Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-16 00:00:00

08 листопада 2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (далі ПАТ КБ «Приватбанк», банк), в якому просив визнати підвищення процентної ставки в односторонньому порядку по кредитному договору від 25.12.2007року неправомірним та зобовязати банк здійснити перерахунок відсотків згідно із зазначеним кредитним договором за період з 01.04.2015року по 21.09.2016року з базовою процентною ставкою 36,00%. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 25.12.2007року між позивачем та банком укладено кредитний договір у формі договору приєднання, за яким [PERSON] отримав кредит у розмірі 1000грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% на рік, строк кредитного ліміту відповідає строку дії картки, тобто до березня 2017року. Зазначив також, що у звязку з фінансовою кризою, яка виникла в державі, погіршилося його матеріальне становище, позивач не мав можливості сплачувати кредит із нарахованими банком відсотками, у звязку з чим виникла заборгованість по кредиту. У жовтні 2016 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду з позовною заявою про стягнення з [PERSON] кредитної заборгованості. Вказав, що при ознайомленні з позовом [PERSON] стало відомо, що з 01 квітня 2015року по 21 вересня 2016 року банк в односторонньому порядку збільшив процентну ставку з 36,00% до 43,2% річних. Посилаючись на те, що відповідач в порушення принципу рівності сторін збільшив процентну ставку та здійснив нарахування заборгованості по кредитному договору в односторонньому порядку, при цьому не повідомив позивача про внесені зміни письмово протягом семи календарних днів з дати її зміни, позивач вважав, що є підстави для визнання підвищення процентної ставки неправомірним та зобовязання відповідача здійснити відповідний перерахунок. Позивач та його представник, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилися. Представник позивача надав письмову заяву про розгляд справи без його участі, в якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі. В судове засідання відповідач, належним чином сповіщений про дату, час та місце розгляду справи, не з'явився. Представник відповідача надіслала до суду заяву, в якій зазначила, що копію позовної заяви з доданими до неї документами, а також копію ухвали суду про витребування доказів від 23.11.2016року не отримувала, у звязку з чим просила відкласти розгляд справи та надіслати відповідачу вказані документи. Про причини неявки суд не повідомила. З матеріалів справи вбачається, що копії ухвали суду про відкриття провадження у справі від 08.11.2016 року, позову та додатків до нього направлено на юридичну адресу ПАТ КБ "Приватбанк" та отримано відповідачем 15.11.2016 року (а.с.37). 23.11.2016 року банку направлено ухвалу суду від 23.11.2016 року про витребування доказів, яка отримана відповідачем 19.12.2016 року (а.с.49). Крім того, з матеріалів справи слідує, що ПАТ КБ "Приватбанк" судом неодноразово надсилалися листи з проханням виконати вказану ухвалу суду та надати витребувану інформацію, які отримані відповідачем, що підтверджується відповідними повідомленнями про вручення поштового відправлення (а.с.а.с.46, 51, 53, 56). За таких обставин, суд вважає, що процесуальні права відповідача на ознайомлення з матеріалами справи та подання заперечень проти позову було дотримано, при цьому подальше відкладення судового розгляду матиме наслідком порушення розумних строків розгляду цивільної справи, визначених ст.157 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України. З огляду на викладене, суд визнає неповажною причину неявки представника ПАТ КБ "Приватбанк" в судове засідання та у зв'язку з його повторною неявкою, зі згоди позивача ухвалює заочне рішення у справі на підставі наявних доказів в порядку, визначеному главою 8 ЦПК України. Перевіривши матеріали справи, дослідивши наявні письмові докази, суд вважає, що позовна заява підлягає задоволенню з огляду на таке. Судом встановлено, що 25.12.2007 року між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк» укладено кредитний договір у формі договору приєднання, відповідно до умов якого позивач отримав від банку кредит у розмірі 1000грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% на рік, строк кредитного ліміту відповідає строку дії картки, тобто до березня 2017року (а.с.а.с.5-22). Пунктом 1.1.3.2.4 цього договору передбачено, що банк має право змінювати тарифи, а також інші умови обслуговування рахунків. При цьому банк, за винятком випадків зміни розміру наданого кредиту (кредитного ліміту), зобовязаний не менше, ніж за 7 днів до введення змін проінформувати клієнта, зокрема у виписці за картрахунком, згідно з п.1.1.3.1.9 Договору. Якщо протягом 7 днів банк не одержав повідомлення від клієнта про незгоду зі змінами, то вважається, що клієнт приймає нові умови. Право зміни розміру наданого на платіжну картку кредиту (кредитного ліміту) банк залишає за собою в однобічному порядку, за власним рішенням банку та без попереднього повідомлення клієнта. З розрахунку заборгованості за договором від 25.12.2007 року вбачається, що загальна заборгованість позивача по кредиту перед банком станом на 31.05.2015року склала 15286грн.11коп. З цього розрахунку заборгованості також слідує, що з моменту укладення договору до 31.12.2012 року нарахування відсотків відбувалося банком за базовою процентною ставкою 36%, з 01.01.2013 року по 29.08.2014 року за ставкою 30%, з 01.09.2014 року по 31.03.2015 року за ставкою 34,8%, при цьому з 01.04.2015 року процентну ставку поточну збільшено до 43,2% (а.с.а.с.23,24). З матеріалів справи вбачається, що станом на 21.09.2016 року ПАТ КБ «Приватбанк» нараховано [PERSON] заборгованість у загальному розмірі 29654грн.94коп. з урахуванням збільшеної з 01.04.2015 року процентної ставки (а.с.25). В судовому засіданні встановлено, що ухвалою Татарбунарського районного суду Одеської області від 18.10.2016року відкрито провадження у справі №515/1698/16-ц за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за згаданим вище кредитним договором (а.с.26). Вирішуючи спір, що виник між сторонами з зобовязальних правовідносин, суд виходить з такого. За змістом ч.ч.1,2 ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Частиною 2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Нормами ст.ст.526, 530 Цивільного кодексу України передбачено, що зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та у визначений у зобовязанні строк. Договором, відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України, є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Згідно з положеннями ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ч.1 ст. 16 Цивільного кодексу України (далі -ЦК України) кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За змістом ст.11 Цивільного процесуального кодексу (далі ЦПК) України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог та на підставі наданих сторонами доказів. Статтями 10,60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Зі змісту дослідженого судом кредитного договору вбачається, що умовами договору, укладеного між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк», передбачалося право банку в односторонньому порядку збільшити розмір процентної ставки, однак таке право кореспондувалося з відповідним обовязком дотримання процедури повідомлення позичальника про прийняте банком рішення (у письмовій формі протягом 7 днів з дати набрання чинності зміненою відсотковою ставкою). Між тим, матеріали справи не містять документів на підтвердження факту повідомлення банком [PERSON] про виникнення простроченої заборгованості по кредиту, про зміну умов кредитування та підвищення процентної ставки за кредитним договором, а також підтвердження надсилання позивачу пропозиції у разі незгоди із зазначеними змінами звернутися до відділення банку з письмовим повідомленням про свою незгоду. Інших письмових доказів, які б вказували на те, що банком дотримано процедуру сповіщення позивача у передбачений договором спосіб, матеріали справи також не містять. З урахуванням того, що про загальний розмір заборгованості та, відповідно, про зміну відсоткової ставки за кредитом, відповідач дізнався при отриманні позовної заяви з додатками у жовтні 2016 року, при цьому інших доказів, які б свідчили про те, що банк повідомляв позивача про зміну відсоткової ставки, в матеріалах справи немає, суд вважає, що є підстави для визнання неправомірним підвищення відсоткової ставки за кредитним договором та здійснення перерахунку за період з 01.04.2015року по 21.09.2016року за процентною ставкою 36%. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з такого. Відповідно до ст.79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. Частиною 1 ст. 88 ЦПК України встановлено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він, відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України, стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. За змістом ч.ч.1,3 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що повязані з порушенням їх прав. З урахуванням того, що позовні вимоги підлягають задоволенню, а позивач у справі звільнений від сплати судового збору, судовий збір у розмірі, встановленому на момент предявлення позову, слід стягнути з відповідача на користь держави. З огляду на викладене,

Outcome: approved