Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-08 00:00:00

Позивач орган опіки та піклування Кадубовецької сільської ради Черінвецького району Чернівецької області звернувся до суду із позовом в інтересах неповнолітньої дитини [PERSON] до [PERSON] про позбавлення останньої батьківських прав та стягнення аліментів на утримання дитини. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що відповідач є матір`ю [PERSON] , [INFO] , в інтересах якої подано позов. Батько дитини [PERSON] помер [INFO] . Протягом 2018-2020 років дитина проживала спільно з матір`ю в республіціі Німеччина з іншими неповнолітніми дітьми та чоловіком матері. В силу певних життєвих подій відповідач відправила неповнолітню дитину в серпні 2020 року назад в Україну до своєї матері, однак дитина проживає у своєї сестри [PERSON] . Протягом цього очасу відповідач не виконує свої батьківські обов`язки, повністю самоусунулась від їх виконання. Не приймає участі в утриманні дитини. Рішенням виконавчого комітету Кадубовецької сільської ради від 14.05.2021 №5/5 затверджено висновок про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача [PERSON] відносно своєї дитини [PERSON] . Саме тому, є підстави для задоволення позовних вимог та позбавлення батьківських прав відповідача щодо неповнолітньої дитини. Крім того, з метою захисту майнових прав неповнолітньої [PERSON] просить стягнути з відповідача аліменти на користь дитини. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, обґрунтувала вищенаведеним та просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, хоча про день та час розгляду справи повідомлялася належним чином шляхом направлення за місцем реєстрації судової повістки рекомендованим листом з повідомленням, однак до суду повернувся конверт з відміткою про те, що адресат відсутній за вказаною адресою. З відповіді на запит у Кадубовецьку сільську раду старостинського округу №4 с.Вікно Чернівецького району Чернівецької області стосовно місця реєстрації відповідачки (а.с. 27) вбачається, що [PERSON] зареєстрована по [ADDRESS] з 05.12.2006 по даний час, однак на даний момент перебуває за межами України. Згідно п. 4 ч.8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встновленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Згідно п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не зявився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи викладене, справу зі згоди сторони позивача розглянуто в порядку заочного розгляду на підставі наявних у ній доказів. Заслухавши пояснення представника позивача, покази свідків, дослідивши письмові докази по справі в їх сукупності, суд вважає, що позовна заява підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що відповідачка [PERSON] є матір`ю [PERSON] , [INFO] , що вбачається із копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 26.07.2005 (а.с.9). Згідно цього ж свідоцтва про народження батьком дитини вказаний [PERSON] . Відповідно до свідоцтва про смерть серія [NUMBER] від 20.07.2018 останній помер [INFO] (а.с.10). Відповідно до Наказу служби у справах дітей Кадубовецької сільської ради №23 від 16.04.2021 [PERSON] , [INFO] , влаштована в сім`ю [PERSON] , [INFO] , до прийняття рішення про влаштування дитини (а.с. 11). Згідно акту обстеження матеріально - побутових умов проживання [PERSON] від 16.04.2021 (а.с.12), яке проводилося на підставі заяви [PERSON] , остання проживає у сестри [PERSON] в [ADDRESS] . Разом з нею проживають також чоловік сестри та двоє малолітніх дітей. За результатом обстеження встановлено, що [PERSON] не утримує свою дитину, не займається її вихованням. Коло зареєстрованих осіб та тих, що проживають за вказаною адресою також відображено в довідці Кадубовецької сільської ради від 13.05.2021 №794 (а.с. 14). Відповідно до довідки Кадубовецької сільської ради від 26.04.2021 № 281 (а.с. 13) в [ADDRESS] зареєстровано п`ять осіб, в тому числі відповідач [PERSON] , її неповнолітні діти та один повнолітній син. Остання не проживає в ньому з 2018 року, оскільки перебуває за межами України. Як вбачається з листа старости с.Василів від 11.05.2021 №39 (а.с. 15) остання повідомила службу у справах дітей Кадубовецької сільської ради про ситуацію, яка склалася навколо неповнолітньої [PERSON] . Повідомлено про відсутність батьківського піклування з боку матері [PERSON] , самоусунення від виховання та утримання. В судовому засіданні також встановлено, що згідно рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 17.09.2013 [PERSON] позбавлялась вже батьківських прав відносно неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , а також неповнолітньої [PERSON] , [INFO] (а.с.с 17-18). Відповідно до психологічної характеристики [PERSON] Кадубовецького ЗЗСО І-ІІІ ст. від 26.05.2021 (а.с. 19) вбачається, що проживання та перебування у сестри [PERSON] неповнолітній йде на користь. Рішенням Кадубовецької сільської ради від 14.05.2021 №5/5 (а.с. 21) затверджено висновок органу опіки та піклування Кадубовецької сільської ради щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно неповнолітньої доньки [PERSON] та стягнення аліментів на утримання дитини. Відповідно до вищевказаного Висновку (а.с. 22-24) визнано за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] відносно неповнолітньої доньки [PERSON] та стягнути аліменти на утримання дитини. Окрім того, у судовому засіданні в якості свідка допитана також неповнолітня [PERSON] , яка підтвердила повністю обставини викладені в позовній заяві. Вказала, що позбавлення батьківських прав її матері відносно неї буде повністю відповідати її інтересам. Свідки [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні також підтвердили факт невиконання відповідачем своїх батьківських обов`язків відносно неповнолітньої дитини. Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, суд враховує наступне. Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до ст. 8 ЗУ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст. 12 ЗУ «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону. Частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Положеннями норм Сімейного кодексу України встановлено, що кожний із батьків зобов`язаний піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, проявляти у відношенні неї батьківське піклування, зобов`язаний виховувати та утримувати дитину до її повноліття. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Ухилення батьків від виконання батьківських обов' язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом (ст.ст. 150, 151, 152, 155 СК України). Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько, можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Виходячи з тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України суд має підстави для висновку, що ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав виключно за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Разом з тим, зазначені чинники, повинні мати систематичний та постійний характер, як кожен, так і в сукупності, можна розцінити як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до ст. 165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Відповідно до п.п. 15,16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року та ратифікованої постановою Верховної ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права. Відповідно до пункту 47 рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Савіни проти України" право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Відповідно до пункту 49 рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Савіни проти України" хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Відповідно до пункту 50 рішення Європейського Суду у справі "Хант проти України" втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно здійснене "згідно із законом", відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є "необхідним у демократичному суспільстві" для забезпечення цих цілей. Відтак з аналізу зазначених норм закону та з урахуванням встановлених фактичних обставин справи, суд вважає, що відповідач дійсно ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини, нехтує ними і не піклується про фізичний і духовний розвиток неповнолітньої [PERSON] , не спілкується з нею в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до внутрішнього світу дитини, не піклується про стан її здоров`я, хоча б мала це робити, тобто по своїй вині ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. На підставі викладеного, суд дійшов переконливого висновку про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно її неповнолітньої доньки [PERSON] , що повністю відповідає інтересам та бажанню дитини. Суд звертає увагу відповідачки на те, що відповідно до ч. 1 ст. 169 Сімейного кодексу України, мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. В такому разі, судом буде перевірено, наскільки змінилася поведінка особи, позбавленої батьківських прав, та обставини, що були підставою для позбавлення батьківських прав, і постановляє рішення відповідно до інтересів дитини (ч.4 ст. 169 Сімейного кодексу України). З урахуванням наведеного, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, їх належність, допустимість, достовірність, а також враховуючи, що відповідач [PERSON] заперечень на позов та доказів на їх підтвердження суду не надала, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки в ході судового розгляду підтверджено факт свідомого ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків, покладених на неї ст. 150 СК України, відносно неповнолітньої дитини. Відповідно до ч. 3 ст. 166 СК України при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. Згідно з вимогами ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК України) і виплачуються щомісячно. Згідно з ч.1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку згідно з ч. 2 ст. 182 СК України. Відповідно до ч. 1 ст. 183 СК України частка, заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися в якості аліментів на дитину, визначається судом. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти, на дитину присуджуються за рішенням суду з дня пред`явлення позову. У Принципі 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року зазначено, що дитина для повного та гармонічного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна зростати у піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, в атмосфері любові, моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідно до ч. 1 ст. 179 СК України (в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів»), аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. З показань неповнолітньої [PERSON] відповідач [PERSON] проживає в Республіці Німеччина, одружена та має регулярний дохід. Відповідно до вимог Закону України «Про прожитковий мінімум», якщо платник аліментів має достатній заробіток, то за рішенням суду встановлюється мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину в розмірі 100 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, а саме: для дітей віком від 6 до 18 років - 2395,00 грн. Беручи до уваги, що згідно ч. ч. 2, 3 ст. 166 Сімейного кодексу України позбавлення батьківських прав не звільняє батьків від обов`язку щодо утримання доньки, суд вирішує питання про стягнення з відповідача аліментів на утримання її доньки [PERSON] , [INFO] , в твердій гршовій сумі в розмірі 2395 гривень щомісячно, починаючи з дня подання позовної заяви, тобто з 05.06.2021, до повноліття дитини. Грошові кошти необхідно стягувати на розрахунковий рахунок дитини відкритий в державному банку України. З урахуванням обставин справи суд вважає, що присуджена сума буде достатньою для нормального виховання і забезпечення дитини. На підставі викладеного, ст.ст. 8, 12, 14, 17 Закону України «Про охорону дитинства», ст.ст. 150, 155, 157, 164, 165, 180-184 Сімейного кодексу України, ст. 27 Конвенції «Про права дитини»,

Outcome: approved