Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-09 00:00:00

У січні 2020 року [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернулася до суду із позовом до Приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп», в якому просила стягнути із відповідача на її користь: - страхове відшкодування у розмірі 134 028 грн.; - пеню з інфляційним збільшення від простроченої суми страхового відшкодування у розмірі 11 230,67 грн.; - 3 % річних у розмірі 5 199,25 грн.; - вирішити питання про розподіл судових витрат. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 31.05.2018 року сталася дорожньо-транспортна пригода, в результаті якої було здійснено наїзд на пішоходів [PERSON] та [PERSON] . Наїзд було скоєно водієм ПП "АВЕН-ЄЗЄР" [PERSON] під час безпосереднього виконання своїх трудових (службових) обов`язків, який керував автобусом марки "ATAMAN А-092Н6", номерний знак [NUMBER] , що належить ПП "АВЕН-ЄЗЄР", в якому водій офіційно оформлений на роботу, працював та працює по даний час. В результаті даної дорожньо-транспортної події [PERSON] отримав тілесні ушкодження, від яких [INFO] помер у приміщенні Київської міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди позивачка отримала тілесні ушкодження у вигляді саден (без опису морфології) у ділянці лівого ліктьового суглобу та закритої травми грудної клітки (переломи 9, 10 ребер по лопатковій лінії зліва (зі зміщенням уламків), які у своїй сукупності відносяться до тілесного ушкодження середнього ступеню тяжкості), що спричинило тривалий розлад здоров`я. Вироком Деснянського районного суду м. Києва від 30.10.2018 року у справі № 754/13385/18, що набрав законної сили 30.11.2018 року, [PERSON] було визнано винуватим у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначено покарання у вигляді чотирьох років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на два роки. Позивач зазначає, що вона перебувала у фактичних шлюбних відносинах із загиблим [PERSON] , що підтверджується рішенням суду. Чоловік забезпечував сім`ю. Оскільки останній рік чоловік не був офіційно працевлаштований, розрахунок належної для виплати суми здійснюється, виходячи з мінімального розміру заробітної плати. Відповідач відмовив у виплаті моральної шкоди та у шкоди, завданої смертю потерпілого, а також вказав, що їх з померлим відносини не підпадають під поняття «шлюб», визначене Сімейним Кодексом. 20.02.2020 року ухвалою судді Шевченківського районного суду міста Києва Мальцева Д.О. відкрито провадження у справі, прийнято рішення про розгляд справи за правилами позовного провадження в спрощеному порядку, без повідомлення сторін. Також, вказаною ухвалою відповідачу було встановлено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали для подання відзиву на позовну заяву, а також клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін. 05.08.2020 року від відповідача надійшов відзив. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що вироком Деснянського районного суду м. Києва по справі № 754/13385/18, який набрав законної сили 30.11.2018 року, [PERSON] було визнано винуватим в скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, та призначено покарання у вигляді чотирьох років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на два роки, на підставі ст. 75, 76 КК України [PERSON] звільнено від відбування покарання у виді позбавлення волі, якщо він протягом 2-х років іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки. Вироком встановлено, що 31.05.2018 року приблизно о 17 годині 22 хвилини [PERSON] , керуючи технічно-справним автобусом «ATAMAN А-092Н6» н/з [NUMBER] , рухаючись в першій смузі руху по вул. Жукова зі сторони вул. Кіото у напрямку вул. Шолом-Алейхема в м. Києві, порушив правила безпеки дорожнього руху, а саме вимоги п.1.3, 1.5, 2.3.б, 18.1 Правил дорожнього руху України, при наближенні до нерегульованого пішохідного переходу напроти будинку №15 по вул. Жукова в м. Києві, який був позначений дорожніми знаками 5.35.1, 5.35.2 «Пішохідний перехід» та дорожньою розміткою 1.14.1, не був уважним, не стежив за дорожньою обстановкою та її зміною, не переконався у відсутності пішоходів на нерегульованому пішохідному переході, не зменшив швидкість і не зупинився, щоб дати пішоходам [PERSON] та [PERSON] , які перебували на нерегульованому пішохідному переході, внаслідок чого вчинив наїзд на останніх, в результаті чого пішохід [PERSON] отримав тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми у вигляді: саден на голові, синця на обличчі, крововиливу в м`які тканини голови, розходження стрілоподібного шва з переломом кісток основи та склепіння черепа, крововиливу над та під оболонки головного мозку, забоїв головного мозку, крововиливу в шлуночки головного мозку та в ділянці півкуль мозочку, набряку-напухання головного мозку, від яких настала смерть потерпілого [PERSON] в лікарні [INFO], пішохід [PERSON] отримала тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості у вигляді саден у ділянці ліктьового суглобу та закритої травми грудної клітки: переломи 9, 10 ребер по лопатковій лінії зліва зі зміщенням уламків. Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Згідно п. 4 ч. 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішення спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки № 4 від 01 березня 2013 року, відповідно до частини четвертої статті 61 ЦПК вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов`язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. У зв`язку із цим у разі прийняття судом постанови про закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення, наприклад, через закінчення строків накладення адміністративного стягнення (стаття 38 Кодексу України про адміністративні правопорушення), суд повинен звернути увагу на те, чи містить така постанова суду відповіді на питання про те, чи мала місце дорожньо-транспортна пригода та чи сталася вона з вини відповідача. Відсутність складу злочину, наприклад, у разі відмови у порушенні кримінальної справи, закриття кримінальної справи за правилами Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року чи закриття кримінального провадження за правилами Кримінального процесуального кодексу України 2012 року не означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності. При цьому постанова (ухвала) слідчого, прокурора, суду про відмову в порушенні кримінальної справи або її закриття, закриття кримінального провадження є доказом, який повинен досліджуватися та оцінюватися судом у цивільній справі у порядку, передбаченому ЦПК. Таким чином, обставини вчинення злочину [PERSON] , внаслідок якого настала смерть [PERSON] , встановлені вироком суду та не підлягають доказуванню. Як вказано у постанові Верховного Суду від 05.09.2019 року у справі № 234/16272/15-ц, з огляду на презумпцію вини заподіювана шкоди (частина друга статті 1166 ЦК України) особа звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду якщо доведе, що шкоди було завдано не з її вини. Таким чином цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини завдавача шкоди. Якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. При розгляді справи про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду у справі про адміністративне правопорушення, ця постанова обов`язкова для суду з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Тому, розглядаючи цей позов, суд не вправі обговорювати вину такої особи, а може вирішувати питання лише про розмір відшкодування. У такому разі і призначення відповідної експертизи не вимагається. Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553 / 99 «Совтрансавто - Холдинг» проти України», а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342 / 95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь - якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів. Цивільно-правова відповідальність власника авто «ATAMAN А-092Н6» н/з [NUMBER] застрахована у Приватному акціонерному товариству «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АК-6699703. Судом встановлено і не заперечується позивачем, що відповідачем 04.06.2019 року виплачено позивачу 4 000,15 грн страхового відшкодування на лікування. Відповідно до статті 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. Відповідно до положень ст. 1200 ЦК України, у разі смерті потерпілого право на відшкодування мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитини померлого, народжена після його смерті. Шкода відшкодовується: 1) дитині - до досягнення нею вісімнадцяти років (учню, студенту - до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ним двадцяти трьох років); 2) чоловікові, дружині, батькам (усиновлювачам), які досягли пенсійного віку, встановленого законом, - довічно; 3) особам з інвалідністю - на строк їх інвалідності; 4) одному з батьків (усиновлювачів) або другому з подружжя чи іншому членові сім`ї незалежно від віку і працездатності, якщо вони не працюють і здійснюють догляд за: дітьми, братами, сестрами, внуками померлого, - до досягнення ними чотирнадцяти років; 5) іншим непрацездатним особам, які були на утриманні потерпілого, - протягом п`яти років після його смерті. Відповідно до п. 27.2. «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 Цивільного кодексу України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку. Відповідно до п. 27.5. «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» відшкодування шкоди, пов`язаної із смертю потерпілого, може бути виплачено у вигляді одноразової виплати. Загальний розмір усіх здійснених страхових відшкодувань (регламентних виплат) за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю однієї особи, не може перевищувати страхову суму за таку шкоду. Звертаючись до суду із позовом позивач зазначала, що не працювала і перебувала на утриманні померлого чоловіка. На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про відсутність підстав у задоволенні позову, оскільки позивач не є особою, яка має право на відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілого, у розумінні статті 1200 ЦК України. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed