Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-20 00:00:00

У березні 2016 року позивачка звернулась до суду з зазначеним позовом, в обґрунтування якого послалась на те, що відповідно до свідоцтва про приватизацію житла від 11.12.1996 року, виданого Комісією по приватизації житлового фонду орендного підприємства Макіївський металургійний комбінат імені Кірова, вона, її батько [PERSON] Гулам-огли, мати [PERSON] та бабуся [PERSON] стали власниками квартири [ADDRESS]. Зазначена квартира їм належала на праві спільної власності, що було зареєстроване в КП БТІ м. Макіївка, Донецької області від 14.01.1997 року. 08.01.2002 року помер її батько - [PERSON] Гулам-огли, 14.05.2011 року померла її бабуся - [PERSON], 23.04.2014 року померла її мати - [PERSON]. Оскільки вона є єдиним спадкоємцем, то звернулась до нотаріуса м. Словянська з заявою про прийняття спадщини, але їй було відмовлено, у звязку з пропущенням строку. Відповідно до рішення Словянського міськрайонного суду від 05.01.2016 року їй було надано додатковий строк для прийняття спадщини. Постановою приватного нотаріусу їй було відмовлено в видачі свідоцтва про спадщину, оскільки втрачені документи, які засвідчують право власності на квартиру [ADDRESS]. Просить суд визнати за нею право власності на квартиру [ADDRESS], загальною площею 75,3 м. кв., житловою площею 42,13 м. кв. Рішенням Словянського міськрайонного суду Донецької області від 08 червня 2016 року у задоволені позовних вимог [PERSON] про визнання права власності, відмовлено. З зазначеним рішенням не погодилась позивачка , подала апеляційну скаргу в якій ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового про задоволення її позовних вимог, посилаючись на порушення судом норма матеріального права, невідповідальність висновків суду обставинам справи. В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції не враховано, що вона прийняла спадщину після смерті матері, оскільки звернулась до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини. Також невірним є висновок суду про ненадання доказів належності спадкоємцю нерухомого майна, оскільки в самому тексту рішення суд посилається на свідоцтво про право власності на спірну квартиру. Висновки суду є суперечливими. Помилковими є посилання суду на норми матеріального права , що регулюють правовідносини, яки виникають при прийняття спадщини за заповітом, оскільки таки вимоги нею не заявлялись . Позивачка та її представник в судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримали, просили її задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не зявився, про час та міс це розгляду справи повідомлявся належним чином, від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності( а.с.158). Апеляційний суд вважає за можливе розглядати справу у відсутність представника відповідача, оскільки відповідно до вимог ст. 305 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. Як зазначено в ст. 303 ч. 1 ЦПК України, апеляційний суд під час розгляду справи в апеляційному порядку перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Згідно п. 2. ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог. Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно із розясненням Пленуму Верховного Суду України, що міститься в п. 2 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18 грудня 2009 року, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК України, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК України, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статей 11 і 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Судом першої інстанції встановлено та вбачається із матеріалів справи, що згідно листа КП БТІ м. Макіївки , квартира [ADDRESS], на підставі свідоцтва про право власності на житло від 11.12.1996 року, виданого Комісією по приватизації житлового фонду орендного підприємства Макіївський металургійний комбінат імені Кірова, належить [PERSON], [PERSON] Гулам-огли, [PERSON] та [PERSON].(а.с.13). Свідоцтвами про смерть підтверджено, що [PERSON] Гулам-огли - помер у м. Макіївка, Донецької області - 08.01.2002 року, (а.с.10), [PERSON] померла 14.05.2011 року у м. Макіївка, Донецької області (а.с.11) та [PERSON], померла 23.04.2014 року у м. Макіївка, Донецької області (а.с.12). Рішенням Словянського міськрайонного суду Донецької області від 05.01.2016 року [PERSON] надано додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини терміном один місяць (а.с.16). Постановою приватного нотаріусу [PERSON] від 23.02.2016 року [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на майно, що залишилось після смерті [PERSON], померлої 23.04.2014 року, у звязку з відсутністю правовстановлюючого документу на зазначене майно (а.с.18). Відмовляючи у задоволені позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою не надано належних доказів на підтвердження своїх вимог, тому підстави для задоволення позову відсутні. Проте погодитись з таким висновком суду не можливо з наступних підстав. Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно частини другої статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини (частина третя ст. 1223 ЦК). Як передбачено ст.9-1 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02.09.2016 року ,№ 1669-VII, у разі якщо останнім місцем проживання спадкодавця є населений пункт, на території якого органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження, затверджений рішенням Кабінету Міністрів України, місцем відкриття спадщини є місце подання першої заяви, що свідчить про волевиявлення щодо спадкового майна, спадкоємців, виконавців заповіту, осіб, заінтересованих в охороні спадкового майна, або вимоги кредиторів. Якщо місце проживання спадкодавця невідоме, а нерухоме майно або основна його частина, у разі відсутності нерухомого майна - основна частина рухомого майна знаходиться на території, передбаченій частиною першою цієї статті, місцем відкриття спадщини є місце подання першої заяви, що свідчить про волевиявлення щодо спадкового майна, спадкоємців, виконавців заповіту, осіб, заінтересованих в охороні спадкового майна, або вимоги кредиторів. Спадкова справа підлягає реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України. Як вбачається із матеріалів справи рішенням Словянського міськрайонного суду Донецької області від 03 січня 2016 року, [PERSON], надано додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини, після смерті [PERSON], померлої 23 квітня 2014 року., терміном один місяць.(а.с. 138). 27 січня 2016 року, позивачка звернулась до приватного нотаріуса Словьянського міського нотаріального округу [PERSON] з заявою про прийняття спадщини( а.с128). Постановою приватного нотаріуса [PERSON] від 23.02.2015 року, відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину звязку з відсутністю правовстановлюючих документі на спадкове майно. Відповідно до статті 41 [PERSON] України, частини першої статті 319, частини першої статті 321 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Право приватної власності є непорушним. У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Відповідно до ст. 17 Закону України від 23.02.2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права. Як зазначено в рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Будченко проти України», «найважливішою вимогою статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання органу влади у мирне володіння майном має бути законним. Цей принцип означає, що застосовні положення національного законодавства є достатньо доступними, чіткими та передбачуваними у їх застосуванні (див. рішення у справі «Бейелер проти Італії» (Beyeler v. Italy), [ВП] заява № 33202/96, пп. 108-109, ЄСПЛ 2000?I) (п. 40). У справі «EAST/WEST ALLIANCE LIMITED» проти України» Європейський Суду зазначив: «Згідно з усталеною практикою Суду стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див., серед інших джерел, рішення у справах "[PERSON] проти Італії" [ВП], заява N 22774/93, п. 44, ECHR 1999-V, та "Вістіньш і Перепьолкінс проти Латвії" [ВП], заява N 71243/01, п. 93, від 25 жовтня 2012 року) (п. 1);…. перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі "[PERSON] проти Франції", від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та "Кушоглу проти Болгарії", заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року) (2). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", n. 50, Series A N 98) (п. 3)». На теперішній час законні підстави для втручання органу влади у мирне володіння майном, а саме, для припинення (обмеження) можливості [PERSON] користуватися та розпоряджатися квартирою, що входить до спадкового майна та належить їй в порядку спадкування з 23 квітня 2014 року, відсутні. Проте в порушення статті 41 [PERSON] України, статті 1 Першого протоколу Конвенції право власності позивача на спадкове майно порушено - через тимчасову окупацію окремих районів Донецької області, проведення на території Донецької області антитерористичної операції позивач вже більш, ніж півтора роки з незалежних від неї причин не може отримати свідоцтво про право на спадщину. Згідно статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав, є зокрема, визнання права. Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Тобто, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. В судовому засіданні позивачка пояснила, що документи на квартиру були втрачені в звязку у з проведенням АТО і отримати їх вона має можливість лише після її закінчення. Антитерористичну операцію розпочато Указом Президента України від 14.04.2014 року № 405/2014 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України». Відповідно до статті 1 Закону України від 02.09.2014 року № 1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» період проведення антитерористичної операції це час між датою набрання чинності Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України. На теперішній час рішення про завершення проведення антитерористичної операції на території Донецької області не прийнято. Тобто, антитерористична операція на території Донецької області триває вже більше двох років і строки її закінчення є непередбачуваними, не виключено, що вона буде проводитися ще тривалий час. Відповідно до статті 8 [PERSON] України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. [PERSON] України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі [PERSON] України і повинні відповідати їй. [PERSON] України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі [PERSON] України гарантується. Відповідно до статті 1 [PERSON] Україна є правовою державою. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави (стаття 3 [PERSON]). Відповідно до статей 2, 6 Закону України від 07.07.2010 року № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції Закону від 12 лютого 2015 року № 192-VIII) суди здійснюють правосуддя на основі [PERSON] і законів України та на засадах верховенства права. Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих [PERSON] і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. За таких обставин, дійсно на теперішній час існують перешкоди для оформлення позивачем спадкових прав у нотаріальному порядку і за таких обставин визнання права власності на майно в порядку спадкування є компетенцією суду. Відмовляючи у задоволені позову суд першої інстанції зазначив, про те що клопотання про наявність складнощів у наданні доказів та їх витребуванні судом, позивачем або її представником суду не заявлялось. Проте у супереч вимогам ч.4 ст.10 ЦПК України, суд не сприяв всебічному повному зясуванню обставин справи, а саме розяснив позивачки її право отримати інформацію з державного реєстрову речових прав на наявність інформації про власників спірної квартири, тобто не вчинив необхідних процесуальних дій забезпечення доказів для встановлення обставини, які мають значення для правильного вирішення справи. Як вбачається із відомостей з державного реєстру речових прав на нерухоме майно на квартиру [ADDRESS], в реєстрі наявні відомості про те, що згідно свідоцтва про право власності, б/н 11.12.1996 року, виданого комісією по приватизації житлового фонду орендного підприємства Макіївського металургійного комбінату ім.Кірова, право власності зареєстровано за [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON],(а.с.148-150). Згідно матеріалів справи, [PERSON] Гулам-огли - помер у м. Макіївка, Донецької області - 08.01.2002 року, (а.с.10), [PERSON] померла 14.05.2011 року у м. Макіївка, Донецької області (а.с.11) та [PERSON], померла 23.04.2014 року у м. Макіївка, Донецької області (а.с.12), що підтверджено свідоцтвами про смерть. Вимогами ст. 1222 ЦК України, передбачено, що спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Згідно із ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. За вимогами ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Відповідно до п. 23 роз'яснень Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до ст. 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. З матеріалів спадкової справи вбачається, що позивачка звернулася до нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, але нотаріус відмовив у вчиненні нотаріальної в звязку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно. Системний аналіз зазначених норм закону дає підстави апеляційному суду зробити висновок про те, що оскільки нотаріусом видана відмова у вчиненні нотаріальної дії у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно, то позивач позбавлений права оформлення спадщини в інший спосіб. Як вбачається із матеріалів спадкової справи №05/2016 на майно померлої 23 квітня 2014 року [PERSON], з заявою про прийняття спадщини 27.01.2016 року звернулась [PERSON].( а.с.128-143). Інших спадкоємців судом не встановлено. За таких обставин позов є обґрунтованим та наявні всі підстави для визнання за позивачкою права власності на квартиру [ADDRESS].

Outcome: approved