Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-21 00:00:00

Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк» ) звернулось до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення боргу згідно кредитного договору в розмірі 23169,56 грн. та стягнення судових витрат по справі. В обгрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідно до укладеного договору № ROMARX18400045 від 26.09.2006 року [PERSON] отримала кредит у розмірі 7920,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12.00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідачка підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання кредиту фізичним особам «Розстрочка» складає між нею і банком договір, про що свідчить підпис відповідачки у заяві. Відповідно до умов договору погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, позичальник повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно Умов. Однак, взяті на себе зобов"язання за кредитним договором відповідачка не виконала, що призвело до утворення простроченої заборгованості, яка станом на 25 березня 2014 року становила 23169,56 грн. та складається з наступного: - 2704,59 грн. - заборгованість за кредитом; - 9706,58 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; - 9178,89 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов»язань за договором; а також штрафи відповідно до пункту 5.3 Умов та правил надання банківських послуг: - 500,00 грн. - штраф (фіксована частина); - 1079,50 грн. - штраф (процентна складова). Оскільки позичальник заборгованість не сплатила, то позивач просить суд стягнути заборгованість по кредиту, а також судові витрати по справі. Під час розгляду справи в суді представник позивача Нестерук Ю.В. позовні вимоги підтримав повністю з підстав, викладених у позовній заяві. Наполягає на стягненні з відповідачки на користь банку заборгованості за кредитним договором № ROMARX18400045 від 26.09.2006 року, в розмірі 23169,56 грн. та судових витрат по справі. Крім того, показав, що в червні 2013 року з карткового рахунку відповідачки було списано кошти, про що їй було надіслано СМС-повідомлення. Отже, це свідчить про визнання відповідачкою боргу і відповідно про переривання перебігу строку позовної давності. Відповідачка позов не визнала, суду пояснила, що вона дійсно 26 вересня 2006 року отримала споживчий кредит в сумі 7920,00 грн. на 24 місяці з 26.09.2006 року по 26.09.2008 року, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,00% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 174,24 грн. та одноразової винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 720,00 грн. В середині липня 2007 року відповідачка прийшла в Демидівське відділення «ПриватБанк» і принесла з собою грошові кошти в сумі 6000,00 грн., щоб погасити кредит. Дані кошти вона передала керуючій відділенням [PERSON] з умовою, що вони будуть внесені в касу на погашення її кредиту. Так як дані кошти не були внесені [PERSON] на погашення кредиту, 29 червня 2009 року позивачка звернулась до Млинівської міжрайонної прокуратури Рівненської області із заявою про привласнення колишньою керуючою Демидівським відділенням «ПриватБанку» [PERSON] грошових коштів у сумі 6000, 00 грн., які вона передала їй в рахунок погашення кредиту на своє ім»я. В своїх поясненнях [PERSON], які вона давала по даному факту, вона визнала, що дійсно отримала від відповідачки 6000,00 грн. для погашення її кредиту. Так як до неї приносили кошти багато клієнтів, лишаючи їх, [PERSON] помилково поклала дані кошти на інший рахунок, погасивши кредит іншій особі. 03 липня 2009 року старшим о/у ГДСБЕЗ Демидівського РВ УМВС України в Рівненській області Юрчуком В.П. було винесено постанову про відмову в порушенні кримінальної справи. Згідно повідомлення Млинівського міжрайонного прокурора Перетятка А.Л. від 01.02.2010 року № 7с-10 вищевказану постанову скасовано та порушено кримінальну справу за фактом привласнення чужого майна шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем відносно [PERSON] за ч.2 ст. 191 КК України. З 15 січня 2009 року будь-яких платежів на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» відповідачка не здійснювала, так як вважала, що сплатила кредит повністю. В свою чергу ПАТ КБ «ПриватБанк» будь-яких майнових вимог з 15 січня 2009 року по травень 2014 року до неї не пред»являв. Просить застосувати позовну давність та відмовити у задоволенні позову в повному обсязі з підстав пропущення строку позовної давності. Щодо списання коштів з інших її рахунків ПАТ КБ «ПриватБанк», то зазначає наступне, що дійсно у неї є розрахункова карточка «ПриватБанку». Однак даною карточкою користується її чоловік [PERSON], який займається транспортними перевезеннями, відповідно в силу своєї професійної діяльності, на даній карточці знаходяться саме його кошти. Тому списання коштів з рахунку він міг і не замітити, а вона взагалі про це не знала, ніяких SMS-повідомлень на її телефон не надходило. Крім того, договір укладений 26 вересня 2009 року був споживчим кредитом, а не картковим договором. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд рахує, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Так, судом встановлено, що 26 вересня 2009 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено договір № ROMARX18400045, за яким остання отримала кредит у розмірі 7920,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Кредит надавався на строк 24 місяці з 26.09.2006 року по 26.09.2008 року. /а.с.6-10/. Судом також встановлено, що даний договір відповідачкою виконувався не належним чином. Посилання відповідачки на те, що вона виконала договір тому, що передала кошти керуючій банком [PERSON] для погашення кредиту не свідчать про виконання нею зобов»язання перед банком, оскільки, як встановлено в суді відповідачка отримала кошти по кредиту через касу банку і їй чітко було визначено розрахункові рахунки, на які вона особисто мала вносити кошти на погашення кредиту, чого нею зроблено не було. Відповідно до ст. ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов»язання мають виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Однак, пунктом 5.5. Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») («Стандарт») , які є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, передбачено термін позовної давності по вимогам про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів за даним договором, який становить 5 років. За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). За змістом ст. 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи. Відповідно до ч.1 ст. 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов"язку. Як вбачається з матеріалів справи, останній платіж по картці відповідачкою було здійснено 15.01.2009 року і даний платіж "Приватбанком" було зараховано на погашення боргу, що свідчить про вчинення відповідачкою дії щодо визнання нею свого боргу. Отже саме з цього періоду розпочався перебіг позовної давності. ПАТ КБ „ПриватБанк" звернулось до суду із своїм позовом до [PERSON] 29 квітня 2014 року, тобто по завершенню п»ятирічного строку. На розсуд суду дії ПАТ КБ «ПриватБанку» щодо списання коштів з рахунків відповідачки в червні-липні 2013 року при цьому без відома власника коштів, не можуть вважатися перериванням строку позовної давності, оскільки не свідчать про її активні дії щодо визнання боргу по кредиту, в розумінні вимог ч.1 ст. 264 ЦК України, тому що сплативши 15 січня 2009 року останній платіж відповідачка вважала, що кредит погасила. Як підтверджується розрахунком заборгованості /а.с.4-5/ відповідачка з 2009 року ніяких платежів не вносила і банк з цього часу мав повне право звернутися до суду з аналогічним позовом. Однак більше п»яти років цього не зробив. Відповідно до роз'яснень, які містяться в пункті 31 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 „Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин", враховуючи положення пункту 7 частини тринадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», суди мають виходити з того, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. Суди мають виходити з того, що у системному зв»язку з ч. 11 ст. 11 зазначеного Закону ця вимога стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямована на те, щоб встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача як слабшої сторони договору споживчого кредиту. У зв»язку із цим та враховуючи, що ЦК не передбачає заборони пред»явлення окремих вимог у зв»язку з пропущенням строку позовної давності, при вирішенні таких спорів, суди повинні враховувати положення ЦК про позовну давність. Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), положення пункту 7 частини тринадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» застосовуються й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи). Таким чином, суд приходить до висновку, що ПАТ КБ „ПриватБанк" пропустило строк позовної давності для звернення до суду із позовом до [PERSON], а тому в задоволенні позову слід відмовити. Враховуючи вище викладене, на підставі ст. ст. 261, 264, 267 ЦК України, Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 „Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин",

Outcome: dismissed