Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-03 00:00:00

У лютому 2015 року позивач публічне акціонерне товариство "Родовід Банк" (далі - ПАТ "Родовід Банк") звернулося до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 30.10.2007 року між відкритим акціонерним товариством "Родовід Банк" (далі - ВАТ "Родовід Банк"), правонаступником якого є ПАТ "Родовід Банк" та [PERSON] укладено кредитний договір №33/АА-018.07.2, відповідно до умов якого позивачем надано відповідачу кредит на купівлю автомобіля та сплату страхових платежів у сумі 16945,00 доларів США на строк 7 років з 30.10.2007 року по 30.10.2014 року. Процентна ставка за користування кредитом становила 12,5% річних. Погашення кредиту здійснюється шляхом сплати щомісячних платежів у сумі 201,73 долар США. [PERSON] одержав та використав за цільовим призначенням кошти, отримані в кредит. П.п.3.2.,3.3. кредитного договору від 30.10.2007 року №33/АА-018.07.2 встановлено, що позичальник зобов'язується повернути одержаний кредит не пізніше 30.10.2014 року, сплачувати нараховані проценти за користування кредитом щомісяця до 10-го числа (включно) кожного календарного місяця, наступного за звітним, а також 30.10.2014 року або в день повного дострокового погашення заборгованості за кредитами. Датою сплати заборгованості за процентами є день зарахування коштів на рахунок, вказаний у пункті 1.6 цього договору. Позичальник не дотримується умов кредитного договору, не сплачує щомісячно платежі у розмірі та порядку, визначеному договором. Відповідно до п.3.9. кредитного договору позичальник зобов'язується за порушення строків повернення кредитів чи сплати процентів, сплачувати банку пеню за кожний день прострочки у розмірі 1,6 (однієї цілої шість десятих) процента від суми простроченої заборгованості. Станом на 25.12.2014 року загальна сума заборгованості [PERSON] за кредитним договором складається із заборгованості зі сплати кредиту (основного боргу) у сумі 4420,98 доларів США, заборгованості зі сплати процентів за користування кредитом у сумі 1059,44 доларів США, пені за прострочення термінів сплати кредиту та процентів за користування кредитом у сумі 542898,78 грн., трьох процентів річних за прострочення виконання зобов'язання у розмірі 2805,78 грн. Для забезпечення виконання позичальником зобов'язань, взятих на себе за кредитним договором від 30.10.2007 року №33/АА-018.07.2, між ВАТ "Родовід Банк", правонаступником якого є ПАТ "Родовід Банк", та [PERSON] 30.10.2007 року було укладено договір поруки, відповідно до якого [PERSON] зобов'язався відповідати за своєчасне та повне виконання позичальником [PERSON] зобов'язань, які виникають з кредитного договору від 30.10.2007 року №33/АА-018.07.2. З цих підстав ПАТ "Родовід Банк" просило стягнути солідарно з відповідачів на його користь заборгованість за кредитним договором у сумі 5480,42 доларів США та 545704,56 грн.,а також судовий збір у сумі 3654,00 грн. До початку розгляду справи по суті представником позивача було подано заяву про збільшення розміру позовних вимог, у якій він просив суд стягнути солідарно з відповідачів на користь ПАТ "Родовід Банк" заборгованість за кредитним договором станом на 23.03.2015 року у сумі 5480,42 доларів США та 986461,63 грн. заборгованості зі сплати пені за прострочення термінів сплати кредиту, трьох процентів річних за прострочення виконання зобов'язання. До початку розгляду справи по суті [PERSON] звернувся з зустрічним позовом до ПАТ "Родовід Банк", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: [PERSON], про визнання договору поруки припиненим, мотивуючи його тим, що умови договору є несправедливими, оскільки банк свідомо ввів його в оману, зазначивши, що пеня за прострочену заборгованість буде нараховуватися у розмірі подвійної процентної ставки, тоді як насправді нарахував пеню у розмірі 1,6% за кожен день прострочення, чим значно збільшив обсяг його відповідальності, що є підставою для визнання такого договору припиненим. Крім того, [PERSON] зазначив, що протягом 3 років із дати, коли позичальником вперше були порушені умови кредитного договору, тобто з 11.11.2010 року, банк не направляв поручителю письмову вимогу про погашення заборгованості, не повідомляв його про існування такої заборгованості та не звертався з позовом до суду, а тому позивач пропустив строк для звернення з позовом до суду. За таких обставин, позивач за зустрічним позовом просив суд визнати припиненою поруку за договором поруки від 30.10.2007 року. Зустрічний позов [PERSON] до ПАТ "Родовід Банк", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: [PERSON], про визнання договору поруки припиненим прийнято до спільного розгляду з первісним позовом ПАТ "Родовід Банк" до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, а вимоги за зустрічним позовом об'єднано в одне провадження з первісним позовом. Представник позивача за первісним позовом в судовому засіданні позов з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог підтримав, просив суд первісний позов задовольнити, зустрічний позов вважав необґрунтованим, проти його задоволення заперечував. Представник відповідачів за первісним позовом проти первісного позову заперечував, просив суд відмовити у його задоволенні, зустрічний позов підтримав, просив суд його задовольнити. Заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідачів, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що первісний позов підлягає задоволенню частково, а зустрічний позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. З матеріалів справи вбачається, що 30.10.2007 року між ВАТ "Родовід Банк", правонаступником якого є ПАТ "Родовід Банк" та [PERSON] укладено кредитний договір №33/АА-018.07.2, відповідно до умов якого позивачем надано відповідачу кредит на купівлю автомобіля та сплату страхових платежів у сумі 16945,00 доларів США на строк 7 років з 30.10.2007 року по 30.10.2014 року. Процентна ставка за користування кредитом становила 12,5% річних. Погашення кредиту здійснюється шляхом сплати щомісячних платежів у сумі 201,73 долар США (а.с.8-11). Згідно з ч.1 ст.1054 ЦК України кредитодавець зобов'язується за кредитним договором надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Судом встановлено, що кредитні кошти в обсязі, визначеному договором, були надані ПАТ "Родовід Банк" відповідачеві [PERSON], які він використав за цільовим призначенням (а.с.23). П.п.3.2.,3.3. кредитного договору від 30.10.2007 року №33/АА-018.07.2 встановлено, що позичальник зобов'язується повернути одержаний кредит не пізніше 30.10.2014 року, сплачувати нараховані проценти за користування кредитом щомісяця до 10-го числа (включно) кожного календарного місяця, наступного за звітним, а також 30.10.2014 року або в день повного дострокового погашення заборгованості за кредитами. Датою сплати заборгованості за процентами є день зарахування коштів на рахунок, вказаний у пункті 1.6 цього договору. У відповідності до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Однак [PERSON] не виконує взяті на себе за кредитним договором від 30.10.2007 року №33/АА-018.07.2 зобов'язання щодо своєчасного та у повному обсязі погашення кредиту, допустив заборгованість зі сплати кредиту та процентів за його користування. Ст.610 ЦК України визначено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Ст.549 ЦК України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. За положеннями ч.1 ст.550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання. Згідно з п.3.9. кредитного договору позичальник зобов'язується за порушення строків повернення кредитів чи сплати процентів, сплачувати банку пеню за кожний день прострочки у розмірі 1,6 (однієї цілої шість десятих) процента від суми простроченої заборгованості. Пеня за прострочення термінів сплати кредиту та процентів за його користування, нарахована позивачем, складає 981395,23 грн. За положеннями ч.3 ст.551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Зважаючи на очевидну невідповідність розміру пені, нарахованої позивачем, розміру збитків, які він поніс внаслідок прострочення виконання позичальником [PERSON] зобов'язання щодо своєчасного та у повному обсязі повернення кредиту та процентів за користування ним, з метою недопущення безпідставного збагачення позикодавця за рахунок позичальника, суд зменшує розмір пені, яка підлягає стягненню за кредитним договором від 30.10.2007 року №33/АА-018.07.2, до 28169,36 грн. За приписами ч.1 ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу. Ч.1 ст.625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Ч.2 ст.625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У відповідності до роз'яснень, викладених у п.18 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у своїй постанові від 30.03.2012 року №5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин", за змістом ст.552, ч.2 ст.625 ЦК України стягнення трьох процентів річних від простроченої суми полягає в отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов'язання. Три проценти річних за прострочення виконання [PERSON] зобов'язання щодо своєчасної та у повному обсязі сплати кредиту та процентів за його користування складають 5066,40 грн. Отже, загальна сума заборгованості, яка підлягає стягненню з [PERSON] за кредитним договором від 30.10.2007 року №33/АА-018.07.2, складається з заборгованості зі сплати кредиту (основного боргу) у сумі 4420,98 доларів США, що згідно з офіційним курсом НБУ на 04.02.2016 року становить 113619,19 грн., заборгованості зі сплати процентів за користування кредитом у сумі 1059,44 доларів США, що згідно з офіційним курсом НБУ на 04.02.2016 року становить 27227,61 грн., заборгованості зі сплати пені за прострочення термінів сплати кредиту та відсотків за користування кредитом у сумі 28169,36 грн., трьох процентів річних за прострочення виконання зобов'язання у сумі 5066,40 грн. Відповідно до ст.553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб. Для забезпечення виконання позичальником зобов'язань, взятих на себе за кредитним договором від 30.10.2007 року №33/АА-018.07.2, між ВАТ "Родовід Банк", правонаступником якого є ПАТ "Родовід Банк", та [PERSON] 30.10.2007 року було укладено договір поруки, відповідно до якого [PERSON] зобов'язався відповідати за своєчасне та повне виконання позичальником [PERSON] зобов'язань, які виникають з кредитного договору від 30.10.2007 року №33/АА-018.07.2 (а.с.12-13). Відповідно до п.п.1.3.,1.4. договору поруки від 30.10.2007 року поручитель бере на себе зобов'язання відповідати перед банком в тому ж обсязі на тих же умовах та в ті ж строки, що і позичальник. Виконання зобов'язань поручителем за цим договором є безумовним. За приписами ст.554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки. За умовами договору поруки від 30.10.2007 року [PERSON] у випадку невиконнаня позичальником [PERSON] взятих на себе зобов'язань за кредитним договором від 30.10.2007 року №33/АА-018.07.2 несе солідарну відповідальність перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу за кредитним договором, процентів за користування кредитом, пені та інших штрафних санкцій, передбачених умовами кредитного договору. Отож, суд вважає, що відповідач [PERSON] є солідарним боржником перед позивачем у зв'язку з невиконанням [PERSON] зобов'язань, взятих на себе кредитним договором. Зважаючи на те, що [PERSON] належним чином не виконує свої зобов'язання за кредитним договором від 30.10.2007 року №33/АА-018.07.2 щодо своєчасного погашення кредиту та сплати процентів за його користування, позивач має право вимагати повернення кредиту, сплати процентів за його користування та неустойки також з [PERSON] Щодо зустрічного позову [PERSON], то слід зазначити наступне. Як стверджував позивач за зустрічним позовом, з моменту укладення договору поруки по дату звернення банку до суду з позовом він не отримував жодних повідомлень з приводу існування заборгованості ні від позичальника, ні від банку. Крім того, в обґрунтування своїх позовних вимог [PERSON] вказав, що банк свідомо ввів його в оману, зазначивши, що пеня за прострочену заборгованість буде нараховуватися у розмірі подвійної процентної ставки, тоді як насправді нарахував пеню у розмірі 1,6% за кожен день прострочення, чим значно збільшив обсяг його відповідальності, що є підставою для визнання такого договору припиненим. Крім того, [PERSON] зазначив, що протягом 3 років із дати, коли позичальником вперше були порушені умови кредитного договору, тобто з 11.11.2010 року, банк не направляв поручителю письмову вимогу про погашення заборгованості, не повідомляв його про існування такої заборгованості та не звертався з позовом до суду, а тому позивач пропустив строк для звернення з позовом до суду. Згідно з ч.1 ст.553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Наслідки для поручителя, які виникають при порушенні боржником зобов'язання забезпеченого порукою передбачені у ч.1, ч.2 ст. 554 ЦК України, а саме: 1) у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя; 2) поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Ця норма є логічним продовженням правила, закріпленого у п.1 ч.2 ст.11 ЦК України, за яким підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини. Законодавець встановлює достатньо чіткі правила щодо умов та підстав виникнення права у кредитора звернутися з вимогою про виконання зобов'язання до поручителя, встановлюючи, зокрема у ст.15 ЦК України гарантію того, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Загальне правило припинення зобов'язання передбачене ст.599 ЦК України. Так, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Ст.559 ЦК України встановлює підстави припинення відносин поруки, зокрема, ч.4 цієї статті визначено, що порука припиняється після закінчення строку, встановленого у договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Виходячи з аналізу цих норм, можна прийти до висновку, що невнесення боржником за кредитним договором чергового платежу згідно з графіком погашення боргу може бути початком перебігу шестимісячного строку передбаченого ч.4 ст.559 ЦК України тільки за умови, якщо у договорі поруки не встановлено строку на який вона забезпечує виконання зобов'язання. Саме по собі право кредитора вимагати виконання зобов'язання достроково у випадку порушення його виконання не змінює загального строку, протягом якого зобов'язання повинно було бути виконане та відповідно забезпечувалося порукою. Оскільки у договорі поруки зазначено, що строк його дії пов'язується з повним виконанням зобов'язання за кредитним договором, то відповідно до ч.1 ст.251, ч.1 ст.252 ЦК України строком закінчення договору поруки, як акцесорного зобов'язання, є строк закінчення основного зобов'язання - кредитного договору. Вказаний строк може бути встановлений в договорі (договірний строк) або визначений в законі (законний строк). За своєю правовою природою строк, передбачений ч.4 ст.559 ЦК України, є преклюзивним (припиняючим) і його закінчення є підставою для припинення поруки. Строк поруки не є строком для захисту порушеного права, а строком існування (дії) самого зобов'язання поруки, тому і право кредитора, і обов'язок поручителя по його закінченні припиняються. П.4.1. договору поруки передбачено, що цей договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами і діє до повного погашення позичальником та/або поручителем заборгованості за кредитним договором. У п.4.3. договору поруки від 30.10.2007 року визначено термін дії договору поруки: цей договір припиняється припиненням дії кредитного договору, а також у випадках, передбачених Цивільним кодексом України та Господарським кодексом України. Строк виконання основного зобов'язання встановлений кредитним договором - по 30.10.2014 року. З огляду на вищезазначене, шестимісячний строк звернення до суду з позовом до позичальника та поручителя почав відраховуватись з припиненням дії кредитного договору (день настання строку виконання основного зобов'язання), тобто з 31.10.2014 року. У відповідності до роз'яснень, викладених у п.24 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року №5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин", якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобов'язання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором строк пред'явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов'язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов'язання у повному обсязі або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. Таким строком не може бути лише несплата чергового платежу. Пред'явленням вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і пред'явлення до нього позову. При цьому в разі пред'явлення вимоги до поручителя кредитор може звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання. Позивач реалізував своє право на стягнення усієї заборгованості за кредитним договором від 30.10.2007 року №33/АА-018.07.2 шляхом звернення до суду з позовом до позичальника та поручителя, що відповідає нормі ст.1050 ЦК України. Як вбачається з матеріалів справи, позов до суду подано ПАТ "Родовід Банк" 17.02.2015 року, тобто ним не пропущено шестимісячний строк звернення до суду з позовом до поручителя, а також строк звернення до суду з позовом до позичальника також не пропущений. Крім того, твердження відповідача [PERSON] про те, що його було введено банком в оману, зазначаючи, що пеня за прострочену заборгованість буде нараховуватись у розмірі подвійної процентної ставки, тоді як насправді пеня нарахована у розмірі 1,6% за кожен день прострочення, чим, на думку відповідача, було збільшено обсяг його відповідальності, є необґрунтованим з огляду на наступне. Згідно ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Ч.3 ст.203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. За приписами ч.1 ст.627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Ч.1 ст.628 ЦК України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно п.1.2. договору поруки від 30.10.2007 року поручитель засвідчив, що він ознайомлений з умовами кредитного договору, зокрема, із сумою відновлювальної кредитної лінії - 16945,00 доларів США, процентною ставкою за користування кредитом у розмірі 12,5% річних, строком повного погашення заборгованості за кредитом - 30.10.2014 року та відповідальністю за порушення зобов'язань за кредитним договором. Таким чином, зі змісту договору поруки від 30.10.2007 року вбачається, що сторони досягли всіх істотних умов договорів та погодилися з їх умовами, про що свідчать їх особисті підписи на вказаному договорі. Судом також встановлено, що укладаючи оспорюваний договір поруки, сторони діяли вільно, на власний розсуд вибираючи контрагента та визначаючи його умови. Так, підписавши договір поруки від 30.10.2007 року, поручитель погодився з усіма його умовами. Аналізуючи зміст оспорюваного договору поруки, суд не вважає, що у ньому порушено принцип рівності сторін договору та що умови даного договору є несправедливими по відношенню до поручителя. Відповідно до ч.1 ст.229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Під помилкою, що має істотне значення ЦК України розуміє помилку в характері (природі) правочину. А природою правочину слід вважати юридичну природу того чи іншого правочину, тобто основні (типові) характеристики, притаманні зазвичай правочинам такого виду. П.19 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009 року №9 визначено обставини, щодо яких помилилася сторона, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Правочини, які вчиняються під впливом помилки належать до оспорюваних правочинів, а тому наявність помилки повинна бути доведена особою, яка діяла під її впливом. Правочини, вчинені під впливом помилки, що має істотне значення, є недійсними, оскільки не відповідають загальним підставам дійсності правочинів, зокрема ч.3 ст.203 ЦК України, оскільки внутрішня воля учасника правочину не відповідає її зовнішньому прояву - волевиявленню учасника, яке сформоване під впливом помилки. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати або, навпаки, бути відсутніми саме на момент вчинення правочину. Сторона на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка насправді мала місце, тобто надати докази, які б свідчили про її помилку щодо істотних обставин правочину. У ст.627 ЦК України закріплено принцип свободи договору, у відповідності до якого сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Враховуючи вимоги п.п.1.1.,1.2.,1.3.,4.1.,4.3. договору поруки, суд вважає, що, підписуючи зазначений договір, [PERSON] не міг не зауважити, що підписує саме цей договір та досяг всіх істотних умов при укладенні вказаного договору. Ст.60 ЦПК України покладено на кожну із сторін обов'язок довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Позивач за зустрічним позовом та його представник не надали жодного доказу на підтвердження того, що укладаючи оспорюваний договір поруки, [PERSON] помилявся щодо обставин, які мають істотне значення, а саме - щодо природи та змісту договору, укладеного між ним та ПАТ "Родовід Банк". Відповідачі за первісним позовом не заявляли у судовому засіданні будь-яких клопотань про витребування доказів на підтвердження згаданих обставин чи допиту свідків, які можуть підтвердити ці обставини. Оскільки зобов'язання за кредитним договором на даний час не виконано, обсяг зобоов'язань позичальника не змінився, так як і не змінився обсяг зобов'язань поручителя, строк пред'явлення вимог до поручителя позивачем не пропущено, тому підстав для визнання поруки за договором поруки від 30.10.2007 року припиненою немає. За таких обставин, суд приходить до висновку про необхідність відмовити [PERSON] у задоволенні його зустрічного позову з мотивів його безпідставності та необгрунтованості. Повно та всебічно дослідивши обставини справи, оцінивши зібрані докази у сукупності, суд вважає, що первісний позов слід задовольнити частково, стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача заборгованість за кредитним договором від 30.10.2007 року №33/АА-018.07.2, в тому числі заборгованість зі сплати кредиту (основного боргу) у сумі 4420,98 доларів США, що згідно з офіційним курсом НБУ на 04.02.2016 року становить 113619,19 грн., заборгованості зі сплати процентів за користування кредитом у сумі 1059,44 доларів США, що згідно з офіційним курсом НБУ на 04.02.2016 року становить 27227,61 грн., заборгованості зі сплати пені за прострочення термінів сплати кредиту та відсотків за користування кредитом у сумі 28169,36 грн., трьох процентів річних за прострочення виконання зобов'язання у сумі 5066,40 грн. У відповідності до ст.88 ЦК України суд присуджує з кожного з відповідачів на користь позивача судовий збір у сумі 274,05 грн. З огляду на вищенаведене, відповідно до ст.ст.15, 16, 202, 203, 228, 229, 251, 252, 549-552, 553-554, 559, 599, 610, 625-629, 638, 1050, 1054 ЦК України, та,

Outcome: partial