Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-28 00:00:00

У січні 2019 року [PERSON] звернулася до суду з позовами про відшкодування моральної шкоди в розмірі 120 000 грн, мотивуючи свої вимоги тим, що вона є потерпілою внаслідок аварії на ЧАЕС. Рішенням Ічнянського районного суду Чернігівської області від 15 грудня 2014 року у справі № 733/2147/14-а задоволений її позов, яким визнано неправомірними дії Управління праці та соціального захисту населення Ічнянської РДА та зобов'язано останнє нарахувати та виплатити щорічну допомогу на оздоровлення відповідно до ст. 48 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» у розмірі 3 мінімальних заробітних плат, незалежно від інших виплат з урахуванням виплаченої суми. Управлінням праці та соціального захисту населення було зроблено перерахунок, сума боргу складає 3 579 грн. По даному рішенню їй був виданий виконавчий документ, який на даний час перебуває на виконанні в Управлінні державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області. Станом на 13.11.2018 року постанова Ічнянського районного суду Чернігівської області від 30.12.2014 року не виконана, кошти не виплачені. Таким чином тривалість судового і виконавчого проваджень становить понад 4 років і 10 місяців. Крім того, рішенням Ічнянського районного суду Чернігівської області від 27.08.2013 року у справі № 733/1708/13-а задоволені її позовні вимоги, якою визнано неправомірними дії Управління праці та соціального захисту населення Ічнянської РДА та зобов'язано останнє нарахувати та виплатити щорічну допомогу на оздоровлення відповідно з положеннями ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» у розмірі 3 мінімальних заробітних плат незалежно від інших виплат з урахуванням виплаченої суми. Управлінням праці та соціального захисту населення було зроблено перерахунок, сума боргу складає 3 366 грн. По даному рішенню їй був виданий виконавчий лист, який на даний час перебуває на виконанні в Управлінні державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області. Станом на 07.11.2018 року постанова Ічнянського районного суду Чернігівської області від 23.08.2018 року не виконана, кошти не виплачені. Таким чином тривалість судового і виконавчого проваджень становить понад 4 років і 10 місяців. У зв»язку з довготривалим невиконанням судових рішень їй була завдана моральна шкода, яка полягає у душевних стражданнях, руйнуванні життєвих планів, проведенням необхідних витрат у зв»язку з відновленням здоров»я, зверненням до суду за захистом порушеним прав, тому вважає достатньою компенсацією буде стягнення за рахунок Державного бюджету України моральної шкоди в розмірі 120 000 грн, шляхом безспірного списання коштів Державною казначейською службою України з єдиного казначейського рахунку України. Ухвалою суду від 01 березня 2019 року об»єднано в одне провадження цивільні справи за № 733/146/19, 2/733/167/19 та № 733/147/19, 2/733/168/19 за позовом [PERSON] до Управління соціального захисту населення Ічнянської районної державної адміністрації, Державної казначейської служби України, третя особа на стороні відповідача: Головне територіальне управління юстиції у Чернігівській області, про стягнення моральної шкоди, присвоївши номер справи 733/146/19 та номер провадження 2/733/168/19 (а.с. 35-36). Ухвалою суду від 29 березня 2019 року виправлено описку в ухвалі суду від 01 березня 2019 року у частині не вірного зазначення номеру провадження (а.с. 91-92). Відповідно до відзивів, поданих Управлінням соціального захисту населення Ічнянської РДА, останнє просить відмовити у задоволенні позову [PERSON] з посиланням на те, що Управління виконало рішення судів, якими були задоволені вимоги позивача та здійснило по них нарахування, однак виплата даних коштів не була проведена, оскільки законами України про державний бюджет України бюджетні призначення на забезпечення виконання судових рішень у державному бюджеті Міністерству соціальної політики не передбачались, видатки на зазначені цілі не затверджувались у кошторисах розпорядників бюджетних коштів та у відповідних паспортах бюджетних програм, тому вина Управління СЗН Ічнянської РДА у заподіянні позивачу моральної шкоди відсутня (а.с. 13-16, 53-56). Відповідно до відзивів, поданих Державною казначейською службою України, остання просить відмовити у задоволенні позову [PERSON] з посиланням на те, що позивачем не доведено причинно-наслідкового зв'язку між діями органів державної влади та моральними стражданнями, погіршенням стану здоров»я, психічними розладами, приниженням честі та гідності, на які посилається [PERSON] Також остання не навела жодних доказів в обґрунтування моральної шкоди, не надала її розрахунку, не навела з яких міркувань виходила, визначаючи моральну шкоду саме у сумі 120 000 грн. До того ж Державна казначейська служба України ніякої шкоди позивачу не завдавала і не може нести відповідальність за шкоду, завдану останній діями інших суб»єктів (а.с. 18-22, 58-62). Відповіді на відзиви [PERSON] не надала. Пояснення щодо позову та відзиву від Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області не надійшло. Інших заяв та клопотань від учасників справи не надходило. Представник Управління ДКС України Кондрат М.М. у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог [PERSON] з підстав, зазначених у відзиві на позов, при цьому пояснила, що кошти по вказаних вище рішеннях позивачу виплачені 21 грудня 2018 року. Позивач та представник Управління соціального захисту населення Ічнянської районної державної адміністрації у судове засідання не з»явилися, надавши заяви про розгляд справи за їх відсутності. Представник Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області у судове засідання також не з»явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи. Дослідивши усі докази по справі, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] є потерпілою внаслідок аварії на ЧАЕС 2 категорії (а.с. 1). Постановою Ічнянського районного суду Чернігівської області від 12 грудня 2014 року у справі № 733/2147/14-а задоволений позов [PERSON], яким визнано неправомірними дії Управління праці та соціального захисту населення Ічнянської РДА та зобов'язано останнє нарахувати та виплатити щорічну допомогу на оздоровлення за 2014 рік [PERSON] як особі, віднесеній до 2-ої категорії постраждалих на ЧАЕС, відповідно до ст. 48 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» у розмірі 3 мінімальних заробітних плат, встановлених на момент виплати, за виключенням вже виплачених сум за вказаний період (а.с. 7). Із розрахунку Управління праці та соціального захисту населення Ічнянської РДА вбачається, що [PERSON] була нарахована сума до виплати згідно виконавчого листа № 733/2147/14-а від 28.01.2015 року у сумі 3 579 грн (а.с. 8). Постановою головного держвиконавця Ленько А.М. від 19.02.2015 року відкрите виконавче провадження по виконавчому листу № 733/2147/14-а від 28.01.2015 року (а.с. 9 - на звороті). Постановою Ічнянського районного суду Чернігівської області від 27.08.2013 року у справі № 733/1708/13-а задоволені позовні вимоги [PERSON], якою визнано неправомірними дії Управління праці та соціального захисту населення Ічнянської РДА та зобов'язано останнє нарахувати та виплатити щорічну допомогу на оздоровлення за 2013 рік [PERSON] як особі, віднесеній до 2-ої категорії постраждалих на ЧАЕС, відповідно до ст. 48 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» у розмірі 3 мінімальних заробітних плат, встановлених на момент виплати, за виключенням вже виплачених сум за вказаний період (а.с. 45). Із розрахунку Управління праці та соціального захисту населення Ічнянської РДА вбачається, що [PERSON] була нарахована сума до виплати згідно виконавчого листа № 733/1708/13-а від 05.05.2014 року у сумі 3 366 грн (а.с. 47, 47 - на звороті). Постановою головного держвиконавця Ленько А.М. від 15.05.2014 року відкрите виконавче провадження по виконавчому листу № 733/1708/13-а від 05.05.2014 року (а.с. 49). Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. При цьому суд враховує, що гарантоване особі у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на справедливий суд розповсюджує дію і на стадію виконання судового рішення. Право на судовий розгляд було б примарним, якщо б внутрішня судова система Договірної Держави дозволила б, щоб остаточне та обов'язкове судове рішення залишалось невиконаним відносно однієї із сторін, і що виконання рішення або постанови будь-якого органу судової влади повинно розглядатися як невід'ємна частина "процесу" в розумінні статті 6 Конвенції ("Іммобільяре Саффі" проти Італії", заява 22774/93, 28.07.1999, § 63; "Горнсбі проти Греції" від 19.03.1997, § 40). У пілотному рішенні "Юрій Миколайович Іванов проти України" (заява 40450/04, п. 46) Європейський суд з прав людини зазначив: "...що від особи, яка домоглася винесення остаточного судового рішення проти держави, не можна вимагати ініціювання окремого провадження з його примусового виконання (див. рішення у справі "Метаксас проти Греції" (Metaxas v. Greece), N 8415/02, п.19, від 27 травня 2004 року; та у справі "Лізанец проти України" (Lizanets v. Ukraine), N 6725/03, п. 43, від 31 травня 2007 року). У п. 54 звернув увагу, що держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади (рішення у справі "Сокур проти України" (Sokur v. Ukraine), N 29439/02, від 26 квітня 2005 року, і у справі "Крищук проти України" (Kryshchuk v .Ukraine), N1811/06, від 19 лютого 2009 року). У пунктах 35, 38, 82 справи "Бурмич та інші проти України" Європейський суд вказує на справу "Бурдов проти Росіїї" (№2), в якій зокрема вказано: "У випадку надмірної затримки у виконанні державою винесеного проти неї судового рішення, враховуючи те, що недотримання державою свого зобов'язання з повернення боргу після того, як заявник, пройшовши через судовий процес, домігся успіху, неминуче викликатиме у нього почуття розпачу". Практика Європейського суду з прав людини визнає не отримані за рішенням суду кошти саме порушенням Протоколу 1 ("Бурдов проти Росії", "Юрій Миколайович Іванов проти України", "Агрокомплекс проти України"). Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обовязком держави. Згідно ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов»язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Згідно зі ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв»язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім»ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вона є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Відповідно до ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Згідно ст. 1173 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Статтею 23 ЦК України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частин другої-п'ятої цієї статті моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Як роз'яснено у пунктах 3, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати у порушенні права власності, у порушені нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми при настанні інших негативних наслідків. Обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправними діяннями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Із матеріалів вбачається, що по зазначених вище рішеннях судів [PERSON] була виплачена допомога лише 21 грудня 2018 року (а.с. 89, 90), тобто виконання рішення суду по справі № 733/1708/13-а тривало понад чотири роки, а виконання рішення суду по справі № 733/2147/14-а тривало понад три роки. Таким чином, через тривале виконання рішень судів, що позбавило позивача можливості своєчасно отримати санаторно-курортне лікування, належне харчування останній завдано значних душевних страждань, а тому виходячи із засад розумності та виваженості, суд дійшов висновку, що достатньою компенсацією відшкодування моральної шкоди буде стягнення на користь позивача 4 000 грн. На обґрунтування зазначених висновків суд вважає за можливе послатись також на практику розгляду справ Європейським судом з прав людини, рішення якого є джерелом права в Україні. Зокрема, в рішенні по справі «Ромашов проти України» від 27 липня 2004 року суд зазначив, що виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина суду. А оскільки п. 1 ст. 6 §1 Конвенції про права людини і основоположних свобод гарантує кожному право на суд, це право було б ілюзорним, якби правова система договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов'язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Механізм виконання судових рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників (бюджетних установ) визначається Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затверджений постановою КМУ від 3 серпня 2011 року № 845, у редакції постанови КМУ № 45 від 30 січня 2013 р. Згідно з п. 3 Порядку рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів з попереднім інформуванням Мінфіну про стягнення коштів боржників у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій). Відповідно до пунктів 36-38 Порядку № 845 виконання зазначених судових рішень здійснюється Казначейством України. Для забезпечення безспірного списання коштів державного бюджету в Казначействі України відкривається в установленому порядку відповідний рахунок за бюджетною програмою. Таким чином, кошти у розмірі 4 000 грн підлягають стягненню з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом списання з рахунку призначеного для відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів державної влади.

Outcome: partial