Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-26 00:00:00

19 грудня 2014 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача Філії -Миколаївське обласне управління Публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог вказано, що з 16.11.2000 року його було прийнято на роботу на посаду інженера другої категорії відділу інформатики та автоматизації Вознесенського відділення № 3153 Ощадного банку України. 12.03.2014 року наказом № 109-к його було переведено на посаду інженера першої категорії сектору інформатики та автоматизації ТВБВ № 10014/0174. 20.11.2014 року наказом № 444-к позивача було звільнено з займаної посади згідно п.3 ст.40 КзпП України - за систематичне невиконання обов'язків без поважних причин. Підставою для винесення такого наказу був наказ № 237-к від 25.06.2014 року про оголошення позивачу догани за те, що до центру керування антивірусу Касперського не були підключені 11 підзвітних ТВБВ, та не оновлені ліцензії подальшої експлуатації цього ж програмного забезпечення, що свідчить про низький стан виконання вимог щодо антивірусного програмного забезпечення. Вважаючи, що дані накази були видані із порушенням вимог законодавства та підстави для винесення зазначених наказів не відповідають дійсності, позивач просив позов задовольнити - поновити його на роботі та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 5609,21 грн., а також відшкодувати моральну шкоду, яку він оцінює в розмірі 16098,75 грн. Ухвалою суду від 18 лютого 2015 року за клопотанням позивача відбулася заміна неналежного відповідача Філії -Миколаївське обласне управління Публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" на належного відповідача Публічне акціонерне товариство "Державний ощадний банк України" В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі, наполягав на неправомірності та незаконності його звільнення , а також зазначав, що за одне й те саме порушення, а саме, за не підключення до центру керування підзвітних ТВБВ йому була оголошена догана, а згодом його було звільнено з займаної посади. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, пояснив, що процедура притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності була дотримана, з його боку неодноразово відбувалося порушення трудової дисципліни та невиконання своїх трудових обов'язків. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши та оцінивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних доказів, відповідно до вимог ст.11 ЦПК України, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. В судовому засіданні було встановлено, що позивач 16 листопада 2000 року був прийнятий на роботу на посаду інженера ІІ категорії відділу інформатики та автоматизації Вознесенського відділення № 3153 Ощадного банку України. Після реорганізації філії Вознесенського відділення № 3153 АТ "Ощадбанк" в Територіальне відокремлене безбалансове відділення № 10014/0174 філії Миколаївське обласне управління АТ "Ощадбанк" позивача [PERSON] в порядку переведення 06.08.2011 року був прийнятий на посаду завідувача сектора інформатики та автоматизації ТВБВ №10014/0174. 12 березня 2014 року наказом № 109-к позивач був переведений на посаду інженера І категорії сектору інформатики та автоматизації ТВБВ №10014/0174. 25 червня 2014 року наказом начальника управління Філії-Миколаївського обласного управління Публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України № 237-к позивачу була оголошена догана за неналежне виконання посадових обов'язків в частині забезпечення контролю за виконанням вимог "Політики забезпечення антивірусного захисту публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України", що затверджена Постановою правління АТ "Ощадбанк" від 29 жовтня 2012 року № 589 . Підставою для притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності були результати технологічної перевірки виконання вимог щодо антивірусного програмного забезпечення та стану комп'ютерного обладнання ТВБВ № 10014/0174 філії - Миколаївського обласного управління АТ "Ощадбанк". Так відповідно до Акту про проведення раптової тематичної перевірки в ТВБВ № 1001/0174 філії Миколаївського обласного управління від 03 червня 2014 року було встановлено неналежне виконання обов'язків адміністратора антивірусного захисту [PERSON], що виявилися у зникненні захищеного носія ключової інформації, а також відсутність контролю вірусної активності та відсутності підключення до центру керування 11-тьох підзвітних ТВБВ. З вказаним актом позивач [PERSON] був ознайомлений, зауважень не мав. Відповідно до ч. 1 ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку. В судовому засіданні було встановлено, що з вказаним наказом у порядку передбаченому законодавством позивач був ознайомлений та до притягнення позивача до відповідальності від нього відбиралися письмові пояснення від 17.06.2014 року, як то передбачено трудовим законодавством. Вимоги про визнання наказу незаконним позивачем в судовому засіданні не заявлялися. Наказом № 444-к від 20 листопада 2014 року позивач [PERSON] був звільнений по ст..40 п.3 КЗпП України за систематичне невиконання обов'язків без поважних причин. Підставою для застосування дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення був наказ про оголошення догани № 237-к від 25.06.2014 року та акт перевірки від 23.10.2014 року. Вказаним актом про проведення планової перевірки організації захисту електронних банківських документів з використанням засобів криптозахисту та захисту мережевих ресурсів банку у ТВБВ №10014/0174 філії - Миколаївське обласне управління АТ "Ощадбанк" було виявлено не підключення до центру керування антивірусного програмного забезпечення підпорядкованого ТВБВ № 10014/0177. З вказаним актом перевірки позивач був ознайомлений та зауважень не мав. Пункт 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України надає право власнику або уповноваженого ним органу з власної ініціативи розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий договір до закінчення строку його чинності у разі систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення. Звільнення по п. 3 ст. 40 КЗпП України допускається лише за наявності вини працівника. Відповідно до п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» із змінами, у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору, зокрема, за п. 3 ст. 40 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені ст. ст. 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок і попередня робота працівника. Як видно з наказу від 20 листопада 2014 року за № 444-к позивача звільнено з роботи за систематичне невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором. При цьому відповідач при застосуванні такого крайнього заходу, як звільнення, обмежився лише загальним посиланням на систематичне невиконання [PERSON] без поважних причин трудових обов'язків та не врахував положення ч.3 ст. 149 КЗпП України, згідно з яким при обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок і попередню роботу працівника, тому неможливо перевірити та зробити відповідні висновки про те, чи могли ці порушення стати приводом для розірвання трудового договору за п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Крім того, як вбачається з пояснювальної записки від 17.06.2014 року та 30.10.2014 року, а також службової записки від 17.05.2014 року та 14.05.2014 року позивач намагався усунути вказані недоліки, про що звертався до відповідача з відповідними листами, до того ж, як вбачається з останнього акту перевірки від 23-24 жовтня недоліки все ж таки усувалися, оскільки в ньому мова йдеться про одне ТВБВ, яке не було підключено до центру керування, тоді як в попередніх актах було виявлено не підключення до центру керування 11-тьох підзвітних ТВБВ. Вказане на думку суду свідчить про відсутність вини працівника в невиконанні своїх посадових обов'язків. Відповідно до ст.43 Конституції України, постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06 листопада 1992 року "Про практику розгляду судами трудових спорів" - кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб, а також гарантує працездатному населенню у працездатному віці в Україні - добровільність праці, вибір або зміну професії та виду діяльності; захист від незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Оскільки відповідач порушив порядок звільнення позивача з роботи, суд приходить до висновку про необхідність поновити його на роботі. Відповідно до ст..235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробіткуза час вимушеного прогулуабо різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Поновлення на роботі полягає в тому, що працівнику надається та ж робота, яку він виконував до звільнення його з роботи. При цьому слід мати на увазі, що суд, як і будь-який інший орган по розгляду трудових спорів, не має адміністративних повноважень, тому він не може скасовувати накази, змінювати підстави розірвання трудового договору. Якщо звільнення з роботи проведено з порушенням закону, суд не скасовуючи наказу і не змінюючи підстав припинення трудового договору, зобов'язаний поновити працівника на попередній роботі. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України „Про затвердження Порядку обчислення заробітної плати" №100 від 08.02.1995р. середня заробітна плата обчислюється і середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якої пов'язана відповідна виплата. Відповідно до довідки № 06/06-128 від 16.02.2015 року середньомісячна заробітна плата [PERSON] становить 1805,30 гривень ( 1715,45 (вересень) + 1895,16 (жовтень) : 2 ), середньоденна заробітна плата відповідно становить 80,23 гривень. (1805,30:22,5 (днів)). Кількість днів вимушеного прогулу станом на день вирішення справи становить 69 робочих днів. Таким чином середній заробіток за весь час вимушеного прогулу становить 5535,87 гривні. Таким чином, з відповідача необхідно стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 5535,87 гривень. Відповідно до п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування законодавства про оплату праці» оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає загальну суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Підлягають задоволенню і позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди, тому що судом встановлено порушення трудових прав, які підлягають відновленню. (ст.237-1КЗпП України). Визначаючи її розмір суд враховує характер спору, задоволення основних вимог, що частково компенсує і моральні страждання позивача і вважає що 1000 гривень будуть достатньою сумою для її відшкодування. Що стосується позовних вимог про зобов'язання спростувати недостовірну інформацію та довести до відома всіх працівників про поновлення позивача на роботі, то в даному випадку суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні таких вимог, оскільки такий спосіб захисту порушеного права позивача не передбачений вимогами трудового законодавства, якими суд повинен керуватися при розгляді даної справи. Відповідно до Закону України «Про судовий збір» з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 243 грн. 60 коп.

Outcome: partial