Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-19 00:00:00

Позивач 15.04.2014 року звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить суд стягнути з [PERSON] на користь ПАТ КБ "ПриватБанк" заборгованість у розмірі 13 328,13 грн. за кредитним договором № б/н від 22.02.2008 року та судові витрати у розмірі 243, 60 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач у позовній заяві покликається на те, що відповідно до укладеного договору № б/н від 22.08.2008 року між ЗАТ КБ "ПриватБанк" правонаступником якого є ПАТ «ПриватБанк» та відповідачем, [PERSON] отримав кредит у розмірі 8000,00 грн. вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Пам»яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг а також тарифами становить між ним і Банком Договір про надання банківських послуг, про що свідчить його підпис у заяві. ПАТ КБ «ПриватБанк» свої зобов'язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі встановленому договором. У зв'язку із не виконанням відповідачем умов кредитного договору станом на 28.02.2014 року у нього виникла заборгованість у розмірі 13328,13 грн., яка складається з наступного: 7357,71 грн. - заборгованість за кредитом; 4514,69 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 582,96 грн. - заборгованість по комісії за користування кредитом, штрафи : 250,00 грн. - штрафи (фіксована частина), 622,77-штрафи (процентна складова). Оскільки вищезазначена заборгованість не повертається відповідачем у добровільному порядку, тому позивач вимушений був звернутись з даним позовом до суду. Представник позивача ПАТ КБ "Приватбанк" в судове засідання не з'явився, проте подав до суду заяву про розгляд цивільної справи у його відсутності. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач в судове засідання не з'явився, не надав свої докази та заперечення на позов, від нього не надійшло будь-яке повідомлення про причину неявки і заяви про розгляд справи у його відсутності. Тому суд ухвалює заочне рішення в порядку ст.224 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Проаналізувавши матеріали цивільної справи, повно та всебічно дослідивши докази у справі в їх сукупності, судом встановлено наступні обставини, що мають значення для правильного вирішення справи: 22.08.2008 р. між ПАТ Комерційний Банк "Приватбанк" та [PERSON] було укладено кредитний договір № б/н шляхом приєднання, який складається із заяви позичальника від 22.02.2008 року, Пам»ятки клієнта, Умов і Правил надання банківських послуг а також Тарифів. Згідно умов зазначеного кредитного банк надає позичальнику строковий кредит у розмірі 8000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідно до розділу 4 Заяви у разі порушення позичальником термінів платежів за будь-яким з грошових зобов'язань, передбачених цим договором більш ніж на 120 днів, відповідач зобов»язаний сплатити банку штраф в розмірі 250 грн. + 5% від суми позову. Згідно розрахунку заборгованості за договором б/н від 28.02.2014 року заборгованість [PERSON], станом на 28.02.2014 року становить 13 328, 13 грн., яка складається з наступного: 7357,71 грн. - заборгованість за кредитом; 4514,69 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 582,96 грн. - заборгованість по комісії за користування кредитом, штрафи: 250,00 грн.- штрафи (фіксована частина), 622,77 -штрафи (процентна складова). При вирішенні цієї справи суд виходить із позиції Конституційного Суду України висловленої у рішенні Конституційного суду від 11.07. 2013 року № 7-рп/2013 у справі № 1-12/2013 за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань". Так, Конституційний Суд України зазначив наступне: відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 3 частини першої статті 3 Кодексу). Згідно з частиною другою статті 627 Кодексу у договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (частина третя статті 1054 Кодексу). Як зазначено в положеннях пунктів 22, 23 статті 1, частини першої статті 11 Закону України „Про захист прав споживачів" від 12 травня 1991 року № 1023-XII з наступними змінами (далі - Закон про захист прав споживачів) споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника; споживчий кредит - кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. Відповідно до положень частин першої, третьої статті 509, статей 526, 629 Кодексу зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно з частиною першою статті 11 Закону про захист прав споживачів між кредитодавцем та споживачем укладається договір про надання споживчого кредиту, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Відповідно до п. 7 ч. 11 ст. 11 ЗУ "Про захист прав споживачів" якщо кредитодавець у позасудовому порядку або до судового провадження звертається з вимогою про повернення споживчого кредиту або погашення іншого боргового зобов'язання споживача, кредитодавець не може у будь-який спосіб вимагати будь-якої плати або винагороди від споживача за таке звернення. При цьому кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. Згідно п. 9.12 Умов та правил надання банківських послуг договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього строку жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії Договору , він автоматично лонгується на такий же термін. Аналізуючи викладене суд приходить до висновку, що укладений 22.02.2008 року між сторонами кредитний договір діяв до 22.02.2009 року, після чого пролонгований на 12 місяців до 22.02.2010 року. Підстав вважати, що укладений між сторонами договір пролонгованим на інший термін, не має. Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність-це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.Загальною позовна давністі встановлена ст.257 ЦК України строком на три роки. Частиною другою ст.258 ЦК України передбачено спеціальну позовну давність в один рік до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). За загальним правилом ст. 261 ч.1 ЦК України перебіг строку позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. У зв'язку із вищезазначеним суд вважає, що строк позовної давності щодо вимоги позивача до [PERSON] рзпочав свій перебіг у день наступний після 22.02 2010 року. Із відмітки канцелярії суду на позовній заяві видно, що позивач звернувся до суду із позовною заявою 15.04. 2014 року, тобто у строк, що перевищує трьохрічний . Із наведеного слідує, що позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № б/н від 22.02.2008 року задоволенню не підлягають у зв»язку зі спливом строку позовної давності.

Outcome: dismissed