Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-01 00:00:00

У жовтні 2014 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до Ритуальної служби спеціалізоване підприємство "Київський крематорій" виконавчого органу Київради про стягнення заробітної плати, у якому просив стягнути з відповідача на користь позивача 450 000 грн. в рахунок відшкодування заробітної плати за виконання обов'язків директора відповідача за час з 22 лютого 2013 року по 31 жовтня 2014 року. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 15 лютого 2002 року по 26 лютого 2013 року [PERSON] працював на посаді заступника директора РССКП «Київський крематорій» виконавчого органу Київради, з якої був звільнений наказом № 3-К від 26 лютого 2013 року. Розпорядженням [PERSON] на позивача покладено виконання обов'язків директора відповідача, які [PERSON] виконував з 22 лютого 2013 року по 25 лютого 2013 року. Позивач зазначає, що з займаної посади виконуючого обов'язки директора РССКП «Київський крематорій» виконавчого органу Київради його звільнено не було, у зв'язку з чим у жовтні 2013 року позивач звернувся до відповідача із письмовою вимогою нарахувати йому та виплатити грошові кошти за період з 22 лютого 2013 року і в подальшому нараховувати та виплачувати йому грошові кошти аж до ознайомлення з наказом про його звільнення від виконання обов'язків директора відповідача. В грудні 2013 року відповідач надав відповідь на заяву, згідно якої заява буде розглянута у 45-денний термін. Враховуючи, що грошові кошти позивачеві так і не були виплачені, останній звернувся до суду із відповідним позовом. Представник позивача у судовому засідання позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечував та просив відмовити у його задоволенні у повному обсязі, застосувавши положення позовної давності. Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, перевіривши матеріали справи доказами, вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, згідно Розпорядження Київського міського голови від 18 лютого 2013 року № 24 [PERSON] звільнено з займаної посади та покладено на [PERSON] виконання обов'язків директора ритуальної служби спеціалізованого комунального підприємства "Київський крематорій" з 19 лютого 2013 року, тимчасово, до вирішення питання щодо призначення директора РС СКП "Київський крематорій" в установленому законодавством порядку. Розпорядженням Київського міського голови від 19 лютого 2013 року № 26 Директором РС СКП "Київський крематорій" призначено [PERSON] з 26 лютого 2013 року. Вказані обставини є встановленими рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 25 вересня 2013 року, що набрало законної сили. Зокрема, вказаним рішенням встановлено, що [PERSON] був виконуючим обов'язки директора РС СКП "Київський крематорій" в період з 22 лютого 2013 року по 26 лютого 2013 року та мав весь обсяг повноважень керівника підприємства. У відповідності до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до cт. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Відповідно до п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» за вирішенням спору про оплату праці працівники, як ті, що працюють за трудовим договором, так і члени кооперативів та їх об'єднань, колективних сільськогосподарських підприємств, селянських (фермерських) господарств, можуть звернутись до обраної на підприємстві (в установі, організації) КТС або до суду в строки, передбачені статтями 225, 228, 233 КЗпП. Суди мають враховувати, що у справах про оплату праці діє тримісячний строк звернення із заявою до КТС або безпосередньо до суду, який обчислюється з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права (статті 225, 233 КЗпП), і відповідно до нього з'ясовувати зазначену дату. Десятиденний строк на оскарження рішення КТС обчислюється з дня вручення виписки з протоколу засідання комісії чи копії рішення. Пропуск без поважних причин тримісячного строку звернення до суду є самостійною підставою для відмови у позові, однак якщо суд установить, що останній є необґрунтованим, він відмовляє в його задоволенні саме з цих підстав. Глави ХV КЗпП не передбачає винятків щодо застосування строків звернення до суду. Тому і правило cт. 238 КЗпП про право органу, який розглядає спір, постановити рішення про виплату працівникові належних йому сум (крім передбачених cт. 235 КЗпП виплат середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи) без обмеження будь-яким строком застосовується за умови додержання строків звернення за вирішенням спору. [PERSON] листом від 25 листопада 2013 року звернувся до відповідача з вимогою нарахувати йому та виплатити грошові кошти за період з 22 лютого 2013 року і в подальшому нараховувати та виплачувати йому грошові кошти аж до ознайомлення з наказом про його звільнення від виконання обов'язків директора відповідача. У відповідності до листа головного бухгалтера РССКП «Київський крематорій» [PERSON] заява [PERSON] буде розглянута у 45-денний термін. Представник позивача у судовому засіданні зазначив, що відповіді на вказану заяву відповідачем надано так і не було, що зумовило необхідність звернення за захистом прав [PERSON] у судовому порядку. Разом з цим, представник позивача зазначив, що позивач звернувся до суду із відповідним позовом лише 31 жовтня 2014 року з огляду на ту обставину, що чекав сплати належних йому сум відповідачем у добровільному порядку. Положення ч. 1 ст. 233 КЗпП України у взаємозв'язку із положеннями ст. ст. 116, 117 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду при вирішенні трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Таким чином, позивачем пропущено тримісячний строк з дня, коли працівник дізнався про порушення свого права, тобто щонайменше з 25 листопада 2013 року, встановлений для звернення до суду із позовом про вирішення трудового спору . У відповідності до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Позивачем не наведено жодних поважних причин, що зумовили звернення із позовом тільки у жовтні 2014 року, а тому, враховуючи, що стороною відповідача заявлено клопотання про застосування спливу позовної давності, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити з тих підстав, що строк позовної давності сплинув.

Outcome: dismissed