Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-14 00:00:00

Позивач звернувся з даним позовом до відповідача, в якому просив стягнути на його користь заборгованість за позикою в сумі 86657 грн., суму збільшення заборгованості внаслідок урахування встановленого індексу інфляції у розмірі 873,93 грн. та 3% річних у розмірі 1111,11 грн., а також судовий збір у розмірі 898,94 грн. У подальшому позивач уточнив позовні вимоги та просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість за позикою у розмірі 20 000 грн. та 2550 дол. США за курсом НБУ, а також судовий збір. Позивач до судового засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутності та уточнені позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Відповідач, належним чином повідомлений про дату, час та місце слухання справи, у судове засідання не з`явився, про причини неявки до суду не повідомив, відзив на позов не надав. Згідно ст. 280 ЦПК України суд вважає можливим розглянути справу у порядку заочного провадження у відсутність відповідача з дотриманням вимог, встановлених законом. Судом ухвалено про розгляд справи у відсутності сторін. Обставини справи, встановлені судом. Судом встановлено, що в 05.12.2016 року відповідач згідно розписки отримав від позивача грошові кошти в сумі 2550 дол. США та 20 000 грн. із встановленим строком повернення боргу до 31.12.2017 року. Дана розписка була оформлена у письмовому вигляді, що відповідає вимогам ст.1047 ЦК України та що підтверджується оригіналом цієї розписки, залученої до матеріалів справи. Згідно ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальникам. В постанові № 6-63 цс 13 від 18 вересня 2013 року Верховний Суд України висловив правову позицію, яка згідно з ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковою для всіх судів України, про те, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. 02.05.2018 року на адресу відповідача позивачем надіслано вимогу про повернення суми боргу та сплати 3% річних протягом семи днів з дня отримання вимоги, що підтверджується копією квитанції про оплату поштового відправлення. Однак, відповідач свої зобов`язання перед позивачем по поверненню суми боргу відповідач дотепер не виконав. Суд, враховує, що у позасудовому порядку спір між сторонами вирішено не було, в зв`язку з чим позивач вимушений був звернутись до суду за захистом своїх прав. З часу звернення позивача до суду та отримання відповідачем копії позову, останній позику не повернув, належних доказів про повернення позики не надав. Наявність у позивача розписки свідчить про неповернення відповідачем боргу. Як свідчать написана особисто відповідачем розписка, останній отримав в борг 2550 доларів США та 20 000 грн., які зобов`язався повернути позивачу у строк до 31.12.2017 року. Частиною першою статті 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до звичаїв ділового обороту у випадку належного виконання грошового зобов`язання розписка повертається боржникові з відповідною відміткою про виконання. Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року N 959-XII "Про зовнішньоекономічну діяльність", Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року N 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" (далі - Декрет N 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року N 185/94-ВР "Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті". Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України (Правова позиція, викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року у справі №373/2054/16-ц, провадження №14-446цс18). Враховуючи вищевикладене, позов підлягає задоволенню та з відповідача на користь позивача слід стягнути борг за договором позики у розмірі 2550 доларів США та 20 000 грн. В силу ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір у сумі 898,94 грн.

Outcome: approved