Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-14 00:00:00

11.03.2016 позивачі звернулись до суду з даним позовом, в якому просять визнати [PERSON], [INFO], та неповнолітнього [PERSON], [INFO], такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS]., та зняти їх з реєстрації. Свій позов позивачі мотивують тим, що вони є співвласниками квартири [ADDRESS]. У вказаній квартирі, крім позивачів, зареєстровані [PERSON] разом із сином [PERSON], 2004 року народження, колишня дружина та син позивача [PERSON]. Оскільки відповідачі в добровільному порядку не знімаються з реєстрації із спірного будинку, участі у витратах на його утримання не беруть, а їх реєстрація за вказаною адресою створює позивачам перешкоди як власникам в користуванні та розпорядженні нерухомим майном, то позивачі вважають, що їхні права порушені і підлягають захисту в судовому порядку. До початку розгляду справи по суті позивач не змінив предмет та підставу позову і протягом усього часу розгляду справи не збільшив та не зменшив розмір позовних вимог, а тому суд розглянув цивільну справу в межах пред'явлених вимог і на підставі поданих сторонами доказів. У суд позивачі не з'явилися, надали заяву про розгляд справи за їх відсутності та вказали, що позов підтримують повністю. Відповідач до суду не з'явилась, надала заяву про розгляд справи її відсутність, вказавши що проти задоволення позову не заперечує. Суд, з'ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, вважає, що позов підлягає до задоволення на підставі наступного. У суді встановлено, що квартира, яка знаходиться за адресою [ADDRESS], належить [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло [NUMBER] від 22.11.1994 (а.с.10). Згідно з заочним рішенням Шполянського раойонного суду Черкаської області від 08.12.2014 (рішення вступило в законну силу 19.12.2014) було розірвано шлюб між [PERSON] і [PERSON], зареєстрований 22 листопада 2003 року відділом реєстрації актів цивільного стану Шполянського районного управління юстиції Черкаської області, актовий запис №154 (а.с.13). Відповідно до довідки №127 від 23.02.2016, виданої комунальним підприємством «Комунальник-сервіс» Шполянської міської ради, [PERSON], 1986 року народження, зареєстрована з 27.03.2008, та її син [PERSON], 2004 року народження, зареєстрований з 08.05.2004 в [ADDRESS] (а.с.14). Згідно з актом від 05.02.2016, складеним членами комісії будинкового комітету [ADDRESS], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та власником квартири [PERSON], [PERSON] після розлучення з [PERSON] забрала свої та дитячі речі, ніяких матеріальних претензій до [PERSON] не має (а.с.9). Відповідно до підтвердження голови будинкового комітету будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS], [PERSON] від 20.10.2015, [PERSON] та [PERSON] на даний час не проживають за адресою [ADDRESS], з 01 серпня 2015 року (а.с.12) Підпис голови будинкового комітету [PERSON] стверджено секретарем Шполянської міської ради Тимошенком О.М. 22.10.2015. Згідно з підтвердження голови вуличного комітету вул. Тургенева в м. Шпола Черкаської області, депутата міської ради Кишінька Вячеслава Леонтійовича від 05.02.2016 [PERSON], [INFO], та її син [PERSON] проживають з осені 2015 року по [ADDRESS] (а.с.11). Підпис депутата міської ради Кишінька В.Л. стверджено секретарем Шполянської міської ради Денисенком О.Т. 05.02.2016. Відповідачем не наведено поважних причини відсутності у будинку за місцем реєстрації, крім того судом з'ясовано, що між власником та відповідачем будь-якої іншої домовленості щодо користування житлом або збереження права на користування житлом на час відсутності не було. Згідно з ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Статтями 8, 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Необхідність дотримання даних норм Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод знайшло своє вираження в рішеннях Європейського суду з прав людини від 20.06.2013 року у справі "Цибулько та інші проти України" та від 01.06.2006 року "Федоренко проти України". Відповідно до ст. 41, 55 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Стаття 391 ЦК України передбачає, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Отже, приватна власність громадян охороняється законом і її захист здійснюється судом, а тому власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права. Відповідно до ч. 1 ст. 71 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Згідно ст.72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до ст.6 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов'язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. Стаття 7 цього ж Закону передбачає, що однією з підстав для зняття з реєстрації місця проживання є рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням. Згідно з п. 2.3. Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів, затвердженого наказом МВС України від 22.11.2012 № 1077, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 18.12.2012 за № 2109/22421, відомості про дітей віком до 14 років, місце проживання яких реєструється з батьками, вносяться до заяви одного з них. При розгляді даної справи судом встановлено, що спірне приміщення дійсно є житлом, яке є власністю позивача; відповідач дійсно відсутній у спірному приміщені понад один рік; відповідачем не наведено поважних причини відсутності, крім того судом з'ясовано, що між власником та відповідачем будь-якої іншої домовленості щодо користування житлом або збереження права на користування житлом на час відсутності не було. Відповідачі не проживає у спірному житловому будинку з 01 серпня 2015 року без поважних причин, а тому відповідно до вимог ст. 72 ЖК України втратив право на користування цим житлом. Так, згідно зі ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Неповнолітній [PERSON] досяг дванадцяти років, проживає разом зі своєю матір'ю [PERSON]. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, яка ратифікована постановою Верховної Ради № 789-Х11 від 27.02.1991 в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Таким чином, суд вважає, що позивач на законних підставах пред'явив позов до відповідача, який належить до задоволення. Заходи забезпечення позову судом не вживалися. Підстав для звернення рішення суду до негайного виконання немає. При задоволенні позову суд стягує з відповідача на користь позивачів понесені ними судові витрати в справі, а саме судовий збір в розмірі 2471,20 грн. На підставі ст.ст. 391 ЦК України, 71, 72 ЖК України, ст.ст. 6, 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»,

Outcome: approved