Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача та з уточненим позовом про стягнення середньомісячної заробітної плати за весь час затримки розрахунку та моральної шкоди. В обґрунтування позову позивач зазначив, що з "01" грудня 2004 року вона працювала у ДП «УкрНТЦ «Енергосталь» на посаді інженера у відділі екологічного моніторингу, стандартизації, метрології та якості. 05 листопада 2007 року була переведена на посаду інженера другої категорії. Наказом № 424-к від "12" жовтня 2017 року позивач була звільнена на підставі заяви про звільнення за власним бажанням. При звільненні їй не було вручено копії наказу про звільнення та не була виплачена заробітна плата за період з травня 2017 року. В жовтні позивачу була виплачена заробітна плата за травень 2017р., а 08 грудня 2017року - за червень 2017року. В грудні 2017року позивач звернулась до суду, остаточний розрахунок з позивачем було проведено лише 26 березня 2018 р., тобто вже після подання нею позовної заяви. Таким чином, відповідно до чинного законодавства України, відповідач повинен сплатити позивачу середньомісячну заробітну плату за весь період затримки розрахунку, а саме до 26 березня 2018 р. На день подання позову середньомісячна заробітна плата позивача по справі складає 2740,92 грн. (дві тисячі сімсот сорок гривень 92 копійки). Оскільки остаточний розрахунок з позивачем по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі ДП «УкрНТЦ «Енергосталь» зробило лише 26 березня 2018р., сума середньомісячної заробітної плати за весь час затримки складає 13 704,6 грн. (тринадцять тисяч сімсот чотири гривні 60 копійок). Окрім того, позивач зазначила, що незаконними діями керівництва ДП «УкрНТЦ «Енергосталь» їй було спричинено моральну шкоду, яку вона оцінюю у 30 000,00 грн. (тридцять тисяч гривень 00 копійок). Завдана позивачу моральна шкода обумовлюється моральним та фізичним стражданням внаслідок порушення її законного права на заробітну плату, приниженням честі, гідності, ігноруванням її прав, втратою у зв`язку з цим престижу та ділової репутації серед співпрацівників, знайомих, друзів та родичів. На підставі наведеного, позивач просить стягнути з відповідача середньомісячну заробітну плату за весь час затримки розрахунку в розмірі 13 704,60грн. та моральну шкоду в розмірі 30 000грн. 10.09.2018року провадження по справі відкрито. 28.11.2018р. позивачем подана уточнена позовна заява. 03.12.2018р. представником відповідача поданий відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що відповідач частково визнає позовні вимоги, а саме: станом на 26.03.2018р. заборгованість перед позивачем відсутня, оскільки їй була виплачена недоплачена заробітна плата в сумі 11 175,15грн. Стосовно стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 2 740,92грн., відповідач не заперечує проти заявленої вимоги. Що стосується моральної шкоди, то в цій частині відповідач зазначив, що вказані вимоги не підлягають задоволенню, оскільки не підтверджені явними доказами та не доведені належним чином. Окрім того, ДП «УкрНТЦ «Енергосталь», у зв`язку з погіршенням загальної ситуації в металургійній галузі, наразі зазнає тимчасових фінансових труднощів, які пов`язані із скороченням випуску основних видів своєї продукції для металургійних підприємств, що дійсно призводить до виникнення поточної заборгованості на підприємстві. Зазначена ситуація потребувала вжиття невідкладних заходів щодо пошуку нових ринків збуту та потенційних партнерів. Слід зазначити, що однією із основних причин виникнення заборгованості з виплати заробітної плати також є затримка платежів за виконані роботи, пов`язана з неналежним виконанням замовниками своїх зобов`язань за договорами. ДП «УкрНТЦ «Енергосталь» наразі здійснюються заходи щодо покращення свого фінансового становища шляхом укладання нових господарських договорів з ПрАТ «ММК ім. Ілліча», ПАТ «АМКР», ПАТ «Запоріжсталь», ПАТ «ДМК» та іншими великими замовниками, які мають забезпечити у найближчий час надходження фінансових коштів. Також у відзиві зазначено, що єдиний соціальний внесок, нарахований на заробітну плату сплачується підприємством своєчасно та в повному обсязі. Таким чином, працівникам підприємства, в тому числі і Позивачу, період затримки виплати заробітної плати зараховується до страхового стажу. Твердження Позивача про те, що її неодноразові звернення залишались без відповіді не відповідає дійсності. Так, на письмовий запит Позивача Відповідачем було надано відповідь в який повідомлялось про те, що її заборгованість в числі першочергових виплат (копії додаються) Інших письмових запитів на адресу ДП «УкрНТЦ «Енергосталь» не надходило. Вважаємо, що позивачем не надано жодних доказів на підтвердження своїх позовних вимог стосовно відшкодування моральної шкоди, спричиненої сильними моральними стражданнями, втратою нормальних життєвих зв`язків, що вимагало додаткових зусиль для організації свого життя. Враховуючи наведене, вважаємо, що Позивачем не доведено факт спричинення моральної шкоди, а також не надано розрахунку його розміру. 04.12.2018р. позивачем подана уточнена позовна заява. 11.03.2019р. представником відповідача поданий відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що Відповідно до Податкового кодексу України, податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподаткований дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи відповідну ставку податку. Отже, сума середнього заробітку, яка підлягає сплаті Позивачу після відрахування обов`язкових податків і зборів становить: 13 704,60 грн. - 2 466,83 грн. (ПДФО 18%) - 205,60 грн. (військовий збір 1,5%) = 11 032,17 грн. Крім того, Відповідно до Листа Державної фіскальної служби України від 13.01.2016р. N 402/6/99-99-17-03-03-15 при вирішенні питання про оподаткування роботодавцем виплачуваних за рішенням суду працівникові сум потрібно врахувати постанову Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року N 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», в абзаці п`ятому п. 6 якої зазначено, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив під час визначення сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата податку із заробітної плати є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає таку суму без утримання цього податку та інших обов*язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Тому, при винесенні рішення, представник відповідача просив зазначити про включення сум податків до стягнутої суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Стосовно вимог позивача про стягнення моральної шкоди, представником відповідача зазначені аналогічні доводи, які вказані у відзиві, поданому 03.12.2018р. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог, підтримала доводи, які зазначені у відзиву на позовну заяву. Вислухавши пояснення сторін, їх доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню із наступних підстав. 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-УІІІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції. Відповідно до п. 9 розділу XII Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.І ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.І ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Судом встановлено, що з "01" грудня 2004 року [PERSON] працювала у ДП «УкрНТЦ «Енергосталь» на посаді інженера у відділі екологічного моніторингу, стандартизації, метрології та якості. 05 листопада 2007 року була переведена на посаду інженера другої категорії. Наказом № 424-к від "12" жовтня 2017 року позивач була звільнена на підставі заяви про звільнення за власним бажанням, що підтверджується копією трудової книжки. Відповідно до ч. 1 ст. 116 Кодексу законів про працю (КЗпП) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Інформацію, щодо належних позивачу до виплати сум, вона також не отримала. При звільненні позивачу не була виплачена заробітна плата за період з травня 2017 року, що також не заперечувалось представником відповідача. За змістом ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, за відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми, належні до сплати працівникові мають бути виплачені у день його звільнення. У разі непроведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь працівника або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. У разі часткового задоволення позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні, беручи до уваги спірну суму, на яку працівник мав право, частку, яку вона становила у заявлених вимогах, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком та інші конкретні обставини справи. Таким чином, обов`язок роботодавця виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст. 116 КЗпП України. Судом встановлено, підтверджено представником відповідача та не заперечувалось позивачем, що станом на 26.03.2018р. позивачу була виплачена недоплачена заробітна плата в сумі 11 175,15грн. Згідно п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці робот. Згідно п. 20 Постанови Пленуму ВСУ N 13 від 24.12.99 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановления рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Таким чином, відповідно до чинного законодавства України, відповідач повинен сплатити позивачу середньомісячну заробітну плату за весь період затримки розрахунку, а саме до 26 березня 2018 р. На день подання позову середньомісячна заробітна плата позивача по справі складала 2740,92 грн. (дві тисячі сімсот сорок гривень 92 копійки), що також не заперечувалось представником відповідача. Згідно з розрахунком, проведеним позивачем відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України за № 100 від 08.02.1995, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 13.10.2017 до 26.03.2018 становить 13 704, 60грн. Вказаний розрахунок відповідачем не спростовано та не надано іншого розрахунку чи доказів відсутності заборгованості, а тому такий приймається судом до уваги. Доводи представника відповідача стосовно того, що заробітна плата позивачу була не виплачена у зв*язку з скрутним матеріальним становищем підприємства суд не приймає до уваги, оскільки Згідно п. 20 Постанови Пленуму ВСУ N 13 від 24.12.99 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. При цьому, суд вважає безпідставними посилання відповідача на ту обставину, що належний позивачу середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати слід обчислювати з середньоденної заробітної плати з вирахуванням податків та зборів, оскільки відповідно до пп.168.1.1., п.168.1 ст.168, п.171.1 ст.171 Податкового кодексу України особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з доходів у вигляді заробітної плати, є роботодавець, який виплачує такі доходи на користь платника податку. Податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу. Така ж позиція викладена в роз`ясненнях пленуму Верховного Суду України, наданих у п.6 Постанови від 24 грудня 1999 року N13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», відповідно до якого задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Стосовно вимог позивача про відшкодування моральної шкоди, то суд вважає їх такими, що підлягають частковому задоволенню з огляду на наступне. Згідно ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини . Відповідно до ч.4 ст.22 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Виходячи з вимог ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини душевних страждань, ступеня вини особи, яка завдала шкоди, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до п.3 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. За п. 5 Постанови Пленуму № 4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди моральної (немайнової) шкоди» обов*язковому з*ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв*язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд повинен з*ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Окрім того, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір моральної шкоди суд визначає, виходячи з характеру та обсягу страждань позивача, їх глибини та сутності, їх тривалості, та вважає 3000,00 гривень достатніми для їх відшкодування. Крім того, відповідно до ч.6 ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, таким чином суд вважає необхідним стягнути із відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 640,00 грн.

Outcome: partial