Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-25 00:00:00

12.08.2019 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] , якою просить суд стягнути з відповідача загальну суму у розмірі 620 016, 28 грн., що складається з суми основного боргу та відсотків за договором позики. В обґрунтування позову зазначено, що 20.12.2016 року відповідач позичив у позивача 5000,00 доларів США, які зобов`язався повернути до 20.12.2017 року, однак вказаний обов`язок він не виконав, у зв`язку з чим позивач просить стягнути з відповідача вказану суму з урахуванням 3% річних та 5% які відповідач зобов`язувався сплачувати від суми позики за місяць до дня виконання всієї суми позики. 14.08.2019 року вказана позовна заява залишена без руху. 17.09.2019 року відкрито провадження по вищевказаній справі в загальному позовному провадженні 12.11.2019 року представником відповідача через канцелярію суду надано відзив на позовну заяву, згідно якого, відповідач заперечує в повному обсязі проти задоволення позову та зазначає, що не заперечує факту укладання наведеного вище договору позики, але відповідно до розписки строк на який надано позику відповідачу складає 1 рік та сплив 20.12.2017. Оскільки зі спливом строку, на який була надана позика, припинилося право позивача нараховувати проценти за договором позики, то після 20 грудня 2017 року позивач не міг нараховувати такі відсотки. Відповідач зазначає, що відсутня дата та місце складання документу, а отже неможливо встановити момент з якого відповідач отримав у користування грошові кошти від позивача. В розписці зазначено взяв в борг 5000 дол. США із зобов`язанням сплачувати щомісячно 5%, а повністю сплатити борг в строк до 20.12.2017. Розписка не містить формулювання, що він зобов`язується сплачувати 5% від суми боргу за користування грошовими коштами [PERSON] щомісячно, а лише як зазначено вище віддавати по 5 відсотків від боргу до 18.12.2017 та повернути всю суму боргу до 20.12.2017. В сумі протягом періоду з грудня 2016 року по грудень 2018 року відповідач на виконання взятих на нього обов`язків щодо повернення позичених у [PERSON] коштів передано останньому 6600,00 доларів США. Оскільки відповідач був впевнений, що в них зі [PERSON] достатньо сталі дружні стосунки, він відносився з повагою та довірою до нього у зв`язку з чим жодного разу не попросив у нього розписки про отримання від нього коштів в рахунок погашення боргу. Після останньої передачі грошових коштів, яка мала місце у грудні 2018 року у відповідача зі [PERSON] відбулась розмова в ході якої він порушив питання, що погасив свої боргові зобов`язання в повному обсязі, а [PERSON] погодився з ним та запевнив, що розписку відповідно до якої останній позичив у позивача грошові кошти, вже знищено. 18.11.2019 року позивачем через канцелярію суду було подано відповідь на відзив. В обґрунтування зазначає, так як кредитним договором не встановлено розмір процентів після спливу строку його дії, тому слід дійти висновку про визначення розміру процентів на рівні облікової ставки Національного банку України, що узгоджується з правовим висновком викладененим у постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року № 6-1412цс 16 та підтверджений постановою Верховного суду від 16 січня 2018 року у справі № 305/1133/15-ц. провадження № 61 -86св18 (ЄДРСРУ № 71639615).В розписці зафіксовано, що « [PERSON] зобов`язується сплачувати 5 % від суми боргу за користування грошовими коштами». Звертає увагу суду, що вказано саме «від суми боргу», а не від суми, позиченої у позикодавця.Не сплачена у строк сума процентів автоматично становиться боргом, відповідно сума Боргу збільшується на суму невиконаного у строк зобов`язання.Дата складання розписки зазначена у верхній частині, дату, місяць та місто її складання. 18.11.2019 року представником позивача було подано заяву про уточнення позовних вимог. 04.12.2019 року представником відповідача надано заперечення через канцелярію суду, згідно яких зазначає про безпідставності посилання на позиція Верховного суду, що встановлена 03.10.2018 у справі № 390/1875/16-ц.В охоронюваних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ІІК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Тобто застосовується стягнення 3 % річних. 14.02.2020 року від представника позивача надійшла уточнена позовна заява згідно якої просили стягнути з відповідача суму основного боргу за договором позики у розмірі 5000, 00 доларів США, відсотки за користування грошовими коштами у розмірі 6899, 87 доларів США також 3% річних у сумі 953, 80 доларів США та судовий збір. Ухвалою суду від 26.08.2020 року закрито підготовче провадження по справі та призначено до судового розгляду та повернуто представнику відповідача [PERSON] , адвокату Панасенку Олексію Олександровичу, поданий разом з відзивом на позову заяву магнітний флеш-накопичувач та відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача [PERSON] , адвоката Панасенка Олексія Олександровича, про виклик свідків. Позивач та представник позивача в судове засідання не з`явились, про дату тв час судового засідання повідомлені належним чином. Від представника позивача надійшла заяву про розгляд справи за його відсутності. Відповідач в судові засідання неодноразово не з`являвся, про причини неявки суду не повідомляв. Згідно відповіді начальнику відділу по контролю за виконанням судових рішень ДУ «Харківський СІЗО» [PERSON] , [INFO] утримується з 02.03.2021 року у вказаній установі. Ухвалою суду від 25.03.2021 року постановлено проведення судового засідання, яке призначено судом на 26.04.2021 року о 14 годині 00 хвилин та подальші судові засідання по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики в режимі відеоконференції між Червонозаводським районним судом м. Харкова та Державною установою «Харківський слідчий ізолятор», доручено Державній установі «Харківський слідчий ізолятор» забезпечити проведення відеоконференції за участю відповідача [PERSON] , [INFO] . Згідно розписки від 29.03.2021 року [PERSON] відмовився від проведення судового засідання в режимі відеоконференції. Враховуючи, строки розгляду справ передбачені ЦПК України, строки перебування справи в провадженні судді, відсутність у відповідача наміру брати участь в судових засіданнях, суд вважає за можливе провести судове засідання за відсутності вищезазначених осіб. Суд дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.(ч.3 ст. 12 ЦПК України). Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно із частиною першою статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно із частиною п`ятою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З аналізу наведених норм процесуального та матеріального права можна дійти висновку, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент: Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною (параграф 32 рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» («Хірвісаарі проти Фінляндії»)). Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, проте зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Suominen v. Finland» («Суомінен проти Фінляндії») від 1 липня 2003 року, № 37801/97, пункт 36). Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» («Гірвісаарі проти Фінляндії») від 27 вересня 2001 року). Залишення без уваги ключових доводів сторони є прямим порушенням загальної вимоги про справедливість розгляду. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ст. 3 ЦПК України, суд, застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав та основоположних свобод 1959 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною радою України, та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права. Судом встановлено, що 20 грудня 2016 року відповідачем [PERSON] під розписку отримано у [PERSON] грошові кошти у розмірі 5000,00 доларів США, які він зобов`язався повернути до 20.12.2017 року. У розписці зазначено, що кошти отримані під 5% платіж, які зобов`язувався повертати до 18 числа кожного місяця. Обов`язок щодо повернення грошових коштів відповідачем виконано не було. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в установлений термін відповідно до умов договору. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 527 ЦК України, передбачено зобов`язання боржника виконати свій обов`язок, а кредитора - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту, а також право кожної із сторін у зобов`язанні вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і ризик наслідків непред`явлення такої вимоги. Крім того, відповідно до ч. 2-3 ст. 545 ЦК України, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргових документів у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Отже факт знаходження боргових документів - оригіналів розписки у позивача, свідчить про невиконання із сторони відповідача своїх боргових зобов`язань. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19) зазначено, що: «за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки». Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року N 959-XII "Про зовнішньоекономічну діяльність", Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року N 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" (далі - Декрет N 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року N 185/94-ВР "Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті". Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Така правова позиція викладена в Постанові ВПВС (справа № 373/2054/16ц, 16.01.2019). Посилання відповідача про повернення коштів не знайшли свого підтвердження та не підтвердженні належними та допустимими доказами. Таким чином, судом було встановлено, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума боргу у розмірі 5000,00 доларів США. При вирішенні вимоги про стягнення відсотків за користування грошовими коштами за весь час користування сумою позики, в тому числі й після спливу строку, вказаного у договорі позики, суд виходить з наступного. Згідно ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Припис абз.2 ч.1 ст.1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише в межах погодженого сторонами строку кредитування. Слід зазначити, що цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином. Принцип належного виконання полягає у тому, що виконання має бути проведене : належними сторонами; щодо належного предмета; у належний спосіб; у належний строк (термін); у належному місці. За змістом положень ст.631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (стаття 612 ЦК України). Як було вище встановлено судом, предметом договору позики є іноземна валюта - долари США. Сторони договору позики досягли згоди стосовно сплати винагороди за користування сумою позики у вигляді 5 % за кожен місяць користування грошима. Відповідачем зазначена дата повернення суми позики - 20.12.2017р. Позивач просив стягнути з відповідача, окрім основної суми боргу, також і відсотки за користування грошовими коштами за період з дати складення боргової розписки по день звернення до суду - з 20 грудня 2016р. по 20 серпня 2019р., вказуючи, що відповідач користується грошима впродовж всього часу, а тому 5 % від суми боргу за весь період відповідно складає 6 899, 87 доларів США. Таким чином, позивач просить стягнути проценти з розрахунку 5 % за кожен місяць користування грошима, тобто у розмірі, передбаченому договором позики, та за період, у тому числі після обумовленого договором строку повернення позики - згідно облікової ставки НБУ. Наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, врегульовані законодавством. У такому разі відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення (у разі визначення боргового зобов`язання у національній валюті України - гривня), а також три проценти річних від простроченої суми (незалежно від валюти боргового зобов`язання). Беручи до уваги наведене, суд приходить до переконання, що вимога позивача про стягнення з відповідача на його користь процентів за користування грошима у розмірі, визначеному у договорі позики, за період з 20 грудня 2016р. по 20 серпня 2019р., тобто після визначеного сторонами договору строку повернення позики, не ґрунтується на нормах матеріального права. Правовий висновок щодо нарахування та стягнення процентів від суми позики після спливу визначеного договором строку виконання зобов`язання викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018р. у справі №444/9519/12, від 06.02.2019р. у справі № 175/4753/15-ц, від 23.10.2019р. у справі №723/304/16-ц, згідно з якими право кредитора (позикодавця) нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитора (позикодавця) в таких правовідносинах забезпечуються ч.2 ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Таким чином, вимога про стягнення з відповідача процентів за користування грошовими коштами підлягає частковому задоволенню за період з 18.01.2017р. по 18.12.2017р., тобто за 12 місяці, та складає 3000 долари США (5000 доларів США х 5% х 12 місяців= 3000 долари США), так як право позикодавця нараховувати передбачені договором проценти припиняється після спливу визначеного договором кінцевого строку повернення боргу. Стосовно позовних вимог про стягнення з відповідача 3% річних від простроченої суми на підставі ст.625 ЦК України, за договором позики від 20.12.2016 року, суд приходить до висновку, що вони підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом. Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3% річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. При обрахунку 3% річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні. 3% річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році). Дана правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 16 січня 2019 року справа № 373/2054/16-ц. Отже, 3% річних які підлягають стягненню з відповідача становлять 393 доларів США 86 центів з розрахунку: 8000 доларів США : 100% х 3% :365 (днів у році) х 599 (усього прострочених днів) = 393 доларів США 86 центів. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог. Крім того, при зверненні до суду з вказаною позовною заявою позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 6 200 грн., 00 копійок, 14.02.2020 року позивачем уточнено позовну заяву та позивач просить стягнути 12 853 долари США 67 центів, що у перерахунку на гривню на дату подання уточненої позовної заяви складає 314 651 гривня 42 копійки ( 12853,67 помножити на 24, 4795)., тобто судовий збір за подання вказаної вимоги складає 3 146 грн. 51 коп. На підставі вищевикладеного, суд вважає за необхідне повернути суму у розмірі 3053 грн. 49 копійок. ( 6 200 грн. 00 копійок- 3 146 грн. 51 копійка) позивачу. Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд стягує з відповідача судовий збір пропорційно задоволеним вимогам, а саме на 65,3%, та стягує з відповідача на користь позивача 2 054 грн. 77 копійок.

Outcome: partial