Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-20 00:00:00

В серпні 2015 року Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ КБ «Надра» [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позовні вимоги мотивовані тим, що в 2008 році між ВАТ КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ КБ «Надра» та [PERSON] було укладено кредитний договір, відповідно до якого остання отримала кредит в сумі 43 977, 60 дол. США. З метою належного виконання [PERSON] умов кредитного договору між банком та [PERSON] було укладено договір поруки відповідно до умов якого останній зобов»язався солідарно відповідати в повному обсязі перед банком за виконання [PERSON] умов кредитного договору. У звя»зку з неналежним виконанням [PERSON] умов кредитного договору у відповідачів перед банком станом на 12.08.2015 року утворилась заборгованість в розмірі 36 243,83 дол. США та 35 332,09 грн. пені за прострочення сплати кредиту. Вказану заборгованість позивач і просив стягнути в солідарному порядку з відповідачів. 21.10.2015 року [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з зустрічною позовною заявою до ПАТ КБ «Надра» про захист прав споживачів, визнання недійсними кредитного договору, договору поруки та договору іпотеки. Свої позовні вимоги мотивували тим, що укладений кредитний договір не відповідає нормам законодавства України, укладений споживачем фінансової послуги під впливом помилки, містить несправедливі умови, укладений із застосуванням банком нечесної підприємницької практики, порушує принцип рівності сторін. Визнання недійсним кредитного договору створює правові наслідки для визнання недійсності укладених на основі кредитного договору договорів поруки та іпотеки. Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 23.12.2015 року первісний позов ПАТ КБ «Надра» до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено. Стягнуто солідарно зі [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ КБ «Надра» заборгованість по кредитному договору станом на 12.08.2015 року в розмірі 36243,83 дол. США, що за курсом НБУ станом на 12.08.2015 року становить 774586,82 грн., та 35332,09 грн. пені за прострочення сплати кредиту. В задоволенні зустрічного позову [PERSON] та [PERSON] до ПАТ КБ «Надра» про захист прав споживачів, визнання недійсними кредитного договору, договору поруки та договору іпотеки - відмовлено повністю. Вирішено питання про розподіл судових витрат. Не погоджуючись з вказаним рішенням суду [PERSON] та [PERSON] подали апеляційну скаргу, в якій просять скасувати рішення суду від 23.12.2015 року, та ухвалити нове, яким у задоволенні первісного позову відмовити, та задовольнити зустрічний позов у повному обсязі. Доводи скарги зводяться до того, що оскаржуване рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, судом не повно з»ясовано фактичні обставини справи, не надано належної правової оцінки наявним в матеріалах справи доказам, не враховано положення та вимоги ЗУ «Про захист прав споживачів», рішення є незаконним та необґрунтованим. В скарзі заявники зазначають, що судом не враховано, що наявний в кредитному договорі графік не містить детального розпису загальної вартості кредиту для [PERSON], оформлений не належним чином. Кредитний договір, зі сторони банку, підписано невідомою особою, повноваження якої щодо підписання такого документа в матеріалах справи відсутні, судом не перевірені. Умови кредитного договору містять ряд суттєвих порушень, як ЗУ «Про захист прав споживачів», так і Постанови Правління Національного банку України «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» від 10.05.2007 року № 168. Суд в порушення вимог ст. 143 ЦПК України відмовив в призначенні судово-економічної експертизи, не знайшов підстав для зменшення розміру стягуваної пені, що суперечить вимогам ст. 551 ЦК України. Заявники в скарзі зазначають, що банк пропустив шестимісячний строк для звернення до суду та заявлення вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором з поручителя. Вислухавши суддю-доповідача, учасників судового процесу, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з"ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи і неправильне застосування норм матеріального права. По справі встановлено, що 19.03.2008 року між ВАТ КБ „Надра" (правонаступником якого є ПАТ КБ „Надра") та [PERSON] було укладено кредитний договір №36-05/06/5/11/304/2008/034, відповідно до якого останній було надано кредит в сумі 43977,60 доларів США строком користування до 19.05.2022 року, зі сплатою процентів за користування кредитними коштами з розрахунку 12,89% на місяць (а.с. 12-14), а також між сторонами погоджено графік погашення заборгованості за вказаним кредитним договором (а.с. 15-16). Згідно заяви на видачу готівки (а.с. 17) [PERSON] отримала грошові кошти в сумі 43200,00 тисяч доларів США в касі банку 19.03.2008 року, та цього ж дня сплатила комісію за видачу кредиту в розмірі 777,60 доларів США, що підтверджується валютним меморіальним ордером № 1 (а.с. 18). 19.03.2008 року між ВАТ «КБ «Надра» та [PERSON] було укладено Договір поруки № 36-05/06/5/13/304/2008/034, відповідно до якого у випадку невиконання боржником взятих на себе зобов'язань по кредитному договору, поручитель несе солідарну відповідальність перед банком у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу за кредитним договором, нарахованих відсотків за користування кредитом, інших платежів, передбачених кредитним договором, та можливих штрафних санкцій (штраф, пеня) (а.с. 19). В забезпечення виконання зобов»язань укладеного кредитного договору 19.03.2008 року між ВАТ «КБ «Надра» та [PERSON] було укладено договір іпотеки, згідно якого остання передає в іпотеку трикімнатну квартиру № 33, що знаходиться за адресою: м. Чернігів, вул. Попудренка, будинок № 12 (а.с. 111-112). В порушення зобов»язань укладеного кредитного договору у [PERSON] перед банком станом на 12.08.2015 року утворилась заборгованість, яка склала 37897,06 доларів США, з яких: заборгованість по тілу кредиту, у тому числі прострочена - 32135,68 дол. США, що в гривневому еквіваленті за курсом НБУ станом на 12.08.2015 року становить 686789,29 грн.; заборгованість по сплаті відсотків, у тому числі прострочені - 4108,15 дол. США, що в гривневому еквіваленті за курсом НБУ становить 87797,53 грн.; пеня за прострочення сплати кредиту - 1653,23 дол. США, що в гривневому еквіваленті за курсом НБУ становить 35332,09 грн. (а.с. 113-117). Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено, що ПАТ КБ «Надра» не дотримано законодавства України при укладанні кредитного договору № 36-05/06/5/13/304/2008/034 від 19 березня 2008 року, укладення оспорюваного кредитного договору під впливом обману, а тому суд приходить до висновку, що підстав для визнання недійсним оспорюваного кредитного договору, договору поруки та договору іпотеки не має. З таким висновком суду першої інстанції погоджується і апеляційний суд враховуючи наступне. Згідно статей 6, 627, ч.1 ст.638 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах з участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Таким чином, виходячи з аналізу зазначених норм права, істотними умовами кредитного договору є розмір грошових коштів, які надаються позичальнику, а також розмір процентів, які останній зобов'язаний сплатити. Певні особливості регулювання відносин за договорами про надання споживчого кредиту встановлено Законом України „Про захист прав споживачів". Закріпивши на законодавчому рівні певний порядок і вимоги щодо укладення договорів, зокрема, і кредитних договорів, законодавець з метою захисту порушеного права учасників кредитних правовідносин визначив правові підстави визнання правочинів, в тому числі і кредитних договорів, недійсними у випадку недотримання вимог законодавства при їх укладенні. За загальним правилом ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу, в силу яких особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а сам зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. При цьому нормами цивільного законодавства передбачено як визнання правочину недійсним в цілому, так і визнання недійсним окремих його положень, а також передбачено можливість визнання правочину недійсним в цілому, якщо недійсність окремих його положень тягне за собою недійсність інших його частин і недійсність правочину в цілому. В обгрунтування недійсності оспорюваного кредитного договору [PERSON] та [PERSON]. посилаються на укладення споживачем фінансової послуги під впливом помилки, оскільки сукупністю дій банку [PERSON] було введено в оману; наявність несправедливих умов; укладення із застосуванням нечесної підприємницької практики; порушення принципів рівності сторін. Статтею 229 ЦК України встановлено правові наслідки правочину, який вчинено під впливом помилки, а статтею 230 ЦК України - під впливом обману, і, виходячи з аналізу зазначених норм права, як обман, так і помилка, є самостійними підставами для визнання правочину недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України замовчування стороною існування наявності обставин, які мають істотне значення і можуть перешкодити вчиненню правочину, є обманом. Визначення поняття обставин, що мають істотне значення, викладено в абз. 2 ч. 1 ст. 229 ЦК України, під якими розуміється помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків встановлених законом. Крім того, відповідно до ст. 19 ЗУ „Про захист прав споживачів" будь-яка діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману, є нечесною підприємницькою практикою, а тому встановлено заборону на таку діяльність. Пунктом 2 ч. 1 ст. 19 вказаного Закону визначено, що практикою, яка вводить в оману стосовно основних характеристик продукції, зокрема, таких, як її наявність, переваги, очікувані результати споживання, є підприємницька практика, що спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б. Також згідно частини 2 вказаної статті Закону підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЗУ „Про захист прав споживачів" в редакції, яка діяла на час укладення договору (далі - Закон), перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Недотримання зазначених вимог відповідно до ч. 6 ст. 19 Закону є підставою для визнання правочину недійсним, як такого, що укладений з використанням нечесної підприємницької практики. Згідно ч.ч. 1, 2, 5, 6, 7 ст. 18 Закону Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення також підлягають зміні; або договір може бути визнаним недійсним у цілому. Положення, що було визнано недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення. Таким чином, статті 18, 19 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII „Про захист прав споживачів" передбачають різні взаємовиключні підстави визнання угод недійсними. Аналізуючи положення ст.18 цього Закону, для кваліфікації умов договору як несправедливих необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п.6 ч.1 ст.3, ч.3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві, а у випадку визнання окремого положення договору несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійним в цілому. Положення ст. 18 ЗУ „Про захист прав споживачів" щодо необхідності доведеності порушення прав споживача узгоджується з положеннями і з вимогами норм цивільного та цивільно-процесуального права. Так, відповідно до положень статей 15, 16 ЦК України, статей 1 та 3 ЦПК України в порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, а тому під час розгляду спору в суді доказуванню підлягає не лише сам по собі факт порушення норм матеріального права, зокрема і в сфері договірних правовідносин під час укладення договору, а підлягають встановленню обставини доведеності порушення законних прав позивача, їх істотності та з'ясуванню, в чому саме полягає порушення його законних прав. Необхідність встановлення причинно - наслідкового зв'язку у договірних правовідносинах порушення законних прав позивача в зв'язку з недотриманням вимог законодавства при укладенні договорів вбачається з правових висновків, викладених в постановах Верховного Суду України у справах № 6-27цс14 від 30 квітня 2014 року, №6-119цс14 від 10 вересня 2014 року та №6-110 цс14 від 10 вересня 2014 року, №6-121цс14 від 01 жовтня 2014 року. Крім того, відмовляючи в задоволенні зустрічного позову, суд виходив не лише з аналізу умов Договору та графіку платежів, а й вимог законодавства, якими регулюються правовідносини та дав належну оцінку, як обставинам справи в цілому, так здійснив системний аналіз норм, якими строни обґрунтовували позовні вимоги в цілому. Як вбачається з договору про надання споживчого кредиту №36-05/06/5/11/34/2008/034 від 19.03.2008 року, в договорі зазначено найменування та місцезнаходження кредитодавця - ВАТ КБ «Надра» в особі заступника начальника з роздрібного продажу відділення № 11 філії ВАТ КБ «Надра» Чернігівського РУ [PERSON]; кредитні умови, зокрема, визначено, що банк зобов'язується надати позичальнику кредитні кошти (кредит) в іноземній валюті у доларах США в сумі 43977,6 дол. США; п. 1.2 Договору передбачено цільове використання Кредиту, а саме: проведення розрахунків по договору купівлі - продажу б/н від 19.03.2008 року, що укладений Позичальником та [PERSON], згідно якого Позичальник придбає у власність нерухоме майно квартиру № 33, що знаходиться за адресою м. Чернігів, вул. Попудренка, буд. 12; витрати Позичальника пов»язані з оформленням Кредиту; оплата комісії за розрахунки за цим Договором, яка визначена в п. 1.5 Договору та складає 1,8 відсотків від суми виданих коштів зазначених в п. 1.2 за винятком суми виданої на оплату цієї комісії, а саме 777,6 дол. США. Пунктом 1.4 договору визначено строк кредитування - Банк надає Позичальнику Кредит строком до 19 травня 2022 р. За користування кредитними коштами встановлено процентну ставку, яка становить 12,8% річних (п. 1.3.1). Нарахування відсотків за користування Кредитом здійснюється за фактичну кількість днів у періоді (28-29-30-31/360) на залишок заборгованості. При розрахунку відсотків враховується день надання та не враховується день погашення Кредиту. П. 3.3.1 Договору передбачено, що щомісячна сума мінімального необхідного платежу складає 568,00 дол. США., крім того між стронами також підписаний графік погашення згідно кредитного договору № 36-05/06/5/11/34/2008/034 від 19.03.2008 року (а.с. 15-16), який і містить дані щодо вартості кредиту. Розділом 4 кредитного договору передбачені права та обов'язки сторін, зокрема, розділом 5 договору встановлено відповідальність сторін. Як вбачається зі змісту договору та додатків до нього, в Договорі зазначено необхідні дані про умови кредитування, передбачені як ч. 4 Закону, так і Законом України „Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", в тому числі і щодо валюти кредитування. Аналіз наведених норм права та встановлених обставин дає підстави стверджувати, що Банк у письмовій формі надав позивачу вичерпну інформацію про умови кредитування в іноземній валюті, попередивши, що валютні ризики під час виконання зобов'язань покладені на позичальника, а також надав розрахунок орієнтовної сукупної вартості кредиту та реальної процентної ставки, що вбачається із підписаних позивачем Договору та графіку погашенння. Крім того, волевиявлення [PERSON] на укладення кредитного договору на умовах (з врахуванням отриманої від банку інформації, передбаченої ч. 2 ст. 11 Закону), та отримання згідно умов договору саме доларів США, її згода з визначеним договором розміром річної відсоткової ставки за кредитом та іншими умовами Договору підтверджується наявними в матеріалах справи фінансовими документами, систематичною сплатою протягом тривалого часу періодичних платежів згідно умов договору. Виконанням протягом тривалого часу умов кредитного договору та підписанням додаткової угоди до Договору позивач фактично вчиняв дії на схвалення укладеного правочину, чим фактично підтверджував намір на подальше виконання умов договору та відсутність порушення його законних прав та інтересів при укладенні Договору. Своїми підписами на кожній сторінці кредитного договору, додатків до нього, додаткових угод позичальник фактично підтверджував своє ознайомлення з умовами кредитування, зокрема і з умовами взаєморозрахунків. Враховуючи, що відсутні правові підстави для визнання недійсним договору в частині розміру отриманих в кредит коштів, виду валюти та розміру відсотків по кредиту, то відсутні підстави для визнання оспорюваного кредитного договору недійсним в цілому, а за викладених обставин обґрунтованими є висновки суду першої інстанції і в частині відмови в задоволенні вимог щодо визнання недійсними і укладених на основі кредитного договору договорів поруки та іпотеки. Враховуючи викладене, доводи апеляційної скарги, що судом не враховано, що наявний в кредитному договорі графік оформлений не належним чином, кредитний договір, зі сторони банку, підписано невідомою особою, повноваження якої щодо підписання такого документа в матеріалах справи відсутні, судом не перевірені, умови кредитного договору містять ряд суттєвих порушень, як ЗУ «Про захист прав споживачів», так і Постанови Правління Національного банку України «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» від 10.05.2007 року № 168, відсутність в договорі орієнтовної сукупної вартості кредиту та вартості послуг, детального розпису загальної вартості кредиту, встановлення жорстких обов'язків позивача та бланкетного характеру зобов'язання надавача банківських послуг, дискримінаційних умов зміни відсоткової ставки, що призвело до порушень прав споживача банківської послуги, є безпідставними. Таким чином, вимоги апеляційної скарги про скасування рішення суду в частині відмови в задоволенні вимог зустрічного позову, враховуючи підстави пред»явленого позову не підлягають задоволенню, а рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає залишенню без змін. Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду в частині стягнення заборгованості за кредитним договором, апеляційний суд враховує, що при укладенні договору сторони досягли безспірної згоди щодо визначених законом істотних умов договору, а саме розміру та виду валюти кредитних коштів, а також щодо розміру відсотків за користування кредитними коштами. Задовольняючи позовні вимоги ПАТ КБ «Надра» до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості солідарно, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що оскільки відповідач не виконав свої зобов'язання за кредитним договором, тому підлягає стягненню сума боргу по кредитному договору, як з основного божника так і з поручителя. Обргунтованими є висновки суду першої інстанції в частині стягнення з [PERSON] та [PERSON], як поручителя, в солідарному порядку на користь банку суми заборгованості за тілом кредиту станом на 12.08.2015 року в сумі 32135,68 дол. США, що в гривневому еквіваленті за курсом НБУ станом на 12.08.2015 року становить 686789,29 грн., та стягнення з [PERSON] заборгованість за відсотками за користування кредитом в розмірі 4108,15 дол. США, що в гривневому еквіваленті за курсом НБУ становить на 12.08.2015 року - 87797,53 грн. Разом з тим, згідно розрахунку заборгованості, наданого кредитором, станом на 12.08.2015 року заборгованість за кредитом склала 37897,03 дол. США, з яких заборгованість за тілом кредиту становить 32135,68 дол. США, заборгованість по сплаті відсотків - 4108,12 доларів США, 1653,23 доларів США пені за прострочення сплати кредиту. Відповідно до умов Договору кредит надавався в іноземній валюті і в цій же валюті визначені платежі з повернення кредиту (п. 3.3.1, 3.3.3 Договору). Системний аналіз норм матеріального права, а саме ст. 99 Конституції України, ч.ч. 1, 2 ст. 192, ч 2 ст. 198, ч.ч.1, 2 ст. 524, ч.ч.2, 3 ст. 533 ЦК України, ст. 3 ЗУ „Про платіжні системи та переказ коштів в Україні", положення Декрету Кабінету Міністрів України „Про систему валютного регулювання і валютного контролю" дає підстави стверджувати, що стягнення в іноземній валюті заборгованості та процентів, які не є фінансовою санкцією, на виконання боржником зобов'язань згідно кредитного договору, наданого в іноземній валюті, ґрунтується на вимогах закону, але зазначені положення не можуть бути застосовані при вирішенні питання про стягнення пені, оскільки нормами матеріального права не передбачено стягнення таких платежів в іноземній валюті. Крім того, як передбачено п. 5.2 Кредитного договору у випадку прострочення виконання зобов»язань Позичальника щодо повернення кредиту сплати всіх нарахованих відсотків, комісії та можливих штрафних санкцій у строк визначений у п. 3.3.3 цього Договору Позичальник сплачує Банку пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку, що діяла на час виникнення заборгованості від несвоєчасно сплаченої суми за кожень день прострочки, тобто умовами договору не передбачено механізму обрахування суми заборгованості по кредиту в національній валюті, що виключає можливість застосування подвійної облікової ставки до іноземної валюти. Договором не передбачено іншого способу обрахування пені за порушення грошового зобов'язання визначеного в іноземній валюті, ніж у п. 5.2 Кредитного договору, хоча [PERSON] не заявлялася вимога про визнання недійсними зазначених положень Договору, але оскільки умови договору про стягнення пені, штрафу і комісії за користування кредитними коштами в іноземній валюті суперечать не лише вимогам цивільного законодавства, але й ст. 99 Конституції України, то за своєю правовою природою вони є нікчемними, оскільки направленні на незаконне заволодіння належними на праві власності фізичній особі коштами в іноземній валюті всупереч положенням ст. 41 Конституції України (ст. 228 ЦК України). Відповідно до ч. 2 ст. 215, ч.5 ст. 216 ЦК України визнання судом недійсним нікчемного правочину не вимагається. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. З врахуванням викладеного, а також тієї обставини, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, суд не може погодитися з обгрунтованністю вимоги кредитора про стягнення пені, яка розрахована з застосуванням подвійної облікової ставки Національного банку до іноземної валюти, і відповідно погодитися із наданим ним розрахунком заборгованості по пені, яка визначена в гривні з розрахунку курсу доллара станом на 12.08.2015 року, оскільки це призведе до узаконення розрахунку наданого банком. Згідно ст. 14 ЦК України обов'язки виконуються не лише у межах, встановлених договором, але й з врахуванням вимог цивільного законодавства. Відповідно до ч. 2 ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, а згідно ч. 3 ст. 16 ЦК України порушення зазначених вимог може бути підставою для відмови у захисті цивільного права та інтересу особи. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язком для неї. Таким чином, апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції в частині задоволення вимог щодо стягнення солідарно зі [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ КБ «Надра» заборгованості по пені за прострочення сплати кредиту по кредитному договору № 36-05/06/5/11/304/2008/034 від 19.03.2008 року станом на 12.08.2015 року в розмірі 35332,09 грн., підлягає скасуванню, з постановленням судом апеляційної інстанції рішення суду про відмову в задоволенні цих вимог. Крім того, апеляційний суд приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги [PERSON] та [PERSON], та зміни рішення суду в частині стягнення з поручителя відсотків в частині щомісячних платежів поза межами шестимісячного строку. Пунктом 4.2.4 Кредитного договору передбачено, що банк має право вимагати від Позичальника дострокового виконання зобов»язань щодо повернення кредиту, сплати нарахованих відсотків та інших платежів, передбачених Договором, можливих штрафних санкцій, якщо позичальник не вніс чергові мінімально необхідні платежі у термін визначений в п. 3.3.3 цього Договору,… (а.с. 12-14). Згідно з п. 1.2 Договору поруки від 19.03.2008 року (а.с. 19) поручитель відповідає перед Кредитором в повному обсязі, як солідарний божник, п. 1.3 Договору поруки передбачено, що відповідальність поручителя виникає, як у випадку невиконання Позичальником будь-якої частини Зобов»язань, так і при невиконанні Позичальником Зобов»язань в цілому, п. 2.1 Договору поруки визначено, що Кредитор набуває право вимагати від Поручителя виконання Зобов»язання, що витікає із Кредитного договору при умові, якщо в установлений Кредитним договором строк виконання Позичальником Зобов»язання в цілому чи в будь-який його частині не будуть виконані, а також при умові обов»язкового направлення Поручителю повідомлення з вимогою виконати Зобов»язання в цілому. Як вбачається, така вимога була направлена, як [PERSON] , так і [PERSON] (а.с. 28, 30), за викладених обставин в разі невиконання боржником взятих на себе зобов'язань за кредитним договором поручитель несе солідарну відповідальність перед кредитором нарівні з боржником за повернення суми кредиту, нарахованих відсотків за користування кредитом та штрафних санкцій на підставі статті 554 ЦК України. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 1050 ЦК України, у разі якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати відсотків. Згідно з положеннями ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Договором поруки не визначено строк, після закінчення якого порука припиняється, оскільки умовами цього договору п. 5.3 встановлено, що дія Договору закінчується належним виконанням Позичальником взятих на себе Зобов»язань по Кредитному договору чи виконання Поручителем своїх зобов»язань, згідно з умовами цього Договору. У зв'язку з порушенням боржником виконання зобов'язання за кредитним договором банк відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України і пункту 4.2.4 кредитного договору використав право достроково стягнути з позичальника та поручителя заборгованість за кредитним договором, надіславши [PERSON], та [PERSON] (а.с. 28, 30) 19.08.2015 року претензію-повідомлення (вимогу) про дострокове повернення всієї суми кредиту й пов'язаних із ним платежів. Отже, пред'явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплати відсотків за користування кредитом та пені, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання та відповідно пред»явив позов до суду 28.08.2015 року, тобто межах шести місяців, починаючи від цієї дати. З врахуванням викладеного посилання представника апелянта, щодо неврахування судом першої інстанції що порука припинена, спростовуються матеріалами справи. Разом з тим, оскільки крім строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов»язань, шляхом внесення щомісячних зобов»язань, а відповідно до наданого розрахунку боржник почав не в повній мірі виконувати основне зобов»язання з 03.04.2014 року, коли сплатив черговий платіж у меншому розмірі, ніж передбачено п. 3.3.1 Кредитного договору, то відповідно до вимог ч. 2 ст. 1054 та ч. 2 ст. 1050 ЦК України у разі, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. Згідно з положеннями ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Договором поруки не визначено строк, після закінчення якого порука припиняється, оскільки умовами цього договору встановлено, що він діє до повного припинення усіх зобов'язань боржника за кредитним договором. При вирішенні таких спорів суд має враховувати, що згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобов'язання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором, строк пред'явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов'язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов'язання у повному обсязі або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. Такі висновки викладені у постановах № 6-616цс15 від 6 липня 2015 року та №6-701цс15 від 24 червня 2015 року і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Отже, виходячи з умов кредитного договору та положень ст. 599 ЦК України днем настання виконання основного зобов'язання у спірних правовідносинах є наступний день після спливу наданого банком у вимозі строку для добровільного виконання зобов'язання за кредитним договором, тобто оскільки вимогу боржниками отримано 20.08.2015 року, з врахуванням наданих п»яти днів, строком є 25.08.2015 року (а.с. 89). Таким чином, у разі зміни кредитором на підставі ч. 2 ст. 1050 ЦК України строку виконання основного зобов'язання передбачений ч. 4 ст. 559 ЦК України шестимісячний строк підлягає обрахуванню від цієї дати. Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку, що вимоги банку до поручителя підлягають задоволенню в межах шести місяців до настання строку для виконання відповідної частини основного зобов»язання в силу положень ч. 4 ст. 559 ЦК України, відповідно до якої порука припинена в частині певних щомісячних зобов»язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього стороку, а саме сума стягнутих коштів заборгованості по сплаті відсотків з поручителя підлягає зменшенню з 4108,12 дол. США до 1887,06 дол. США. Таким чином, рішенння суду підлягає зміні в частині розміру стягнення з [PERSON], як з солідарного боржника на користь ПАТ КБ «Надра» заборгованості по кредитному договору № 36-05/06/5/11/304/2008/034 від 19.03.2008 року станом на 12.08.2015 року, зменшивши розмір стягнення з 36243,83 доларів США, що за курсом НБУ станом на 12.08.2015 року становить 774586, 82 грн. до 34022,74 доларів США, що за курсом НБУ станом на 12.08.2015 року становить 727118,68 грн. Враховуючи викладене посилання представника [PERSON] на припинення зобов'язань за договором поруки в цілому, з врахуванням обставин справи, часу виникнення заборгованості, виходячи з розрахунку заборгованості, наданих банком, часу звернення позивача до суду з позовом про стягнення не лише прострочених платежів, а й дострокове стягнення коштів за кредитним договором, які підлягали сплаті, як і посилання в заявах про застосування строків позовної давності, є безпідставними. Доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції безпідставно було відмовлено у призначенні судово-економічної експертизи по справі, метою якої було встановлення правильності проведеного Банком розрахунку заборгованості, не спростовують правильності висновків суду, виходячи з предмета спору, як основного так і зустрічного позову, крім того розмір заборгованості не спростований належними та допустимими доказами, а розрахунок наданий представником [PERSON] в суді апеляційної інстанції (а.с. 265-267) не відповідає умовам договору. Спростовуються матеріалами справи і доводи апеляційної скарги, щодо відсутності доказів на підтвердження факту видачі кредиту позичальнику в розмірі 777,6 дол. США, оскільки в матеріалах справи є валютний меморіальний ордер № 1 від 19.03.2008 року, згідно якого заначено призначення платежу: комісія за видачу кредиту згідно договору № 36-05/06/5/13/304/2008/034 від 19 березня 2008 року(а.с. 18). Оплата комісії за розрахунки за цим Договором визначена в п. 1.5 Договору та складає 1,8 відсотків від суми виданих коштів зазначених в п. 1.2 за винятком суми виданої на оплату цієї комісії, а саме 777,6 дол. США, враховуючи заяву на видачу готівки в іноземній валюті (а.с. 17), сплата комісії підтверджується меморіальним ордером та стосуються виконання умов Договору, за викладених обставин не є обґрунтованим і посилання щодо отримання коштів в меншому розмірі ніж визначено в договорі, крім того в матеріалах справи відсутні докази понесення [PERSON] всупереч її волі додаткових витрат, не передбачених договором. Відповідно до п.п. 1.3., 4.13., 4.6., 4.7., 4.14. Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України 18.06.2003 №254, банки самостійно розробляють технології здійснення банківських операцій та визначають методи внутрішнього контролю за їх проведенням відповідно до законодавства України. Фінустанови зобов'язані зберігати на паперових або електронних носіях особові рахунки та виписки з них, які є підтвердженням виконаних за день операцій та призначаються для видачі або відсилання клієнту. Внутрішньобанківські операції оформляються меморіальними ордерами та іншими документами, що складаються банками відповідно до вимог нормативно-правових актів Національного банку і внутрішніх процедур банку. Операції, що відображаються за позабалансовими рахунками, також оформляються меморіальними ордерами. Для відображення в обліку операцій банки можуть використовувати електронні реєстри, інші первинні документи, що фіксують час та свідчать про виконання операцій. Форми таких документів банк затверджує самостійно із зазначенням обов'язкових реквізитів. Меморіальні документи застосовуються банками для здійснення і відображення в обліку операцій банку і його клієнтів за безготівковими розрахунками відповідно до нормативно-правових актів Національного банку. До меморіальних документів (паперових або електронних), що використовуються для безготівкових розрахунків, належать такі розрахункові документи: меморіальні ордери; платіжні доручення; платіжні вимоги-доручення; платіжні вимоги; розрахункові чеки; інші документи (інші платіжні інструменти, що визначаються нормативно-правовими актами Національного банку). Процес збору, оброблення та зберігання первинних документів має бути безперервним, навіть під час передавання їх з однієї підсистеми до іншої в межах системи автоматизації банку, а відповідна інформація - цілісною, достовірною і несуперечливою. Виходячи з викладеного, надані банком витяги з електронних носіїв обліку банківських операцій, ведення яких передбачено нормативно-правовими актами, не можуть бути визнані неналежними доказами у справі. Меморіальний ордер застосовується для здійснення та відображення в обліку операцій банку і його клієнтів за безготівковими розрахунками. Відповідно до положень ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Так, в обґрунтування незаконності рішенння суду першої інстанції в частині стягнення боргу в іноземній валюті, представник [PERSON] посилався на постанову Правління НБУ від 04.06.2015 року № 356 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ КБ «Надра», оскільки на момент прийняття рішення від 23.12.2015 року сторони кредитного договору, зокрема банк - не має індивідуальної або генеральної ліцензії на використання іноземної валюти на території України. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, проте водночас обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Основним нормативно-правовим актом, який установлює режим здійснення валютних операцій на території України, визначає загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов'язки суб'єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства, є Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року N 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" (далі - Декрет). Згідно зі ст. 2 ЗУ "Про банки і банківську діяльність" кошти - гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Пленум Верховного Суду України в абзаці третьому п. 14 постанови від 18 грудня 2009 року N 14 "Про судове рішення у цивільній справі" роз'яснив, що суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2 ст. 192, ч. 3 ст. 533 ЦК України, Декрет). У зв'язку з наведеним не суперечить чинному законодавству України стягнення заборгованості за кредитним договором чи договором банківського вкладу в іноземній валюті, якщо саме вона надавалась за договором і позивач просить стягнути суму у валюті. Судом апеляційної інстанції встановлено наявність Банківської ліцензії № 21 виданої ВАТ КБ «Надра» 23.08.2002 року, Дозволу № 21-2 та Додатку до Дозволу № 21-2 від 04.11.2005 року, щодо здійснення банківських операцій з іноземною валютою на момент укладенння кредитного договору, що не заперечувалось і сторонами по справі. Крім того, п. 2 ст. 5 Декрету КМ України, від 19.02.1993, № 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю") неплатоспроможні комерційні банки, ліквідацію яких здійснює Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, мають право здійснювати валютні операції без ліцензії Національного банку України з дотриманням законодавства України про систему валютного регулювання і валютного контролю з метою здійснення процедури виведення неплатоспроможного банку з ринку. Зазначені доводи є необґрунтованими, і з врахуванням Рішенння виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 05.07.2012 року № 2, яким в п. 3.2 передбачено відкриття валютних рахунків, крім того рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 05.06.2015 року №113 було розпочато процедуру ліквідації ПАТ «КБ»Надра» (а.с. 6,7). Враховуючи викладене, апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, рішення суду - зміні в частині стягнення заборгованості по кредиту з відповідача [PERSON], та скасуванню в частині стягнення пені з відповідачів з ухваленням нового рішення в цій частині про відмову в задоволенні цих вимог, в іншій частині залишенню без змін. Оскільки апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, відповідно до ст. 88 ЦПК України, в зв»язку з зменшенням розміру стягнення заборгованості по кредиту, підлягає зменшенню стягнутий на користь держави судовий збір за розгляд справи суді першої інстанції з [PERSON] з 1827,00 грн. до 1753,92 грн., з [PERSON] на користь держави з 1827,00 грн. до 1644,30 грн. Враховуючи задоволення апеляційної скарги частково на користь [PERSON] у відшкодування судових витрат за розгляд справи в суді апеляційної інстанції з ПАТ КБ «Надра» підлягає стягненню 401,94 грн.

Outcome: partial