Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-16 00:00:00

28 жовтня 2016 року [PERSON] звернувся в Баглійський районний суд м. Дніпродзержинська з позовом до Державного підприємства "Бар`єр", який протягом судового розгляду уточнив та доповнив і в якому просить суд стягнути з відповідача на його користь нараховану, але невиплачену заробітну плату в сумі 572 грн. 40 коп., середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати в сумі 53614 грн. 80 коп., моральну шкоду в сумі 30000 грн. 00 коп. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що на підставі рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська від 15.12.2015 року наказом по ДП "Бар`єр" був поновлений на посаді заступника начальника служби безпеки та адміністративного забезпечення від 16.12.2015 року № 36/ос; наказом № 24/ос від 18.12.2015 року його було звільнено за угодою сторін; 18.12.2015 року в день звільнення, а також протягом усього часу по день судового розгляду позивачу не виплатили заробітну плату за відпрацьовані дні в сумі 572 грн. 40 коп. Оскільки в день звільнення і по теперішній час відповідач не провів виплату всіх належних позивачу сум при звільненні, на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за весь час затримки в розмірі 53614 грн. 80 коп. за період з грудня 2015 року по 01 лютого 2017 року виходячи з середньомісячної заробітної плати 190 грн. 80 коп., а всього за 281 день затримки розрахунку, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року. Також, позивач зазначив, що у нього в силу життєвих обставин невиплата йому заробітної плати порушила стабільність та фінансову незалежність, він має сина, який хворів у той час, але позивач не мав коштів для придбання ліків через затримку відповідачем розрахунку. Несвоєчасна виплата відповідачем заробітної плати спричинила позивачу моральні страждання, які він оцінює у 30000 грн. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав позовні вимоги в повному обсязі і просив їх задовольнити, пояснив, що протягом трьох днів після того, як був поновлений на посаді згідно рішення суду відпрацював на підприємстві, керівництво обіцяло провести з ним повний розрахунок за рішенням суду, тому було досягнуто домовленості і він був звільнений за згодою сторін; факт перебування його на роботі з 16.12.2015 по 18.12.2015 можуть підтвердити свідки, електронну перепустку йому не встигли видати і на підприємство він потрапляв за усталеною практикою - телефонуючи секретарю приймальні директора, після чого надавався дозвіл і на прохідній його допускали на територію підприємства. Пояснив, що після звільнення 18.12.2015 року не працевлаштовувався, до теперішнього часу з ним підприємство не розрахувалося також і за рішенням суду від 15.12.2015 року, яким його поновлено на роботі та стягнуто кошти за час вимушеного прогулу. Розмір заборгованості з заробітної плати визначив, виходячи з середньоденного заробітку, визначеного у рішенні суду про його поновлення на роботі та відповідних довідок, виданих підприємством на час розгляду тієї справи, оскільки пізніш підприємство йому таких довідок не видає, оспорюючи сам факт нарахування заробітної плати. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні позов не визнав. В обгрунтування заперечень проти позову зазначив, що відповідач є державним підприємством і його видатки фінансуються виключно в межах законодавства про державний бюджет, розрахункові рахунки підприємства арештовані, тому вважає, що на даний час відсутня вина відповідача у несвоєчасному розрахунку з позивачем, що виключає відповідальність. Крім того, у запереченнях від 09.12.2016 року (арк.с. 45-47) зазначив, що позивач був відсутній на роботі з 16.12.2015 року по 18.12.2015 року і його вихід на роботу не відображено у табелях виходу на роботу працівників, про його відсутність складались відповідні акти, тому підприємство йому не нараховувало заробітну плату і не проводило розрахунок при звільненні. Вважає, що порушення прав позивача не мало місце, тому факт завдання моральної шкоди не доведено. Допитані у судовому засіданні за клопотанням позивача свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] повідомили, що працювали на ДП "Бар`єр" в період, коли позивач був поновлений на посаді, в період з 16.12.2015 року по 18.12.2015 року зустрічали його у різний час робочого дня у коридорах адміністративної будівлі, він відвідував кабінет директора, головного інженера, начальника охорони, актів про його відсутність на роботі у той період часу ніхто не складав, до адміністартивної будівлі, де знаходився кабінет позивача, можливо було потрапити, зателефонувавши секретарю, електронна перепустка не є обов`язковою, у офісі підприємства працювало близько 20 осіб, тому нескладно було запам`ятати хто саме є на роботі. Свідок [PERSON] повідомив, що працював заступником директора по фіз.захисту, зараз звільнений за власним бажанням, позивач був у його підпорядкуванні, він особисто не писав керівництву доповідних з приводу відсутності позивача, так як той був на роботі і відпрацював три дні у грудні 2015 року, а потім звільнився за угодою сторін. Допитана у судовому засіданні за клопотанням представника відповідача свідок [PERSON] повідомила, що працює на підприємстві інженером з охорони праці, підтверджує, що в актах щодо відсутності позивача на роботі в період з 16.12.2015 по 18.12.2015 стоїть її підпис, хто саме давав вказівку складати акти не пам`ятає, контроль за режимом пропускної системи до її обов`язків не входить, трудову книжку [PERSON] не видавала. Суд, взявши до уваги позицію позивача та представника відповідача, дослідивши письмові докази у справі, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Як встановлено в судовому засіданні, на підставі рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська від 15.12.2015 року наказом по ДП "Бар`єр" позивач був поновлений на посаді заступника начальника служби безпеки та адміністартивного забезпечення від 16.12.2015 року № 36/ос ( л.с. 23); наказом № 24/ос від 18.12.2015 року його було звільнено за угодою сторін згідно п.1 ст. 36 КзпП України (л.с.24), про що також свідчить запис у трудовій книжці позивача (л.с.10) ; 18.12.2015 року в день звільнення, а також протягом усього часу по день судового розгляду позивачу не виплатили заробітну плату за відпрацьовані дні в сумі 572 грн. 40 коп. Оскільки в день звільнення і по теперішній час відповідач не провів виплату всіх належних позивачу сум при звільненні, на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за весь час затримки в розмірі 53614 грн. 80 коп. за період з грудня 2015 року по 01 лютого 2017 року виходячи з середньомісячної заробітної плати 190 грн. 80 коп., а всього за 281 день затримки розрахунку, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року. Здійснений позивачем розрахунок не оспорювався відповідачем, тому відповідно до ч.1 ст. 61 ЦПК України не підлягає доказуванню. Також, позивач зазначив, що несвоєчасна виплата відповідачем заробітної плати спричинила йому моральні страждання, в обгрунтування завдання моральної шкоди послався на наявність захворювання у сина на час, коли мала місце затримка розрахунку, незадовільне матеріальне становище у родині. На даний час не працює. Згідно ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу вимог і заперечень. У відповідності до ст. 61 ч.1 ЦПК України обставини, що визнаються сторонами, доказуванню не підлягають. Відповідно до ст. 94 КзпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до ст.115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує 16 календарних днів. Відповідно до ст. ст. 115, 116 Кодексу Законів про працю України передбачено строки виплати заробітної плати та строки розрахунку при звільненні; у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у зазначені строки, підприємство, установа, організація згідно ч. 1 ст. 117 Кодексу Законів про працю України повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При цьому відповідальність власника або уповноваженого ним органа настає у разі винної поведінки. Стороною відповідача не надано суду доказів на підтвердження доводів щодо неможливості здійснення повного розрахунку з позивачем, на день розгляду справи судом заборгованість з заробітної плати не виплачено, таким чином має місце винна поведінка відповідача як і підстави для настання відповідальності за ст. 117 КзпП України. Відсутність коштів на розрахункових рахунках роботодавця не може бути підставою, що виключає відповідальність за ст. 117 КзпП України. Згідно ст. 233 КзпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Згідно ст. ст. 40 36 КзпП України передбачено підстави припинення трудового договору, зокрема, з ініціативи власника у випадках прогулу ( в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Однак як видно з наведеного вище, трудовий договір з позивачем розірвано з інших підстав, а саме, згідно ст. 36 п.1 КзпП України - за угодою сторін, вказану обставину відповідачем не оспорено у суді, тому відповідно до ч.1 ст. 61 ЦПК України ця обставина не підлягає доказуванню у суді. Той факт, що позивач дійсно в період з 16.12.2015 по 18.12.2015 року був присутній на робочому місці також підтверджено показами допитаних у суді свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] Надані суду у якості доказів акти про відсутність позивача на роботі у вказаний період (л.с. 25, 26), а також покази свідка [PERSON], протирічать як показам зазначених вище свідків, так і підставам для звільнення позивача, зазначеним у наказі від 18.12.2015 року, котрі не виключають обов`язку роботодавця нарахувати заробітну плату працівникові і провести з ним розрахунок. Станом на день розгляду справи у суді заборгованість з заробітної плати на користь позивача не виплачено, довідку про нарахування йому заробітної плати за спірний період не видано з мотивів її ненарахування, таким чином розрахунок не проведено. Згідно правових позицій, викладених в постанові Верховного Суду України від 02.07.2014 року, передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Порушення процедури про банкрутство роботодавця, наявність тривалого періоду здійснення виконавчих дій органами державної виконавчої служби, незначна частка заборгованості підприємства перед працівником у виплаті компенсації за невикористану відпустку порівняно із сумою середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку не може свідчити про відсутність вини роботодавця в невиплаті працівникові належних коштів і не є підставою для звільнення роботодавця від обов'язку сплатити зазначені кошти. Згідно ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Визначаючи розмір моральної шкоди, завданої позивачу, суд виходить з того, що діями відповідача дійсно порушені трудові права позивача, а також право власності позивача на кошти, які йому належать у якості оплати праці, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від позивача додаткових зусиль для організації свого життя, та враховує тривалість періоду, за який утворилась заборгованість, розмір цієї заборгованості, обставини, що призвели до відсутності розрахунку з позивачем, тому вважає необхідним задовольнити позов щодо стягнення моральної шкоди частково та стягнути з відповідача на користь позивача у відшкодування моральної шкоди 200 грн. Враховуючи вищевикладене, суд вважає необхідним задовольнити частково позовні вимоги [PERSON] до Державного підприємства "Бар`єр" про стягнення заборгованості з заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку та стягнення моральної шкоди. Вирішуючи питання щодо стягнення судових витрат, суд з урахуванням вимог ст. 88 ЦПК України, вважає необхідним стягнути з Державного підприємства "Бар`єр" судовий збір в сумі 640 грн. на користь держави. Виходячи з викладеного,

Outcome: partial