Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-20 00:00:00

В березні 2019 року [PERSON] звернулась до суду із зазначеним позовом. В обґрунтування позовних вимог позивач послалась на те, що 25 квітня 1998 року між нею та відповідачем був зареєстрований шлюб. Від зазначеного шлюбу мають двох дітей: дочку [PERSON] , [INFO] , та дочку [PERSON] , [INFO] . Фактично шлюбні відносини між ними припинені з червня 2015 року. Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 11 травня 2016 року шлюб між ними розірвано. Після припинення шлюбних відносин з відповідачем, а саме з червня 2015 року по теперішній час діти проживають разом із нею за адресою: [ADDRESS] . Протягом декількох років нею неодноразово здійснювалися спроби вивезти неповнолітню дочку [PERSON] з неконтрольованої території України з метою відпочинку, оздоровлення та спілкування з родичами на нетривалий період часу, проте відповідач необґрунтовано та безпідставно відмовляв в оформленні нотаріального дозволу на в`їзд неповнолітньої дитини на неконтрольовану територію України. Жодних вагомих аргументів, які б пояснювали та обґрунтовували його відмову, відповідач не наводить. Вважаю, що така позиція відповідача шкодить інтересам дочки [PERSON] та не сприяє її всебічному та гармонійному розвитку. Так, в період з 18 серпня 2018 року по 25 серпня 2018 року нею було заплановано відпочинок із дітьми в Запорізькій області, а саме у смт. Кирилівка, вулиця Федотова Коса, 167а , база відпочинку «Променад». [INFO] року вони планували відсвяткувати день народження [PERSON] разом із родиною її рідного брата, який мешкає в м . Дніпро, та в період з 18 серпня 2018 року по 25 серпня 2018 року також планував відпочинок з дружиною та дітьми на базі відпочинку « Променад ». З цією метою на вказаний термін для неї з дочками був заброньований тримісячний номер на другому поверсі, а для брата та його родини апартаменти на першому поверсі. У зв`язку з тим, що відповідач обіцяв, проте не надав нотаріально оформлений дозвіл на в`їзд неповнолітньої дитини на неконтрольовану територію України, дочка [PERSON] , була вимушена залишитися з дідусем та бабусею в м. Донецьку. Поїздка дочки [PERSON] у смт. Кириллівка мала здійснюватися для оздоровлення, відпочинку та спілкування дитини з близькими родичами в літній проміжок часу на короткий термін без мети постійного проживання. Таким чином, жодні права батька, встановлені чинним законодавством України, в тому числі на побачення з дитиною, не були б порушені. На теперішній час дочка [PERSON] , [INFO] , навчається на екстернатній формі навчання у загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів № 1 Мирноградської міської ради Донецької області та у червні 2019 року складатиме ДПА, у зв`язку з чим, також потрібен нотаріально оформлений дозвіл батька на в`їзд на тимчасово неконтрольовану територію України. На підставі наведеного, позивач просила надати дозвіл на тимчасовий виїзд/в`їзд [PERSON] на неконтрольовану територію України через лінію зіткнення у межах Донецької області у супроводі матері [PERSON] без дозволу (згоди) та супроводу батька [PERSON] на один рік з дати набрання рішенням законної сили. Позивач в судове засідання не з`явилась, надала клопотання, в якому підтримала позовні вимоги, просила справу розглянути за її відсутності, не заперечувала проти заочного розгляду справи (а.с.32). Відповідач про дату, час і місце судового розгляду повідомлений належним чином - шляхом розміщення оголошення про виклик до суду на офіційному веб-сайті Красноармійського міськрайонного суду Донецької області, в судове засідання не з`явився, не повідомив про причини неявки, відзиву не подав. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору про дату, час і місце судового розгляду повідомлена належним чином, в судове засідання не з`явилась, не повідомила про причини неявки, у встановлений судом строку пояснення не надала. Згідно ст.280 ЦПК України судом ухвалено заочне рішення на підставі наявних в ній доказів. Дослідивши письмові докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Судом встановлені такі фактичні обставини та відповідний зміст спірних правовідносин. Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 25 квітня 1998 року по 11 травня 2016 року (а.с.6-10). [PERSON] є батьком, а [PERSON] - матір`ю неповнолітньої [PERSON] , [INFO] (а.с.7,8). Згідно листа бази відпочинку « Променад » в період з 18 серпня 2018 року по 25 серпня 2018 року позивачем було заброньовано трьохмісний номер у базі відпочинку « Променад », яка розташована за адресою: смт. Кириллівка Запорізької області, вулиця Федотова Коса, 167а . Даний номер був призначений для відпочинку позивача з дітьми [PERSON] та [PERSON] , однак в вищевказаний період у номері фактично проживали позивач та [PERSON] (а.с.14). Позивач є власником квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , в якій вона разом із [PERSON] зареєстровані та проживають (а.с.4, 9, 13). [PERSON] навчається на екстернатній формі навчання у загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів № 1 Мирноградської міської ради Донецької області та у червні 2019 року складатиме Державну підсумкову атестацію (а.с.26). Згідно ч. 1 ст. 64 Конституції України конституційні права і свободи людини не можуть бути обмежені. Статтею 33 Конституції України закріплено право кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України. Відповідно до ч.ч. 7, 8 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, встановлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. У відповідності ст. 9 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року, підписану Українською РСР 21 лютого 1990 року, ратифіковану постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27.02.1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Статтею 3 Конвенції передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно ч.2 ст. 154 Сімейного кодексу України батьки мають право звертатися до суду, органів державної влади, органів місцевого самоврядування та громадських організацій за захистом прав та інтересів дитини, а також непрацездатних сина, дочки як їх законні представники без спеціальних на те повноважень. Частиною 3 ст. 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи супроводі осіб, які уповноважені ними. Відповідно до ст.18 Конвенції батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Рівності прав і обов`язків батьків стосовно дітей необхідно дотримуватися незалежно від наявності або відсутності шлюбу між ними. Одним із питань, яке має вирішуватися за взаємною згодою батьків дитини, є реалізація права дитини на свободу пересування. Відповідно до положень ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 150, ч. 1 ст. 155 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено положеннями Закону України від 21 січня 1994 року № 3857-XII "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України", Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 "Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України". Відповідно до положень ст. 1 Закону України від 21 січня 1994 року № 3857-XII "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України", в редакції на час виникнення спірних правовідносин (далі - Закон № 3857-XII ), громадянин України має право виїхати з України, крім випадків, передбачених цим Законом, та в`їхати в Україну. Порядок в`їзду до іноземної держави регулюється законодавством відповідної держави. Громадянин України ні за яких підстав не може бути обмежений у праві на в`їзд в Україну. Згідно ст. 2 Закону № 3857-XII документами, що дають право громадянину України на виїзд з України і в`їзд в Україну, є: паспорт громадянина України для виїзду за кордон; дипломатичний паспорт України; службовий паспорт України; посвідчення особи моряка; посвідчення члена екіпажу; посвідчення особи на повернення в Україну (дає право на в`їзд в Україну). У передбачених міжнародними договорами України випадках замість документів, зазначених у частині першій цієї статті, для виїзду з України і в`їзду в Україну можуть використовуватися інші документи. Перетинання громадянами України державного кордону України здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон України після пред`явлення одного з документів, зазначених у статті 2 цього Закону. Правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Закону та інших законів України (Стаття 3 Закону № 3857-XII). Пунктом 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 , зі змінами і доповненнями на час виникнення спірних правовідносин ( далі - Правила) передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: якщо другий з батьків є іноземцем або особою без громадянства, що підтверджується записом про батька у свідоцтві про народження дитини, та який (яка) відсутній у пункті пропуску; якщо у паспорті громадянина України для виїзду за кордон, з яким перетинає державний кордон громадянин, який не досяг 16-річного віку, або проїзному документі дитини є запис про вибуття на постійне місце проживання за межі України чи відмітка про взяття на постійний консульський облік у дипломатичному представництві або консульській установі України за кордоном; - у разі пред`явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій: свідоцтва про смерть другого з батьків; рішення суду про позбавлення батьківських прав другого з батьків; рішення суду про визнання другого з батьків безвісно відсутнім; рішення суду про визнання другого з батьків недієздатним; рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків; довідки про народження дитини, виданої відділом реєстрації актів цивільного стану, із зазначенням підстав внесення відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України (під час виїзду дитини за кордон у супроводі одинокої матері). Отже, у разі відсутності згоди одного з батьків питання про виїзд неповнолітнього за кордон вирішується судом за позовом іншого з батьків зі з`ясуванням питання про державу прямування та відповідний часовий проміжок перебування дитини у цій державі, строку та мети виїзду. Відповідно до ст.11 Закону України від 26 квітня 2001 року № 2402-ІІІ «Про охорону дитинства» предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Беручи до уваги той факт, що судом при розгляді даної справи не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , на територію України для тимчасового перебування, а також враховуючи, що тимчасовий виїзд дитини разом із матір`ю відповідає її інтересам, тому суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог, а саме надання дозволу строком на один рік . Відповідно до ст.313 ЦК України, ст.ст.150, 154, 155 СК України, ст.4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України", п.5 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57,

Outcome: approved