Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-19 00:00:00

30.06.2021 позивач звернувся в суд із позовом до відповідача, в якому просить : витребувати із чужого незаконного володіння майно, а саме - допоміжне приміщення площею 38, 6 м. кв.м. на першому поверсі будинку, по [ADDRESS] та скасувати запис про державну реєстрацію права власності №17629174, на таке нежитлове приміщення. В обґрунтування позову вказує на те, що 08.08.2016 Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Локомотив ІФ» ( ОСББ « Локомотив ІФ») зареєстроване як юридична особа, що підтверджується відомостями з Єдиного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. В ході статутної діяльності позивачу стало відомо, що відповідач набув право власності на допоміжне приміщення у будинку по [ADDRESS] шляхом укладення договору купівлі-продажу 22.11.2016 з Департаментом комунальних ресурсів Івано-Франківської міської ради. 04.01.2017 ОСББ «Локомотив ІФ» звернулося до Івано-Франківського міського суду із позовом про визнання договору купівлі-продажу нежитлових приміщень площею 38, 6 м. кв. у будинку по [ADDRESS] , зареєстрованого в реєстрі за №1719 недійсним (справа №344/60/17). Також, ОСББ «Локомотив ІФ» звернулося до Господарського суду Івано-Франківської області з позовом про визнання протиправним та скасування рішення Івано-Франківської міської ради «Про оренду та безоплатне користування (позичку) об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Івано-Франківська» №31-3 від 28.01.2016 в частині доповнення переліку об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Івано-Франківська нежитловими приміщеннями в будинку по [ADDRESS] ( справа №909/128/18). Постановою від 30.11.2020 Західний апеляційний господарський суд даний позов задоволив. 16.03.2021 Верховний суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду касаційну скаргу Івано-Франківської міської ради, до якої приєднався [PERSON] , залишив без задоволення. Таким чином, вказують, що в судовому порядку підтверджено право власності ОСББ «Локомотив ІФ» на допоміжне приміщення площею 38,6 кв.м. у будинку по [ADDRESS] , яке було продано Департаментом комунальних ресурсів площею 38,6 кв.м. у будинку по [ADDRESS] , тому позивачу не потрібно доводити право власності на це приміщення, оскільки при наявності статусу допоміжного приміщення воно перебуває у спільній власності співвласників багатоквартирного будинку. Надалі, Івано-Франківським міським судом у справі №344/60/17 у задоволені позову ОСББ «Локомотив ІФ» відмовлено. Суд, зазначив, що захист порушених прав позивача, який є співвласником майна, відчуженого за договором третій особі, можливо шляхом пред`явлення віндикаційного позову до набувача цього майна з підстав, передбачених ст.ст. 388 ЦК України, а тому позивачем обрано неналежний спосіб захисту. Зазначено, що в рішенні Конституційного Суду України від 02.03.2004 №4-рп/2004 визначено : «1.1. Допоміжні приміщення ( підвали, сараї, кладочки, горища, колясочні та інш.) передаються безоплатно у спільну власність громадянам одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердженням права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього. На даний час відповідач продовжує використовувати спірне приміщення, відмовляється добровільно його повернути співвласникам багатоквартирного будинку. Разом з тим з тим зазначено постанову КАС ВС від 23.11.2018 у справі №489/4756/16-а, якою визначено поняття триваючого правопорушення. Зазначено про передній орієнтовний розрахунок судових витрат, який позивач очікує понести у зв`язку з розглядом справи : 16270 грн., з яких 2270 грн. судовий збір та 14000 грн. витрати на правову допомогу. 05.07.2021 відкрито провадження у справі, розгляд вирішено проводити за правилами загального позовного провадження. 10.08.2021 від представника відповідача - адвоката Леник Л.П. надійшов відзив (а.с.56-58), де у позові просять відмовити, застосувати строки позовної давності, та закрити провадження в частині вимог про скасування запису про державну реєстрацію права власності. В обґрунтування відмови в позові зазначено, що із грудня 2012 [PERSON] користується приміщенням площею 38,6 кв.м. в будинку [ADDRESS] . Правовою підставою користування був «Договір оренди нежитлових приміщень №ДО-3589» від 17.12.2012. 16.02.2016 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстроване право власності за територіальною громадою міста Івано-Франківська в особі Івано-Франківської міської ради, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна : 852263426101, номер запису на право власності 13311038. 22.11.2016 відповідно до Договору купівлі-продажу нежитлових приміщень [PERSON] придбав у власність, продане шляхом викупу нежитлове приміщення площею 38,6 кв.м., яке розташоване на першому поверсі будинку на [ADDRESS] . Як зазначено в п. 1.3. Договору купівлі-продажу від 22.11.2016 « до моменту державної реєстрації права власності на придбаний об`єкт приватизації « Договір оренди нежитлових приміщень №ДО-3589 від 17.12.2012, укладений між покупцем та Івано-Франківським міськвиконкомом» залишається чинним». Такий договір купівлі-продажу було посвідчено приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Юрчаком О.В., а 25.11.2016 видано витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №73949167. Також зазначено, що станом на сьогоднішній день договір купівлі- продажу нежитлового приміщення від 22.11.2016 є чинним та правомірним, зокрема, зміст договору не суперечить вимогам ЦК України, іншим актам цивільного законодавства. Договір купівлі-продажу приміщення був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, Департамент комунальних ресурсів Івано-Франківської міської ради передав, відповідач прийняв у власність нежитлове приміщення та сплатив грошову суму у розмірі 92784 грн. - ціну за відчуження. Дані обставини визнають стороною відповідача. Укладення вищезазначених договорів підтверджує, що [PERSON] був впевнений, що укладав договори саме із власником майна, а не знав і не міг знати про те, що територіальна громада міста Івано-Франківська не мала права відчужувати приміщення, а отже є добросовісним набувачем і законно набув право власності на спірне приміщення. У ході розгляду справи №344/60/17 Івано-Франківського міського суду, за позовом ОСББ «Локомотив ІФ» до [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу спірних нежитлових приміщень, голова ОСББ «Локомотив ІФ» в ході розгляду справи пояснила, що про те, що відповідач набув право власності на спірне приміщення шляхом укладення договору купівлі-продажу стало відомо ще восени 2016, при впорядкуванні технічної документації на будинок. Як вбачається із тексту, поданої у 2021 позовної заяви, ці обставини визнаються і представником позивача адвокатом Міськів О.Т., якою зазначено, що позов про визнання договору купівлі-продажу недійсним подано на розгляд до Івано-Франківського міського суду ще в грудні 2016 (провадження у вказаній справі відкрито судом 04.01.2017). Окрім даного позову просить врахувати, що у 2018 році ОСББ « Локомотив ІФ» звернулося до Господарського суду Івано-Франківської області за позовом до Івано-Франківської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення Івано-Франківської міської ради №31-3 від 28.01.2016 « Про оренду та безоплатне користування (позичку) об`єктів комунальної власності територіальної громади міста Івано-Франківська» в частині доповнення переліку об`єктів комунальної власності територіальної громади міста Івано-Франківська, нежитловими приміщеннями в будівлі за адресою - [ADDRESS] . Таким чином позивачу восени 2016 стало відомо про те, що [PERSON] набуто право власності на приміщення площею 38,6 кв.м. на [ADDRESS] . Однак, лише 30.06.2021 ОСББ «Локомотив ІФ» звернулося із позовною вимогою до [PERSON] про витребування з чужого незаконного володіння, а строк позовної давності за такою сплинув наприкінці 2019 року. Зазначено постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової плати Касаційного цивільного суду від 01.08.2018 у справі №641/76/71, про те що на віндикаційні позови застосовується загальна позовна давність. Таким чином відповідач та його адвокат, просили застосувати загальний строк позовної давності. 31.08.2021 представником позивача - адвокатом Міськів О.Т. подано відповідь на відзив ( 68-69). В обґрунтування такої зазначено, що позивач не заперечує того факту, що відповідач є добросовісним набувачем спірного майна, яке вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі. 16.03.2021 Верховним Судом підтверджено право власності ОСББ «Локомотив ІФ» на спірне допоміжне приміщення, яке було продано Департаментом комунальних ресурсів Івано-Франківської міської ради відповідачу. Також вказаним рішенням суду підтверджується факту вибуття майна з його володіння поза його волею. Позивач починаючи з 2016 ( моменту створення ОСББ «Локомотив ІФ») передбаченими законом способами намагається захистити своє порушене право, що слугує підставою вважати, що наявний факт переривання строків позовної давності або є підстава для поновлення. Щодо твердження відповідача про застосування строку позовної давності, то покликається на постанову Великої Палати Верховного суду від 29.06.2021 у справі №904/3405/19, щодо оцінки поважності причин пропущення строку звернення до суду ( п.п. 120-125 постанови ). Таким чином, зважаючи на перебування на розгляді суду справи №344/60/17 про визнання договору купівлі-продажу нежитлових приміщень, з грудня 2017 по травень 2021 включно, позивач вважав, що його права, як власника зазначеного приміщення, будуть захищені судом. Тому даний позов про витребування майна з чужого незаконного володіння був поданий через незначний проміжок часу після прийняття рішення у справі №344/60/17, яким було відмовлено у задоволені позову через застосування неналежного способу захисту. Разом з тим висловлено позицію проти закриття провадження в частині заявлених вимог. Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 31.08.2021 у закритті провадження в частині позовних вимог, а саме щодо скасування запису про реєстрацію права власності відмовлено ( а.с.71-72). 09.09.2021 від відповідача надійшла заява про застосування строку позовної давності, оскільки такий закінчився наприкінці 2019 ( а.с.78-79). 09.09.2021 від адвоката Леник Л.П. надійшло заперечення на відповідь на відзив (а.с. 80-82), де зазначено, що постановою ВС від 16.03.2021 у справі №909/128/18 було підтверджено статус спірного приміщення як допоміжного, та те, що допоміжні приміщення є об`єктами права спільної власності співвласників багатоквартирного будинку, тобто їх спільним майном, тому висновок представника позивача про те, що «Верховним Судом було підтверджено право власності ОСББ «Локомотив ІФ» на допоміжні приміщення площею 38,6 м.кв…» є хибним. Щодо твердження про підтвердження вказаним рішенням факту вибуття майна володіння власника поза його волею, то співвласники будинку на [ADDRESS] , не тільки знали, але й не заперечували, щоб приміщення вибуло із їхньої власності та було передано в оренду, а в подальшому у власність відповідачу. Про що свідчить, зокрема, лист КП «Єдиний розрахунковий центр» №01-02/1527 від 18.09.2021, Акт №799 від 18.09.2012, заява [PERSON] та викопіровка приміщення, що надана на адвокатський запит. Щодо застосування строку позовної давності, то поважною причиною пропуску такої позивач зазначає, перебування в проваджені Івано-Франківського міського суду справи №344/60/17 про визнання договору купівлі-продажу недійним, з грудня 2017 року по 2021 року включно, та «вважав, що його права, як власника зазначеного приміщення, будуть захищені судом». Щодо обрання неефективних способів захисту з наведених висновків Великої Палати ВС, вважає, що такі не є поважними причинами строку позовної давності. Представник позивача [PERSON] та представник позивача - адвокат Міськів О.Т. позовні вимоги підтримали з мотивів, що викладені у позовній заяві та у відповіді на відзив. Вважають безпідставну позицію сторони відповідача про те, що спірне приміщення вибуло із власності інших співвласників за їх відома, однак таке не відповідає дійсності. Зокрема, співвласниками даного приміщення є 85 осіб, заява про відсутність заперечень про надання такого в оренду датована в 2012 році, і саме в оренду, а не в у власність, містить лише 13 підписів, такі вони разом з тим ставлять під сумнів. Просили визнати поважними причини пропуску строку позовної давності, оскільки саме з 2016 року не зволікаючи здійснюють захист порушеного права. З урахуванням того, що змінюється певним чином судова практика, ніхто не повинен нести ризик на відповідний захист. Представник відповідача - адвокат Леник Л.П. просила у позові відмовити, застосувавши строк позовної давності з мотивів викладених у відзиві та у заперечені у відповіді на відзив. Додатково зазначила, що її довіритель є добросовісним набувачем. Спірне приміщення вибуло з відома інших співвласників про, що свідчать їхні заяви. Вважає, що у ОСББ « Локомотив -ІФ» немає повноважень на звернення з даними позовом до суду від імені всіх співвласників. Зокрема, вважає, що протокол зборів ОСББ «Локомотив ІФ» №7 від 04.05.2017 не може підтверджувати таку згоду усіх співвласників, адже такий не містить додатку протоколу голосування, який є його невід`ємною частиною. Разом з тим, звертає суд увагу, що у даному будинку є ще однин сміттєкамера, і іншими нежитловими приміщеннями у такому будинку користуються окремі співвласники. Витребування майна у [PERSON] як добросовісного набувача, порушує принцип правової визначеності і покладає на нього надмірний тягар, за який він не має відповідати. Причини пропуску строку позовної давності позивачем, не є поважними. Суд, заслухавши вступне слово учасників справи, з`ясувавши обставини, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, та дослідивши в порядку, визначеному в підготовчому засіданні у справі, докази, якими вони обґрунтовуються, дійшов наступного висновку : Згідно з випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань 08.08.2016 зареєстровано Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Локомотив ІФ», ідентифікаційний код : 40726095, місцезнаходження - [ADDRESS] ( а.с. 13). Відповідно до Статуту Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Локомотив ІФ" таке створено власниками квартир та нежитлових приміщень багатоквартирного будинку [ADDRESS] відповідно до Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку». Метою створення об`єднання є забезпечення і захист прав співвласників, дотримання ними своїх обов`язків, належне утримання та використання спільного майна будинку ( а.с.5-12). Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності за №: 262663770, від 22.06.2021 [PERSON] є власником нежитлових приміщень ( вбудованих) літ. «А», по [ADDRESS] , загальною площею 38,6 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 852263426101, на підставі : договору купівлі-продажу нежитлових приміщень, серія та номер: 1719, виданий 22.11.2016 приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Юрчак О.В.; довідки про стан сплати; акту прийому передачі, серія та номер б/н від 24.11.2016, видавник : департамент комунальних ресурсів Івано-Франківської міської ради та [PERSON] ( а.с. 16). Так, 22.11.2016 між Департаментом комунальних ресурсів Івано-Франківської міської ради та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу нежитлових приміщень площею 38,6 кв.м., які розташовані на першому поверсі будинку на [ADDRESS] ( а.с. 17-18). Згідно із абзацом другим п.1.1. такого договору, право власності на об`єкт приватизації, що продається, зареєстроване в Держаному реєстрі речових прав на нерухоме майно 16.02.2016 за територіальною громадою міста Івано-Франківська в особі Івано-Франківської міської ради, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 852263436101, номер запису про право власності 13311038. Відповідно до постанови Верховного суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у справі №909/128/18, від 16.03.2021 ( а.с. 19-20), залишено без змін постанову Західного апеляційного господарського суду від 30.11.2020 у справі №909/128/18, якою задоволено позов Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Локомотив ІФ", з яким таке звернулось у лютому 2018 року до Господарського суду Івано-Франківської області, до Івано-Франківської міської ради, третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача : Департаменту комунальних ресурсів Івано-Франківської міської ради, [PERSON] про визнання протиправним та скасування рішення Івано-Франківської міської ради (далі - міськрада) від 28.01.2016 за №31-3 "Про оренду та безоплатне користування (позичку) об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Івано-Франківська" в частині доповнення переліку об`єктів комунальної власності територіальної громади міста Івано-Франківська нежитловим приміщенням в будівлі за адресою: [ADDRESS] (а.с.19-26). Зокрема, у п. 28 такої постанови зазначено, що : «Аргументи відповідача у касаційній скарзі у цій справі, що розглядається Верховним Судом, про те, що суд апеляційної інстанції неналежним чином встановив статус спірних приміщень не знайшли підтвердження, оскільки апеляційний суд дослідив усі обставини справи, що входять до предмета доведення у такому спорі, оцінив наявні у справі докази, надані учасниками справи на підтвердження своїх вимог та заперечень, доводи сторін та з урахуванням характеристик, особливостей спірних приміщень в межах повноважень, наданих судам процесуальним законодавством, достеменно встановив статус спірних приміщень як допоміжних, а суд касаційної інстанції в силу положень процесуального законодавства не здійснює переоцінки доказів та встановлення нових обставин справи». Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Локомотив ІФ» 04.01.2017 звернулось до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області із позовом (а.с.33- ухвала про відкриття провадження) до [PERSON] , третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача : Департаменту комунальних ресурсів про визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлових приміщень площею 38,6 м.кв. в будинку [ADDRESS] , зареєстрованого в реєстрі за №1719; скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно реєстрації продажу нежитлових приміщень площею 38,6 м.кв. в будинку [ADDRESS] . Рішенням Івано- Франківського міського суду Івано-Франківської області від 18.05.2021 у справі №344/60/17 у задоволенні такого позову відмовлено з підстав неналежного способу захисту порушеного права ( а.с.27-29). Окрім наведеного, постановою Західного апеляційного господарського суду від 30.11.2020 у справі № 909/128/18, зазначено, що «відповідне рішення Ради, яке посвідчує право власності на спірне приміщення, не змінює його правового статусу за умови встановлення у справі належності спірних приміщень до допоміжних приміщень багатоквартирного будинку, а отже позивачу не потрібно доводити право власності на ці приміщення, оскільки за наявності у них статусу допоміжних приміщень, вони перебувають у спільній власності всіх співвласників багатоквартирного будинку» ( а.с.26). Відповідно до угоди №УО-3589-1 від 11.11.2015 про внесення змін до Договору оренди нежитлових приміщень» №ДО-3589, від 17.12.2012, що розташовані в будинку за адресою : [ADDRESS] , що укладена між виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради та [PERSON] , погоджено місячний розмір орендної плати, продовжено строк дії договору до 30.09.2018 ( а.с. 65). Розрахунок місячного розміру орендної плати за оренду вказаних нежитлових приміщень, що затверджений 11.11.2015 т.в.о. голови Фонду комунальної власності територіальної громади міста Івано-Франківська І. Гриненько ( а.с. 66); акт поточної перевірки виконання умов договору купівлі-продажу вказаних нежитлових приміщень від 22.12.2017, затверджений директором Департаменту комунальних ресурсів Івано-Франківської міської ради Гриненько І.І. від 22.12.2017 ( а.с. 67). Згідно з відповіддю Єдиного розрахункового центру від 18.09.2012 у справі №01-02/1527, адресованою голові Фонду комунальної власності територіальної громади міста Івано-Франківська, зокрема повідомлено, що мешканці будинку заперечень щодо передання в оренду вказаного приміщення не мають, підписи, надані в додатку до заяви, перевірено. КП « Єдиний розрахунковий центр» заперечень щодо передання в оренду вказаного приміщення немає ( а.с. 85). Таке також підкріплена актом №799 від 18.09.2012 ( а.с. 86), заявою [PERSON] від 27.07.2012 про надання такого приміщення для використання під господарські потреби терміном на два роки та 11 місяців ( а.с. 87), погодження мешканців [ADDRESS] /Іп в кількості зазначено про 16 осіб за прізвищами та номерами квартир, містить 15 підписів, на оренду вказаного приміщення, викопіровка сміттєпроводу, затверджена Житлово-експлуатаційною організацією №9 з приводу такої заяви ( а.с. 88-89). За змістом положень ст. 316, 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Здійснення власником свого права власності передусім полягає в безперешкодному, вільному та на власний розсуд використанні всього комплексу правомочностей власника, визначених законом, - володіння, користування, розпорядження майном. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, та вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, а також право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (стаття 317 ЦК України). Непорушність права власності закріплено і в статті 321 ЦК України, відповідно до частини першої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно із частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згідно з ч. 2 ст. 382 ЦК України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є, зокрема, приміщення загального користування (у тому числі допоміжні). Відповідно до положень ст. 80 ЦК України, юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку. Юридична особа наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю, може бути позивачем та відповідачем у суді. Статтею 1 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» визначено, що об`єднання співвласників багатоквартирного будинку (далі - об`єднання) - юридична особа, створена власниками квартир та/або нежитлових приміщень багатоквартирного будинку для сприяння використанню їхнього власного майна та управління, утримання і використання спільного майна. Статтею 4 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку», об`єднання створюється для забезпечення і захисту прав співвласників та дотримання їхніх обов`язків, належного утримання та використання спільного майна, забезпечення своєчасного надходження коштів для сплати всіх платежів, передбачених законодавством та статутними документами. Об`єднання створюється як непідприємницьке товариство для здійснення функцій, визначених законом. Порядок надходження і використання коштів об`єднання визначається цим Законом та іншими законами України. Основна діяльність об`єднання полягає у здійсненні функцій, що забезпечують реалізацію прав співвласників на володіння та користування спільним майном співвласників, належне утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території, сприяння співвласникам в отриманні житлово-комунальних та інших послуг належної якості за обгрунтованими цінами та виконання ними своїх зобов`язань, пов`язаних з діяльністю об`єднання. Водночас, відповідно до ч. 1 ст. 16 Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку" об`єднання має право, зокрема, відповідно до законодавства та статуту захищати права, представляти інтереси співвласників у судах, органах державної влади і органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах та організаціях незалежно від форми власності; використовувати допоміжні приміщення у багатоквартирному будинку для потреб органів управління об`єднання. Офіційне тлумачення положень п. 2 ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» наведено у рішенні Конституційного Суду України від 02.03.2004 № 4-рп/2004, відповідно до якого допоміжні приміщення (підвали сараї, кладовки, горища, колясочні і т.ін.) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього. У рішенні Конституційного Суду України від 09.11.2011 року №14-рп/2011 додатково роз`яснено, що положення п. 2 ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» необхідно розуміти так, що власники квартир дво- або багатоквартирних житлових будинків та житлових приміщень у гуртожитку, незалежно від підстав набуття права власності на такі квартири, житлові приміщення, є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою. Допоміжні приміщення, відповідно до ч. 2 ст. 10 Закону, стають об`єктами права спільної власності співвласників багатоквартирного будинку, тобто їх спільним майном, одночасно з приватизацією громадянами квартир. Для підтвердження набутого в такий спосіб права не потребується вчинення будь-яких інших додаткових юридичних дій. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 18.07.2018 року у справі № 916/2069/17, від 22.11.2018 року у справі № 904/1040/18, від 15.05.2019 року у справі № 906/1169/17, від 04.12.2019 року у справі № 903/127/19. Так, як вже встановлено рішенням Західного апеляційний господарський суд від 30.11.2020 у справі №909/128/18, приміщення площею 38 кв.м., що по [ADDRESS] , яке перейшло у власність [PERSON] , визначено у статусі допоміжного. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом ( п. 4 ст. 80 ЦПК України). Таким чином, суд зазначає, що у відповідності до положень п.2 ч.1 ст. 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», положень пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» з врахуванням його тлумачення висвітленого в рішенні Конституційного Суду України від 02.03.2004 №4-рп/2004, спірне допоміжне приміщення площею 38 кв.м., що по [ADDRESS] , у відповідності до положень ст. 382 ЦК України є об`єктом спільної сумісної власності всіх співвласників багатоквартирного будинку та не може перебувати у приватній власності однієї особи. Реальний захист прав співвласників будинку (членів ОСББ) у певних випадках потребує звернення до суду. Відтак, невизнання за ОСББ самостійного права на звернення до суду в інтересах членів, призвело б до неможливості забезпечення і захисту прав співвласників будинку і стало б невиправданою перешкодою для досягнення мети об`єднання. Протилежний підхід не відповідатиме ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод в частині забезпечення права на доступ до суду. Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд у постанові від 04.03.2018 у справі №815/219/17 (№К/9901/3315/18). Та у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 08.04.2020 по справі 915/1096/18. Вказаним висновком Верховного Суду, а також обставинами, які встановив Західний апеляційний господарський суд від 30.11.2020 у справі №909/128/18, спростовують доводи відповідача про те, що позивач позбавлений права на звернення до суду за даним позовом. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16-ц зроблено висновок, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Аналогічний висновок зроблений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 756/15538/15-ц (провадження № 61-18736сво18). Верховний Суд у постанові від 20 квітня 2021 року у справі № 727/967/16-ц дійшов висновку, що суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК України звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір з порушенням закону, а й коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів. З боку відповідача [PERSON] не надано доказів існування згоди власників квартир у житловому будинку, що по [ADDRESS] на виведення нерухомого майна зі статусу "допоміжних приміщень", лише вище досліджена згода за 2012 року за підписом 15 осіб, із зазначенням, що такі є мешканцями із прізвищами та номерами квартир, за наявності 85 -ти співвласників, про відсутність заперечень лише щодо тимчасового користування [PERSON] станом на 2012, тоді як відчуження мало місце у 2016 році. На підставі вишевикладеного, оскільки спірний об`єкт нерухомого майна вибув з власності співвласників вказаного будинку поза їх волі, що в свою чергу є порушенням прав та інтересів власників квартир багатоквартирного будинку, з огляду що такий об`єкт відноситься до допоміжних приміщень багатоквартирного будинку, що між тим встановлено рішенням суду, яким в свою чергу також скасовано рішення Івано-Франківської міської ради (далі - міськрада) від 28.01.2016 за №31-3 "Про оренду та безоплатне користування (позичку) об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Івано-Франківська" в частині доповнення переліку об`єктів комунальної власності територіальної громади міста Івано-Франківська нежитловим приміщенням в будівлі за адресою: [ADDRESS] , суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача в частині витребування спірних приміщень - з незаконного володіння [PERSON] - є обгрунтованими та підлягають задоволенню. Стосовно вимог позивача про скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності суд зазначає наступне. Відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі також - Закон України № 1952) № 1952 (у редакції, чинній із 16 січня 2020 року) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Отже, у розумінні положень наведеної норми у чинній редакції на відміну від положень частини другої статті 26 Закону України № 1952 у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, наразі способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав. При цьому, з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Водночас у пункті 3 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству» унормовано, що судові рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що на момент набрання чинності цим Законом набрали законної сили та не виконані, виконуються в порядку, передбаченому Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» до набрання чинності цим Законом. Отже, за змістом цієї норми виконанню підлягають виключно судові рішення: 1) про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 2) про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 3) про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, тобто до їх переліку не належить судове рішення про скасування запису про проведену державну реєстрацію права, тому починаючи з 16 січня 2020 року цей спосіб захисту вже не може призвести до настання реальних наслідків щодо скасування державної реєстрації прав за процедурою, визначеною у Законі України № 1952. Аналогічні правові висновки наведені у постановах Верховного Суду від 03 вересня 2020 року у справі № 914/1201/19, від 23 червня 2020 року у справах № 906/516/19, № 905/633/19, № 922/2589/19, від 30 червня 2020 року у справі № 922/3130/19, від 14 липня 2020 року у справі № 910/8387/19, від 20 серпня 2020 року у справі № 916/2464/19. Відтак в задоволенні позову в частині скасування запису про державну реєстрацію права власності №17629174 на вказане нежитлове приміщення, слід відмовити. Щодо заяви відповідача про застосування строку позовної давності та прохання позивача визнати строк позовної давності такий, що пропущено з поважних причин, суд дійшов наступного висновку : Відповідно до статті 256, частини 3 статті 267 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. За змістом частини 1 статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (статті 257 ЦК України). Початок перебігу позовної давності обчислюється за правилами статті 261 ЦК України, частина перша якої пов`язує його з днем, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Отже, для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти. При цьому, за змістом зазначеної норми (статті 261 ЦК України) законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про ці факти. Якщо встановити день, коли особа довідалась про порушення права або про особу, яка його порушила, неможливо, або наявні докази того, що особа не знала про порушення права, хоч за наявних умов повинна була знати про це, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа повинна була довідатися про порушення свого права. Під можливістю довідатись про порушення права або про особу, яка його порушила, в цьому випадку слід розуміти передбачувану неминучість інформування особи про такі обставини, або існування в особи певних зобов`язань, як міри належної поведінки, в результаті виконання яких вона мала б змогу дізнатись про відповідні протиправні дії та того, хто їх вчинив. Отже, при визначенні початку перебігу строку позовної давності суду слід з`ясовувати та враховувати обставини як щодо моменту, коли особа довідалась, так і щодо моменту, коли особа могла дізнатися (мала можливість дізнатися) про порушення свого права в їх сукупності, як обов`язкових складових визначення початку перебігу позовної давності. Частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Як вбачається з поданої відповідачем заяви про застосування строків позовної давності, останній вказує, що позивачем подано позов з пропуском строку позовної давності, оскільки ОСББ «Локомотив ІФ» сам цього не заперечує і підтверджується матеріалами справи, наприкінці грудня 2016 звернулося до суду із позовом про визнання договору купівлі - продажу нежитлових приміщень, на підставі якого [PERSON] набув право власності на такі. Отже з наведених доводів цілком обґрунтовано вбачається, що позивач про наявність порушеного права дізнався наприкінці грудня 2017 року ( з моменту звернення до суду із позовом про визнання договору купівлі-продажу недійсним) і саме з цього моменту починається перебіг строку позовної давності, що свідчить про його не згоду з таким та вибуттям нерухомого майна з його володіння. Велика Палата Верховного Суду у постанові №362/44/17 від 17.10.2018 вказала, що якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України і вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або, за наявності поважних причин її пропущення, захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму). Частиною п`ятою статті 267 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Отже, у чинному законодавстві не наведено переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права у випадку подання позову з пропуском строку позовної давності. Тому це питання віднесено до компетенції суду, який розглядає судову справу по суті заявлених вимог. При цьому аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що подання позову з іншими матеріально-правовими підставами не перериває перебігу позовної давності, але разом з тим, з урахуванням конкретних обставин справи, може бути поважною причиною для поновлення строку позовної давності для звернення до суду за захистом порушеного права. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02 квітня 2019 року у справі № 902/326/16 та від 24 вересня 2019 року у справі № 922/11. Велика Палата Верховного Суду зазначила, що позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п`ятої статті 267 ЦК України позивач має право отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропуску позовної давності. При цьому саме на позивача покладений обов`язок доказування тієї обставини, що строк звернення до суду був пропущений ним з поважних причин. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19, пункти 61, 62), від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3680/17 (провадження № 12-104гс19, пункти 5.43, 5.44) та у справі № 911/3677/17 (провадження №12-119гс19, пункти 6.43, 6.44). При цьому питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини (пункт 23.8 постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 706/1272/14-ц (провадження № 14-456цс18)). Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29.06.2021 справи №904/3405/19, на яку посилається представник позивача, зазначила, що оцінюючи поважність зазначених причин пропущення позивачем строку звернення до суду, зазначає таке ( п. 122). Очевидно, що перебування справи у провадженні судових органів, вчинення в ній передбачених законом дій, на думку добросовісного розсудливого спостерігача, виключає необхідність вчинення процесуальних дій, спрямованих на припинення цього процесу, а саме подачі інших позовів, заяв про закриття провадження у справі тощо ( п.123). Подібний правовий висновок викладений у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 15 травня 2020 року у справі № 922/1467/19, відступати від якого правові підстави відсутні. Зважаючи на факт порушення 06 листопада 2017 року Господарським судом Дніпропетровської області провадження у справі № 904/9402/17 та її тривалий розгляд до 29 липня 2019 року, і, як наслідок, наявність для позивача підстав вважати, що його права будуть захищені в цьому судовому провадженні, а також звернення позивача до Господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою у цій справі 06 серпня 2019 року, тобто через незначний проміжок часу після залишення його попереднього позову без розгляду, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про поважність причин пропуску позивачем строку звернення до суду ( п. 125). Таким чином, з урахуванням наведеного, враховуючи попереднє звернення ОСББ «Локомотив ІФ» 04.01.2017 до Івано-Франківського міського суду із позовом до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу спірного нежитлового приміщення недійсним, справа №344/60/17( а.с.32), де рішенням суду 18.05.2021 у позові було відмовлено та роз`яснено про можливість пред`явлення віндикаційного позову ( а.с. 27-28); а також звернення восени 2018 року із позовом до Господарського суду Івано-Франківської області про визнання протиправним та скасування рішення Івано-Франківської міської ради в частині доповнення переліку об`єктів комунальної власності спірним нежитловим приміщенням, де рішенням суду 27.02.2020 у позові відмовлено, постановою Західного апеляційного господарського суду від 30.11.2020, яку залишено без змін постановою Верхового Суду в складі колегії судів Касаційного господарського суду 16.03.2021 таке рішення суду скасовано, позов задоволено ( а.с.19-26), суд дійшов висновку про визнання поважними причин пропуску звернення до суду із даним позовом, оскільки ОСББ «Локомотив ІФ» вчиняло дії на захист своїх порушених прав, вважаючи, що права будуть захищені в цьому судовому провадженні, після чого, не зволікаючи звернулось із даним позовом. Як вбачається з матеріалів справи при поданні позову до суду позивачем сплачено судовий збір у розмірі 2270 грн. за подання позовної заяви, які відповідно до ст.141 ЦПК слід стягнути з відповідача на користь позивача пропорційно до задоволених вимог, а саме в сумі 1135 грн. На підставі та

Outcome: approved