу [PERSON] вказаного наказу рекомендованою поштою та надання ним на підтвердження скріну з сайту ДП «Украпошта», суд приходить до висновку, що відсутнє підтвердження саме отримання [PERSON] 30.06.2016 року вказаного листа із наказом № 76 від 23.06.2016 року, проте це може давати підстави позивачу на поновлення строку для оскарження вказаного наказу у разі пропуску строку. Що стосується відсутності позивача [PERSON] на роботі 07.06.2016, 08.06.2016 та 14.06.2016 року без поважних причин у першій половині дня, ці доводи в ході судового засідання не знайшли свого підтвердження. Позивач [PERSON] звернувся до суду 22.07.2016 року, про що свідчить відповідний штамп на конверті про направлення позовної заяви та додатків (а.с.26), тому строку звернення до суду з вимогами щодо поновлення на роботі позивачем не пропущений. Судом також не приймаються до уваги доводи представника відповідача про те, що на час призначення [PERSON] генеральним директором КП «Компанія «Вода Донбасу» [PERSON] неодноразово притягувався до дисциплінарної відповідальності, що свідчить про відсутність неприязних відносин між позивачем та [PERSON], оскільки доказів на підтвердження своїх доводів представник відповідача суду не надав, судом же досліджено трудову книжку [PERSON], відповідно до якої він неодноразово з боку керівництва заохочувався (а.с. 56-59) З огляду на вищевикладене, суд вважає наказ генерального директора КП «Компанія «Вода Донбасу» [PERSON] № 76-к від 23.06.2016 року, відповідно до якого [PERSON] було звільнено з посади директора Слов'янського Регіонального виробничого управління КП «Компанія «Вода Донбасу» за систематичне невиконання без поважної причини своїх обов'язків, на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України, незаконним та таким, що підлягає скасуванню. Також, вимогою позивача є поновлення його на посаді з дня звільнення, тобто з 23.06.2016 року, що суд вважає обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. Відповідно до пункту 4 частини першої статті 367 Цивільного процесуального кодексу України необхідно допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення [PERSON] на посаді директора Слов'янського регіонального виробничого управління КП «Компанія «Вода Донбасу» з 24.06.2016 року. Також, згідно ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Відповідно до роз'яснень, які містяться у п. 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року N 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку, він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи із заробітку за останні два календарні місяці роботи. Вирішуючи питання про розмір середнього заробітку, який має бути стягнутий на користь позивача, суд виходить з того, що відповідно пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року N 100 "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" (далі - Порядок) середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Згідно з пунктом 8 цього Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Середньомісячна заробітна плата позивача згідно довідки Слов'янського регіонального виробничого управління № 02/2347 від 28.10.2016 становить 19995,46 грн. Середньоденний заробіток становить 540,42 грн. З урахуванням положень Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 08.02.95 за N 100 (в редакції на час виникнення спірних відносин) та листа Міністерства праці та соціальної політики України від 20.07.2015 за N 10846/0/14-15 "Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2016 рік", за час вимушеного прогулу за період з 23.06.2016 по 18.11.2016 включно (день постановлення рішення) позивачу належить до виплати (540,42 грн. (середньоденна заробітна плата) х (105 робочих днів на 18.11.2016)) = 56744,01грн. Згідно зі ст. 4 КЗпП України законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Відповідно до ч. 1 ст. 9 ЦК України кореспондується з вищевказаною статтею КЗпП України щодо застосування ЦК України до врегулювання відносин, зокрема трудових, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Згідно ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Окрім того, в пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" роз'яснено, що відповідно до статті 237 1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Згідно ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. При цьому, суд зазначає, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Зокрема, підлягають з'ясуванню наступні обставини: чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Розмір відшкодування моральної шкоди оцінюється самим потерпілим та визначається у позовній заяві. Наявність моральної шкоди доводиться потерпілим, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв'язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації. Як встановлено в судовому засіданні, позивачеві, у зв'язку зі звільненням, було завдано моральної школи, оскільки, було порушено його нормальні життєві зв'язки та стосунки з оточуючими людьми, наслідки звільнення відобразилися на здоров'ї позивача, що потребувало проведення відповідного лікування. Однак, з урахуванням ступеню та глибини моральних страждань позивача, характеру протиправних дій роботодавця,

Outcome: partial