Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-30 00:00:00

ПАТ «ВіЕс Банк» звернулося до суду із позовом до [PERSON], [PERSON] про стягнення боргу за договором кредиту. В основу заявлених вимог позивач посилається на те, що 28.11.2007 року між ПАТ «ВіЕсБанк» (правонаступник ВАТ Електрон Банк) та [PERSON] був укладений кредитний договір № KF 41279, згідно якого [PERSON] надано кредит у розмірі 20 000 доларів США, з кінцевим строком погашення не пізніше 27.11.2017 року під 12,5% річних. З метою забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором між позивачем та відповідачем [PERSON] укладено Іпотечний договір від 29.11.2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Свалявського нотаріального округу [PERSON], згідно якого відповідач [PERSON] надав в заставу позивачу нерухоме майно разом з усіма його приналежностями, а саме: житловий будинок, загальною площею 246,3 м.кв., житловою площею 129,2 м.кв., що на плані значиться літерою АА, сарай літера Б, вбиральня літера И, огорожа літера 1-3, замощення літера І, що знаходиться за адресою: Закарпатська область, Свалявський район, с.Керецьки, вул. Белеївська, буд. 14, який належить [PERSON] на піставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 05.08.2004 року. У порушення умов кредитного договору, відповідач [PERSON] договірні зобовязання не виконав, ухиляється від сплати, на численні перемови позивача про виконання зобовязань за кредитним договором та на прохання добровільного погашення заборгованості не реагує, часткового чи повного погашення заборгованості не проводить, в результаті чого відповідач [PERSON] заборгував банку 9542,99 доларів США, що по курсу НБУ станом на 05.06.2014 року (1 долар = 11,870105 грн.) становить 113276,29 грн. Оскільки відповідачі не виконують основне зобовязання, заборгованість за кредитним договором не сплачують, а тому позивач просить суд: ?звернути стягнення на житловий будинок загальною площею 246,3 кв.м, житловою площею 129,2 кв.м, що на плані значиться літерою АА, сарай літери Б, вбиральня літери В, огорожа літери 1-3, замощення літери І, що знаходиться за адресою: с. Керецьки, вул. Белеївська, буд. 14, Свалявського району, Закарпатської області, який належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 05.08.2004 року шляхом продажу майна Публічним акціонерним товариством «ВіЕсБанк» від свого імені будь-якій особі згідно договору купівлі-продажу за ціною визначеною уповноваженим експертом оцінювачем на день проведення продажу, а кошти одержані від реалізації скерувати для задоволення вимог ПАТ ВіЕсБанк за кредитним договором № KF41279 від 28.11.2007 року в розмірі 9542,99 доларів США, що становить 113276,29 гривень (по курсу НБУ станом на 05.06.2014 року (1 долар = 11,870105 грн.); ?закріпити за публічним акціонерним товариством ВіЕсБанк права управителя щодо: вільного доступу представників управителя та інших осіб, визначених управителем, до майна, що передано в управління; укладення договорів оренди майна, переданого в управління, з третіми особами; розпорядження коштами, отриманими за результатами управління майном; укладення договорів відповідального зберігання майна, що передається в управління з третіми особами; представляти інтереси у всіх установах чи підприємствах незалежно від організаційної форми та підпорядкування з питань, повязаних з замовленням, посвідченням, отриманням необхідних документів (в тому числі у відповідній райдержадміністрації, в органах місцевого самоврядуваня, в банківських установах, житлово-комунальних органах, в органах державної пожежної охорони, в органах газопостачання, у відповідному структурному підрозділі енергозабезпечувальної установи, в органах звязку, водоканалу та інших підприємствах, установах та організаціях) з питань, що стосуються належного здійснення управління майном, передачу в оренду, забезпеченням нерухомого майна електроенергією, водо- та газопостачанням, телефонним звязком; здійснювати реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (в тому числі але не виключно права власності, інших речових прав, обтяжень речових прав, щодо їх виникненя, припинення, переходу, зміни) підписувати і подавати заяви про надання витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, про державну реєстрацію припинення іпотеки та про державну реєстрацію припинення обтяження нерухомого майна; володіти, користуватися і розпоряджатися майном у встановлених чинним в Україні законодавством та цим договором; інші права, необхідні для здійснення належного управління майном; ?виселити з житлового будинку, що знаходиться за адресою: с. Керецьки, вул. Белеївська, буд.14, Свалявського району, Закарпатської області [PERSON] та [PERSON]; ?стягнути з [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ «ВіЕсБанк» сплачений судовий збір у сумі 1132,76 грн. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] (на підставі довіреності від 14.12.2016 року) позовні вимоги підтримав, просить суд задовольнити вимоги первісного позову, а саме на суму в розмірі 9542,99 доларів США (113276,29 грн.) в повному обсязі, поскільки заява про збільшення позовних вимог не оплачена судовим збором, до заяви не додано копій для сторін. В судовому засіданні представник [PERSON] (на підставі договору № 32 від 16.07.2014 року, ордеру № 32 від 16.07.2014 року) проти заявлених позовних вимог банку заперечує повністю, вказує на те, що з зарплати [PERSON] стягується 20% на погашення кредиту, що свідчить про часткове погашення заборгованості, а тому вважає, що позовні вимоги позивача є безпідставними та передчасними, просить суд у задоволенні вимог ПАТ ВіЕс Банк відмовити повністю. Відповідачі [PERSON], [PERSON] в судове засідання не зявилися по невідомим суду причинам, про час та місце розгляду справи повідомлені своєчасно та належним чином. Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача [PERSON], дослідивши матеріали справи, доводи позовної заяви, суд доходить слідуючого висновку. ПЛЕНУМ Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у Постанові № 5 від 30 березня 2012 року Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» розяснив, що: При розгляді справ за позовами, що виникають при укладенні, забезпеченні, виконанні та припиненні кредитних договорів слід виходити з положень Конституції України та враховувати, що кредитні відносини врегульовано законами України: від 07.12.2000 року № 2121-ІІІ «Про банки і банківську діяльність»; від 05.06.2003 року № 898-IV «Про іпотеку»; від 12.05.1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів»; від 18.11.2003 року № 1255-IV «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» та іншими нормативно-правовими актами, у тому числі виданими Національним банком України у межах своїх повноважень, визначених Законом України від 20.05.1999 року № 679-XIV «Про Національний банк України». Згідно ст. 11 ЦПК України\~- суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України - кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 64 ЦПК України - письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. В частині вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд доходить наступного висновку. Судом встановлено, що 28 листопада 2007 року між ПАТ «ВіЕсБанк» (правонаступник ВАТ Електрон Банк) та [PERSON] був укладений кредитний договір № KF 41279, згідно якого [PERSON] надано кредит у розмірі 20 000 доларів США, з кінцевим строком погашення не пізніше 27.11.2017 року під 12,5% річних. Позивачем умови кредитного договору виконано та надано відповідачу кредит у сумі, визначеній кредитним договором (заява на видачу готівки № 2 від 29.11.2007 року додана до матеріалів позову, а.с. 25). За ст. 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами. Згідно наданого банком загального розрахунку, заборгованість [PERSON] за кредитним договором, станом на 05 червня 2014 року - становить 9542,99 доларів США, а саме: 9023,97 доларів США заборгованості за кредитом, 479,53 доларів США заборгованості за відсотками; 39,49 доларів США - заборгованості за пенею (розрахунок заборгованості за кредитним договором, а.с.5). Верховний Суд України у Постанові від 01.04.2015 року по справі № 3-29гс15 розяснив, що чинне законодавство не передбачає встановлення Національним банком України облікової ставки для іноземної валюти, а тому пеня має обчислюватися та стягуватися за судовими рішеннями лише у національній валюті України - гривні. Тому суд вважає, що складову заборгованості пеню за даним кредитним договором № KF 41279 від 28.11.2007 року - слід зазначити у національній валюті - гривні, визначивши її розмір по курсу НБУ станом на 05.06.2014 року (1 долар = 11,870105 грн.) в сумі 468,75 грн. Як вбачається з повідомлення-вимоги ПАТ ВіЕсБанк від 18.03.2014 року № 09-3/5509, адресованого [PERSON], позивач повідомив відповідача щодо наявної заборгованості за кредитним договором, розяснив про наслідки невиконання договірного зобовязання та попередив про звернення на предмет іпотеки (а.с. 26). Таким чином, судом доведено наявність між сторонами договірних зобовязань та неналежне виконання таких відповідачем [PERSON] За ст. 526 ЦК України - зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов кредитного договору. Відповідно до ст. 610 ЦК України - порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 612 ч. 1 ЦК України - боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошових зобовязань. За ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо кредитним договором встановлений обовязок позичальника повернути кредит частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини, позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини кредиту, що залишилась та сплати належних відсотків. Згідно ч.1 ст. 1048, ч.1 ст. 1054 ЦК України за користування кредитом відповідач зобовязаний сплатити проценти у порядку та в розмірі встановленим кредитним договором. Відповідно до ч.1 ст. 33 Закону України Про іпотеку - у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки Судом встановлено, що в забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором № KF 41279 від 28.11.2007 року між позивачем та відповідачем [PERSON] укладено Іпотечний договір від 29 листопада 2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Свалявського нотаріального округу [PERSON], за реєстровим № 5408, згідно якого відповідач [PERSON] надав в заставу позивачу нерухоме майно разом з усіма його приналежностями, а саме: житловий будинок, загальною площею 246,3 м.кв., житловою площею 129,2 м.кв., що на плані значиться літерою АА, сарай літери Б, вбиральня літери И, огорожа літери 1-3, замощення літери І, що знаходиться за адресою: Закарпатська область, Свалявський район, с.Керецьки, вул. Белеївська, буд. 14 (а.с. 21-23). Згідно п.14 вищевказаного Іпотечного договору право звернення стягнення на предмет іпотеки виникає у Іпотекодержателя з наступних підстав: а) у разі невиконання або неналежного виконання Іпотекодавцем - Боржником основного забовязання; б) у разі порушення Іпотекодавцями обов'язків (умов) встановлених іпотечним договором. Житловий будинок в с.Керецьки, вул. Белеївська, буд. 14, Свалявського району, Закарпатської області належить на праві власності (що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 05 серпня 2004 року (серія САА № 966343), виданим Керецьківською сільської радою на підставі рішення виконавчого комітету від 30.10.2003 року № 81 (а.с. 24)) - [PERSON], який є Іпотекодавцем та Боржником основного забовязання за кредитним договором. Згідно п. 7 Іпотечного договору від 29.11.2007 року за згодою між іпотекодавцем та іпотекодержателем предмет іпотеки оцінено в 161 600 грн (за актом погодження договірної вартості предмету іпотеки станом на 28.11.2007 року курсу НБУ (100 дол. - 505 грн.), оцінка предмету проведена за згодою сторін з врахуванням ринкових цін та обсягу можливих витрат, повязаних з його реалізацією) та становить 32000 доларів США станом на день укладення Іпотечного договору. Як вбачається з п.16 Іпотечного договору від 29.11.2007 року, звернення стягнення на предмет іпотеки за цим договором здійснюється на підставі: рішення суду; виконавчого напису нотаріуса; шляхом позасудового врегулювання, згідно умов цього договору та вимог Закону України Про іпотеку. Реалізація предмета іпотеки після звернення на нього стягнення може здійснюватись наступними способами, зокрема: а) на підставі рішення суду шляхом продажу предмета іпотеки з прилюдних торгів; б) на підставі рішення суду шляхом продажу предмету іпотеки Іпотекодержателем від свого імені будь-якій особі згідно договору купівлі-продажу; в) на підставі виконавчого напису нотаріуса шляхом продажу предмета іпотеки з прилюдних торгів; г) на підставі даного договору шляхом передачі права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання згідно ст.37 Закону України Про іпотеку; (на підставі даного договору, шляхом продажу предмету іпотеки Іпотекодержателем від свого імені будь-якій особі згідно договору купівлі-продажу, згідно ст. 38 Закону України Про іпотеку (п. 21 Іпотечного договору від 29.11.2007 року). Відповідно до ч.5 ст. 38 Закону України Про іпотеку (доповнено із Законом № 800-VI від 25.12.2008 року) дії щодо продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені, на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця. ПЛЕНУМ Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у постанові від 30.03.2012 року № 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" п. 42 розяснив: Резолютивна частини рішення суду в разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки має відповідати вимогам як статті 39 Закону України "Про іпотеку", так і положенням п. 4 ч.1 ст. 215 ЦПК України. Зокрема, у ньому в обов'язковому порядку має зазначатись: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; спосіб реалізації предмета іпотеки - шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. За вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. ПАТ ВіЕсБанк, як позивач, обрав способом захисту своїх прав та інтересів звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду, шляхом продажу шляхом продажу майна ПАТ «ВіЕсБанк» від свого імені будь-якій особі згідно договору купівлі-продажу за ціною визначеною уповноваженим експертом оцінювачем на день проведення продажу. За правовим змістом ч. 1 ст. 39 Закону «Про іпотеку» - у рішенні суду зазначаються початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Відповідно до ч. 6 ст. 38 Закону України «Про іпотеку» - ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем та іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, тому початкова ціна предмету іпотеки повинна бути на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. Відповідно до Правової позиції, висловленої ВСУ під час розгляду справи № 6-1205цс15 (постанова від 23 грудня 2015 року): Суд повинен зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Відповідно до Правової позиції, висловленої ВСУ під час розгляду справи № 6-1907цс16 (постанова від 02 листопада 2016 року): В розумінні норми статті 39 Закону України «Про іпотеку» зазначення в рішенні суду початкової ціни предмета іпотеки, встановленої за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 цього Закону, означає встановлення її в грошовому вираженні . Зважаючи на те, що Іпотечним договором від 29.11.2007 року сторони оцінили предмет іпотеки у 32000 доларів США (п. 7), суд вважає, що слід встановити початкову ціну предмету іпотеки в розмірі, визначеному за згодою між іпотекодавцем та іпотекодержателем в розмірі 32000 доларів США, шо становить 868987,17 грн., зазначивши, що початкова ціна предмету іпотеки має бути не нижчою за звичайні ціни на цей вид майна. При вирішенні спору про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, суд виходить не з формальних міркувань, а з встановлених та перевірених в судовому засіданні переконливих, доведених позивачем фактів порушення позичальником (відповідачем [PERSON]П.) кредитних зобовязань, а також враховує, що позичальник та іпотекодавець є однією й тією ж фізичною особою відповідачем [PERSON], а тому доходить висновку про наявність правових підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашенння вищевказаної зборгованості, застосувавши положення ст.ст. 33,39 Закону України Про іпотеку. Також слід зазначити, що посилання представника відповідача [PERSON] на часткове погашення боргу відповідачем, у даному випадку не мають вирішального значення, поскільки станом на 01 грудня 2017 року існує чинне рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 23.06.2015 року (рішення змінено рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області від 31.08.2016 року) про стягнення з солідарно з [PERSON] та [PERSON], мешканців с. Керецьки, вул. Белеївська, 14, Свалявського району Закарпатської області, на користь Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» (м. Львів, вул. Грабовського, 11, код ЄДРПОУ 19358632) заборгованість за кредитним договором від 28.11.2007 року №KF41279 у розмірі 10495,50 доларів США, що за офіційним курсом НБУ 1 дол. США/22,276179 грн станом на 22.04.2015 року еквівалентно 233799,64 грн. В частині вимоги закріпити за ПАТ ВіЕсБанк права управителя, суд доходить наступного висновку. За правовим змістом ст. 1037 ЦК України 1. Управитель управляє майном відповідно до умов договору. Управитель може відчужувати майно, передане в управління, укладати щодо нього договір застави лише за згодою установника управління. 2. Управитель має право вимагати усунення будь-яких порушень його прав на майно, передане в управління, відповідно до ст. 396 ЦК України. Відповідно до ст. 396 ЦК України - особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 ЦК України. Згідно з ч. 3 ст. 1033 ЦК України - управитель не може бути вигодонабувачем, оскільки як довірчий власник діє не у власних інтересах, а в інтересах установника управління чи визначеної ним особи. Також управитель, учиняючи фактичні та юридичні дії, повязані з управлінням майном, діє в інтересах установників управління, але від свого імені та без довіреності. Окрім того, він має право вимагати усунення будь-яких порушень його прав на майно, передане в управління, відповідно до ст. 396 цього Кодексу. Тобто управитель може використовувати усі речовоправові способи захисту, передбачені главою ЦК України. При цьому, як субєкт зобовязальних правовідносин, управитель також може використовувати і необхідні зобовязальні способи захисту. Відповідно до ст. 33 Закону України Про іпотеку - звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. С т. 36 Закону України Про іпотеку передбачено, що позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати, зокрема, передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому ст. 37 Закону України Про іпотеку. Враховуючи, що вимоги позивача закріпити за ПАТ ВіЕсБанк права управителя, щодо: вільного доступу представників управителя та інших осіб, визначених управителем, до майна, що передано в управління; укладення договорів оренди майна, переданого в управління, з третіми особами; розпорядження коштами, отриманими за результатами управління майном; укладення договорів відповідального зберігання майна, що передається в управління з третіми особами; представляти інтереси у всіх установах чи підприємствах незалежно від організаційної форми та підпорядкування з питань, повязаних з замовленням, посвідченням, отриманням необхідних документів (в тому числі у відповідній райдержадміністрації, в органах місцевого самоврядуваня, в банківських установах, житлово-комунальних органах, в органах державної пожежної охорони, в органах газопостачання, у відповідному структурному підрозділі енергозабезпечувальної установи, в органах звязку, водоканалу та інших підприємствах, установах та організаціях) з питань, що стосуються належного здійснення управління майном, передачу в оренду, забезпеченням нерухомого майна електроенергією, водо- та газопостачанням, телефонним звязком; здійснювати реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (в тому числі але не виключно права власності, інших речових прав, обтяжень речових прав, щодо їх виникненя, припинення, переходу, зміни) підписувати і подавати заяви про надання витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, про державну реєстрацію припинення іпотеки та про державну реєстрацію припинення обтяження нерухомого майна; володіти, користуватися і розпоряджатися майном у випадках встановлених чинним в Україні законодавством для здійснення належного управління майном - передбачені умовами іпотечного договору (п. 16), визнані відповідачами, тому такі вимоги слід задовольнити. В частині вимоги про виселення відповідачів з житлового будинку за адресою: с.Керецьки, вул. Белеївська, буд.14, Свалявського району, Закарпатської області суд доходить наступного висновку. Згідно ч.2 ст.39 Закону України "Про іпотеку" (в редакції Закону № 3795-VI від 22.09.2011) - одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Відповідно до ч.1 ст.40 Закону України "Про іпотеку" - звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є ст.109 ЖК УРСР (у частині першій якої передбачені підстави виселення, частина третя регулює порядок виселення громадян). За змістом ч.2 ст. 40 Закону України Про іпотеку та ч. 3 ст. 109 ЖК УРСР - після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Таким чином, ч. 2 ст. 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Як встановлено судом з кредитного договору, кредит отриманий відповідачами є споживчим та укладений в іноземній валюті, площа житлового будинку, яка є предметом іпотеки менше 250 кв.м. (246,3 кв.м.), є постійним місцем проживання іпотекодавця (відповідачів) та належить на праві власності [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 05.08.2004 року. Таким чином, враховуючи, що житловий будинок за адресою: с. Керецьки, вул. Белеївська, буд.14, Свалявського району, Закарпатської області, який є предметом іпотеки, не було придбано за рахунок кредиту (що підтверджується як правовстановлюючими документами на будинок, так і кредитним договором та іпотечним договором) - виселення з нього зареєстрованих осіб (відповідачів) можливе тільки із наданням іншого жилого приміщення і тільки тоді застосовується ч. 4 ст. 109 ЖК УРСР. (правові позиції, висловлені ВСУ під час розгляду справи № 6-39цс15 (постанова від 18 березня 2015 року) та справи №6-1049цс15 (постанова від 02 вересня 2015 року). З огляду на вищенаведене, у задоволенні вимог про виселення відповідачів без надання іншого житла, слід відмовити. В частині вимоги про стягнення сплачених судових витрат з відповідачів, суд доходить слідуючого висновку. Відповідно до ст. 214 п. 6 ЦПК України - під час ухвалення судового рішення суд вирішує питання розподілу між сторонами судових витрат. Відповідно до ч. 1 ст. 79 ЦПК України - судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. За ст. 88 ЦПК України та п. 35 Постанови Пленуму ВССУ №10 від 17.10.2014 року "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах" - стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Позивачем документально підтверджено оплату судового збору в сумі 1132,76 грн. (платіжне доручення № 155682 від 05 червня 2014 року з призначенням платежу судовий збір, а.с. 1). Разом з тим, відповідно до п. 35 п.п. 4 та п.п. 5 Постанови Пленуму ВССУ № 10 від 17.10.2014 року "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах" - при повному або частковому задоволенні позову майнового характеру до кількох відповідачів судовий збір, сплачений позивачем, відшкодовується ними пропорційно до розміру задоволених судом позовних вимог до кожного з відповідачів. Солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено. Таким чином, судові витрати з відповідачів необхідно стягнути у розмірі 566,38 грн. з кожного. З огляду на вищенаведене, на підставі встановлених та перевірених доказів в судовому засіданні, суд вважає, що заявлені вимоги позивача підлягають до часткового задоволення.

Outcome: partial