Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-31 00:00:00

Представник позивача - адвокат Починок О.І., в інтересах позивача [PERSON] , звернувся до суду з позовом до [PERSON] , у якому просить суд стягнути з відповідача на користь позивача: - суму основної заборгованості за борговою розпискою від 01 грудня 2020 року в розмірі 13 228 доларів США, що в гривневому еквіваленті згідно офіційного курсу Національного банку України становить 359 489 грн 42 коп; - три проценти річних від простроченої суми боргу, що становить 265 грн 92 коп; - судовий збір у розмірі 3 594 грн 89 коп; - витрати на професійну правничу допомогу. Заявлені позовні вимоги обґрунтовано тим, що [PERSON] надав відповідачу [PERSON] у борг грошові кошти у розмірі 15 128 (п`ятнадцять тисяч сто двадцять вісім) доларів США зі строком їх повернення у повному обсязі позивачу не пізніше 01 червня 2021 року, про що сторони 01 грудня 2020 року уклали боргову розписку. Дана грошова сума взята відповідачем у позивача у борг для вирішення проблем, пов`язаних з його підприємницькою діяльністю. У період з 30 грудня 2020 року до 01 червня 2021 року відповідачем погашено грошові кошти у сумі 1 900 (одна тисяча дев`ятсот) доларів США у наступному порядку: 30 грудня 2020 року - 100 (сто) доларів США; 11 січня 2021 року - 100 (сто) доларів США; 09 лютого 2021 року - 300 (триста) доларів США; 14 лютого 2021 року - 200 (двісті) доларів США; 03 березня 2021 року - 200 (двісті) доларів США; 13 березня 2021 року - 100 (сто) доларів США; 07 квітня 2021 року - 200 (двісті) доларів США; 12 квітня 2021 року - 100 (сто) доларів США; 20 квітня 2021 року - 100 (сто) доларів США; 05 травня 2021 року - 200 (двісті) доларів США; 12 травня 2021 року - 100 (сто) доларів США; 24 травня 2021 року - 200 (двісті) доларів США. На підтвердження факту отримання позивачем від відповідача частини боргових зобов`язань на загальну суму 1 900 доларів США, сторони ставили свої підписи у борговій розписці від 01 грудня 2020 року із зазначенням відповідної дати та суми грошових коштів, які передаються відповідачем позивачу саме у відповідний день. Представник позивача стверджує, що, аналізуючи зміст боргової розписки від 01 грудня 2020 року, можна чітко прослідкувати, що відповідач повертав частину боргу в сумі 1 900 доларів США позивачу не однією сумою, а частинами по 100 - 200 доларів США, фактичних передач грошових коштів було дванадцять, а, відтак, неодноразові передачі частини боргу відповідачем позивачу свідчать про те, що відповідач фактично підтверджує наявність у нього боргу перед позивачем у розмірі та на умовах (строках), передбачених борговою розпискою від 01 грудня 2020 року. Також, в обґрунтування позовних вимог, представник позивача, з посиланням на практику Верховного Суду, зазначає про те, щоза формою та змістом розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладання, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.Факт існування боргової розписки від 01 грудня 2020 року, в якій відповідач чітко зазначає про отримання коштів та скріплює її своїм безпосереднім підписом, на переконання представника позивача, свідчить про реальний характер договору позики.Станом на 01 червня 2021 року відповідачем не сплачено на користь позивача борг у загальній сумі 13 228 (тринадцять тисяч двісті двадцять вісім) доларів США, що станом на 09 червня 2021 року згідно офіційного курсу Національного банку України еквівалентно 359 489 (трьохсот п`ятдесяти дев`яти тисячам чотириста восьмидесяти дев`яти) гривням 42 копійкам. Водночас, оскільки на дату звернення з даною позовною заявою до суду відповідачем вищезазначене боргове зобов`язання у сумі 13 228 доларів США не виконано і на даний час він не має наміру повертати вказаний борг, особисте спілкування з позивачем повністю ігнорує та пояснень не надає, представник позивача вважає, що відповідно до положень частини 2 статті 625 ЦК України відповідач має сплатити позивачу 3 % річних від простроченої суми за 10 днів прострочення зобов`язання, що складає 265 гривень 92 копійки. За даних обставин позивач змушений був звернутися до суду за захистом своїх прав та законних інтересів. Крім того, 06 липня 2021 року представник позивача - адвокат Починок О.І., в інтересах позивача [PERSON] , подав до канцелярії суду заяву про забезпечення позову, у якій просив вжити заходи забезпечення позову, шляхом накладення арешту на рухоме майно, що належить на праві власності [PERSON] , а саме: на автомобіль марки «ВАЗ 21144», 2007 року випуску, та на автомобіль марки «Renault Trafic», 2007 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] ; а також заборонити іншим особам вчиняти будь-які дії щодо вказаних транспортних засобів /а.с. 23-25/. Ухвалою Черкаського районного суду Черкаської області від 07 липня 2021 року у задоволенні заяви представника позивача - адвоката Починка О.І. про забезпечення позову відмовлено /а.с. 33-35/. Ухвалою судді Черкаського районного суду Черкаської області Миколаєнко Т.А. від 07 липня 2021 року справу прийнято до провадження та вирішено проводити її розгляд в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін 15 вересня 2021 року за наявними у ній матеріалами; запропоновано відповідачу протягом п`ятнадцяти днів із дня вручення йому даної ухвали подати відзив на позовну заяву, а також всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду), висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову; встановлено позивачу трьохденний строк з дня отримання відзиву на позовну заяву для подачі до суду відповіді на відзив, а відповідачу - трьохденний строкдля подачі заперечення щодо наведених позивачем у відповіді на відзив пояснень, міркувань та аргументів. Одночасно сторонам було роз`яснено, що відповідно до частини 5 статті 279 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) за клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін, а також зазначено строки подання такого клопотання /а.с. 37-39/. 26 липня 2021 року, у строк, встановлений судом, представником відповідача - адвокатом Хворовим В.В., в інтересах відповідача - [PERSON] , засобами поштового зв`язку направлено на адресу суду відзив на позовну заяву, разом з доказами направлення його копії позивачу, у якому останній просить суд відмовити у позовних вимогах [PERSON] у повному обсязі /а.с. 47-51/. В обґрунтування своєї правової позиції представник відповідача зазначає, що в якості доказу укладення договору позики позивач надав боргову розписку від 01 грудня 2020 року, однак у тексті копії розписки, яка надана відповідачу, чітко не вказана дата повернення боргу, а саме: зазначена дата повернення до «01 червня 202.». За таких обставин неможливо встановити строк дії договору займу, зокрема, дату повернення боргу. Тобто, фактично відсутня одна із суттєвих умов договору позики - строк дії договору. Крім того, представник відповідача наголошує на тому, що у позовній заяві позивач просить суд стягнути 3 % річних боргу, але в додатках до позовної заяви відсутній відповідний розрахунок. Також представник відповідача стверджує, що між позивачем та відповідачем була усна домовленість, згідно якої відповідач щомісячно повертає певну суму позивачу, що підтверджується копією боргової розписки. Отже, на його переконання, сторони домовились про те, що боргове зобов`язання повинно бути виконано поступово щомісячними виплатами, а тому у позивача відсутнє право на стягнення всієї суми одним платежем, штрафних санкцій (3 % відсотків річних) та витрат на правову допомогу. Вказана заява по суті справи надійшла на адресу суду 27 липня 2021 року та долучена до матеріалів справи. Водночас, у відзиві на позовну заяву представник відповідача - адвокат Хворов В.В. просив суд провести розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою Черкаського районного суду Черкаської області від 15 вересня 2021 року представнику відповідача - адвокату Хворову В.В. відмовлено у задоволенні даного клопотання /а.с. 62-64/. 14 вересня 2021 року представником позивача - адвокатом Починком О.І., в інтересах позивача [PERSON] , подано до канцелярії суду відповідь на відзив, у якій останній не погодився з доводами представника відповідача та просив суд заявлені позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Ухвалами Черкаського районного суду Черкаської області від 15 вересня 2021 року відповідь на відзив, подану до суду представником позивача - адвокатом Починком О.І. 14 вересня 2021 року, залишено без розгляду; витребувано у позивача [PERSON] оригінал боргової розписки [PERSON] від 01 грудня 2020 року на суму позики у розмірі 15 128 доларів США; проведення розгляду справи відкладено до 01 листопада 2021 року /а.с. 59-61, 62-64/. 15 вересня 2021 року, після закінчення судового засідання, представником позивача - адвокатом Починком О.І., в інтересах позивача [PERSON] , подано до канцелярії суду пояснення по справі, у яких останній просив заявлені позовні вимоги задовольнити у повному обсязі та зазначив, що зі змісту оригіналу боргової розписки від 01 грудня 2020 року, укладеної між позивачем та відповідачем, чітко вбачається, що грошові кошти у сумі 15 128 доларів США відповідач зобов`язаний повернути позивачу не пізніше «01.06.2021 р.». При цьому, на переконання представника позивача, позначка «р» у вищевказаному випадку є загальновідомою абревіатурою, зміст якої означає «рік». Позивач і відповідач неодноразово застосовували абревіатуру «р» у розумінні «рік» у ході повернення відповідачем на користь позивача певної суми грошових коштів, про що робили відповідні записи у тексті розписки від 01 грудня 2020 року. З огляду на вищевикладене, представник позивача стверджує, що станом на дату звернення із даною позовною заявою до суду, відповідачем уже було порушено права позивача несвоєчасним поверненням боргу. Водночас, з посиланням на практику Верховного Суду, представник позивача зазначає, що навіть у разі відсутності у відповідній борговій розписці дати повернення грошових коштів, борг має бути повернутий у порядку та строки, встановлені частиною 1 статті 1049 ЦК України, тобто протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це. Також представник позивача зауважує, що встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб`єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист. Крім того, представник позивача наголошує, що у чинному законодавстві України відсутня пряма вимога оформляти розрахунки до позовних заяв про стягнення 3 % річних окремими документами, які додаються до відповідної позовної заяви, а тому відповідне питання може бути безпосередньо порушене у тексті відповідного позову /а.с. 65-67/. Разом із вказаними поясненнями по справі представником позивача надано суду оригінал боргової розписки [PERSON] від 01 грудня 2020 року /а.с. 68/. Відповідача було належним чином повідомлено про дату, час та місце проведення розгляду справи, про що свідчать дані рекомендованих повідомлень про вручення поштових відправлень. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів. За приписами статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи виникає спір. Доказування у цивільній справі, як і судове рішення, не може ґрунтуватися на припущеннях. Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, повно, всебічно та безпосередньо з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що 01 грудня 2020 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] укладено договір позики. Факт отримання коштів підтверджується оригіналом розписки позичальника, що написана останнім власноруч 01 грудня 2020 року /а.с. 68/. Зі змісту вказаного документу вбачається, що відповідач у справі [PERSON] 01 грудня 2020 року (дослівно - «01.12.2020 р.») отримав від [PERSON] у борг грошові кошти у розмірі 15 128 (п`ятнадцять тисяч сто двадцять вісім) доларів США, які зобов`язався повернути у повному обсязі до 01 червня 2021 року (дослівно - до «01 червня 2021 р.»). З огляду на вищевикладене, суд відхиляє твердження представника відповідача про те, що зі змісту боргової розписки неможливо встановити строк дії договору займу. При цьому суд погоджується з доводами представника позивача про те, що позначка «р» у даному випадку є загальновідомою абревіатурою, зміст якої означає «рік», та звертає увагу на те, що позивач і відповідач неодноразово застосовували абревіатуру «р» у розумінні «рік» у тексті розписки від 01 грудня 2020 року. Також з вказаного документу встановлено, що відповідач у справі [PERSON] повертав грошові кошти позивачу [PERSON] . Так, у період з 30 грудня 2020 року до 01 червня 2021 року відповідачем було погашено частину заборгованості у сумі 1 900 (одна тисяча дев`ятсот) доларів США у наступному порядку: 30 грудня 2020 року - 100 (сто) доларів США; 11 січня 2021 року - 100 (сто) доларів США; 09 лютого 2021 року - 300 (триста) доларів США; 14 лютого 2021 року - 200 (двісті) доларів США; 03 березня 2021 року - 200 (двісті) доларів США; 13 березня 2021 року - 100 (сто) доларів США; 07 квітня 2021 року - 200 (двісті) доларів США; 12 квітня 2021 року - 100 (сто) доларів США; 20 квітня 2021 року - 100 (сто) доларів США; 05 травня 2021 року - 200 (двісті) доларів США; 12 травня 2021 року - 100 (сто) доларів США; 24 травня 2021 року - 200 (двісті) доларів США. На підтвердження факту отримання позивачем від відповідача частини боргових зобов`язань, сторони ставили свої підписи у борговій розписці від 01 грудня 2020 року із зазначенням відповідної дати та суми грошових коштів, які передавалися відповідачем позивачу. Станом на дату розгляду справи відповідач грошові кошти у повному обсязі не повернув, у зв`язку з чим має заборгованість перед позивачем, яка за даними позовної заяви складається з наступного: - 13 228 доларів США, що в гривневому еквіваленті згідно офіційного курсу Національного банку України становить 359 489 грн 42 коп. - сума основної заборгованості за борговою розпискою від 01 грудня 2020 року; - 265 грн 92 коп. - три відсотки річних від простроченої суми боргу за 10 днів прострочення зобов`язання. Відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори. За змістом частини 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною 1 статті 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до змісту частини 1 статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Статтею 627 ЦК України закріплено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За приписами статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Викладене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, наведеним у постановах від 18 вересня 2013 року в справі № 6-63цс13 та від 02 липня 2014 року в справі № 6-79цс14. Аналогічна правова позиці висловлена Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 18 грудня 2018 року в справі № 686/21857/16-ц (провадження № 61-27509св18). Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. За змістом частин першої та другої статті 207 ЦК України (у редакції, чинній на час укладення договору позики) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відтак, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить про те, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Вказане узгоджується з правовою позицією, висловленою у постановах Верховного Суду: від 18 квітня 2018 року в справі № 518/1647/15-ц (провадження № 61-4576св18), від 27 червня 2018 рокув справі № 712/14562/17-ц (провадження № 61-26174ск18), від 08 липня 2019 року в справі № 524/4946/16-ц (провадження № 61-20376св18), та від 06 квітня 2020 року в справі № 464/5314/17. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 у справі № 6-1967цс15. Аналіз частини другої статті 1047 ЦК України дозволяє стверджувати, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується лише позичальником. Враховуючи вищевикладене, дослідивши зміст розписки [PERSON] від 01 грудня 2020 року та оцінивши усі доводи, суд дійшов висновку, що між сторонами виникли правовідносини, які випливають із договору позики. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. За приписами частини третьої статті 1049 ЦК України позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Стаття 599 ЦК України передбачає, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. За правилами статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з частинами 1, 2 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Відповідно до вимог частини першої статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Згідно зі статтею 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. У постанові Верховного Суду України у справі № 6-2311цс16 від 22 березня 2017 року наведено висновок про те, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Підсумовуючи, суд вважає доведеним факт укладення між сторонами у справі договору позики та факт порушення відповідачем його умов у частині повернення грошових коштів, а тому позивач є таким, що набув права вимоги заборгованості за вказаним договором. Судом установлено, що основний борг за договором позики становить 13 228 доларів США, які необхідно стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] . Жодних доказів, які б спростовували розмір суми боргу відповідача перед позивачем за договором позики, суду не надано. Зважаючи на те, що відповідач належним чином не виконував умови договору, у суду є всі підстави для стягнення суми заборгованості за договором позики у примусовому порядку. При цьому, суд зауважує, що відповідно до статті 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Вказане узгоджується з правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року в справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18). Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 14-134цс18. Що стосується можливості і порядку визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті, то Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року в справі № 14-134цс18 вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. Разом з тим, представник позивача просить суд стягнути з відповідача на користь позивача три відсотки річних від простроченої суми боргу за 10 днів прострочення зобов`язання за період з 01 червня 2021 року до 10 червня 2021 року в сумі 265 грн 92 коп., які ним обчислено за формулою: 359 489 грн 42 коп * 3 % * 9 / 365 / 100 % , що наведена у змісті позовної заяви /а.с. 5/. Суд приймає вказаний розрахунок, вважає його належним та таким, що підтверджує суми, які підлягають стягненню у зв`язку з порушенням відповідачем своїх зобов`язань, а також звертає увагу на те, що з боку відповідача не було надано суду будь-яких доказів на спростування розрахунку, наведеного представником позивача. При цьому, суд відхиляє доводи представника відповідача про те, що стороною позивача не наведено розрахунок 3 % річних, оскільки вони не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні. Інші аргументи та доводи сторін специфічними, доречними, важливими та суттєвими не являються і не здатні вплинути на рішення суду. Згідно Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Крім того, Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», рішення від 10 лютого 2010 року, § 58). Аналізуючи вищевикладені обставини, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги [PERSON] є законними, обґрунтованими та підтвердженими належними доказами, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума боргу за договором позики в розмірі 13 228 доларів США та 3 % річних у сумі 265 грн 92 коп. Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з повним задоволенням позову, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір в розмірі 3 594 гривні 89 копійок. Крім того, у позовній заяві представник позивача - адвокат Починок О.І. просить суд стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] понесені судові витрати на професійну правничу допомогу. На підтвердження витрат позивача на правову допомогу представником позивача разом із позовною заявою надано суду заяву про попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат позивача у зв`язку із розглядом справи /а.с. 13-16/, копію свідоцтва Починка О.І. про право на зайняття адвокатською діяльністю /а.с. 17/, а також ордер на надання правничої (правової) допомоги /а.с. 18/. За змістом частин першої - шостої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до частини першої статті 26 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: договір про надання правової допомоги; довіреність; ордер; доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги. Положеннями частини першої статті 1 зазначеного Закону унормовано, що договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. За приписами частини третьої статті 27 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який, в свою чергу, врегульовано Главою 63 Цивільного кодексу України. Зокрема, стаття 903 Цивільного кодексу України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Стаття 632 Цивільного кодексу України регулює поняття ціни договору; за приписами вказаної статті ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом, а якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору. Згідно з приписами статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Таким чином, системний аналіз наведених вище норм законодавства дозволяє зробити наступні висновки: - договір про надання правової допомоги є підставою для надання адвокатських послуг та, зазвичай, укладається в письмовій формі (виключення щодо останнього наведені в частині другій статті 27 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність"); - за своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, крім цього, на такий договір поширюються загальні норми та принципи договірного права, включаючи, але не обмежуючись главою 52 Цивільного кодексу України; - як будь-який договір про надання послуг, договір про надання правової допомоги може бути оплатним або безоплатним. Ціна в договорі про надання правової допомоги встановлюється сторонами шляхом зазначення розміру та порядку обчислення адвокатського гонорару; - адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв; - адвокатський гонорар (ціна договору про надання правової допомоги) зазначається сторонами як одна із умов договору при його укладенні. Вказане передбачено як приписами цивільного права, так і Законом України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"; - відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару (як погодинної оплати або фіксованого розміру) не дає як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару. Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність". У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 06.03.2019 у справі № 922/1163/18, від 19.11.2019 у справі № 5023/5587/12, від 12.08.2020 у справі № 916/2598/19, від 27.08.2020 у справі № 873/2/20, від 07.09.2020 у справі № 910/4201/19, від 17.09.2020 у справі № 904/3583/19 та від 26.11.2020 у справі № 922/1948/19. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16, постанові Верховного Суду від 30.09.2020 у справі № 379/1418/18 та від 23.11.2020 у справі № 638/7748/18. Водночас, суд констатує, що матеріали справи не містять Договору про надання правової допомоги № б/н від 09 червня 2021 року, укладеного між адвокатом Починком О.І. та позивачем [PERSON] , посилання на який міститься в ордері на надання правничої (правової) допомоги, що виключає об`єктивну можливість суду встановити домовленість між адвокатом та клієнтом щодо погодження порядку обчислення, форми та вартості наданих адвокатом послуг. Крім того, як вбачається із матеріалів справи, стороною позивача не надано суду і розрахунок (детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, із зазначенням витрат часу по кожному із виду робіт. У постанові від 23.11.2020 у справі № 638/7748/18 Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду зазначив, що «інформація, яка міститься в акті приймання правничої допомоги, зокрема перелік наданих послуг та фіксований розмір гонорару, не може вважатись тим розрахунком (детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат часу по кожному із видів робіт, необхідних для надання правничої допомоги), подання якого є необхідною умовою для стягнення витрат на професійну правничу допомогу. Крім того, неподання стороною, на користь якої ухвалено судове рішення, розрахунку (детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат часу по кожному із виду робіт, необхідних для надання правничої допомоги) позбавляє іншу сторону можливості спростовувати ймовірну неспівмірність витрат на професійну правничу допомогу». Вищевикладене у сукупності свідчить про відсутність підстав для задоволення вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу адвоката. На підставі ст.ст. 3-5, 7-13, 17, 19, 43, 49, 76-81, 89, 141, 259, 263-265, 273, 354, 355 ЦПК України, суд, -

Outcome: approved