Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-25 00:00:00

12.11.2013 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання об'єкта незавершеного будівництва спільною сумісною власністю подружжя та визначення розміру часток в спільному майні. В позовних вимогах зазначив, що він з 04.07.1992 року перебував з відповідачкою у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Ржищівського міського суду Київської області від 19.08.2010 року шлюб між сторонами було розірвано. За час сумісного життя сторонами було набуто у власність рухоме та нерухоме майно, зокрема незавершений будівництвом будинок по [ADDRESS] у м. Ржищів. Даний об'єкт нерухомого майна розміщений на земельній ділянці, приватизованій колишньою дружиною позивача. Будівництво будинку було розпочате у 1999 році, а припинилося у 2003 році. Для проведення будівництва позивачем були оформлені всі необхідні документи та дозволи, які на даний час знаходяться у відповідачки. Незважаючи на те, що спірний будинок будувався на спільні кошти, а саме будівництво проводилося особисто позивачем, відповідачка незаконно вважає цей будинок своєю особистою власністю та не бажає його розподілу. Тому, ще задовго до розлучення, а саме з моменту фактичного припинення шлюбних стосунків, відповідачка приховала від позивача технічний паспорт та всі інші документи на даний будинок. Посилаючись на норми Цивільного кодексу України, Сімейного кодексу України позивач просить визнати будівлю по [ADDRESS] у м.Ржищів Київської області об'єктом незавершеного будівництва, визнати об'єкт незавершеного будівництва - будинок по [ADDRESS] у м.Ржищів Київської області спільною сумісною власністю та визначити розмір часток в спільному майні по 1/2 частині кожному. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явився з поважних причин. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити в повному обсязі з підстав наведених в позові. В судовому засіданні відповідачка [PERSON] та представник відповідачки [PERSON] просили відмовити в задоволенні позовних вимог. Відповідачка [PERSON] суду пояснила, що будівництво було розпочате в жовтні 2010 року після розірвання шлюбу і проводилось нею та її покійним батьком, а стосунки з позивачем по справі припинились ще в 1999 році. Преставник відповідачки [PERSON] суду пояснив, що позов не може бути задоволений, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження того, чи відповідає даний об'єкт будівельним нормам та стандартам та про ступінь готовності даного об'єкту. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, відповідачки, представника відповідачки, вивчивши матеріали справи в їх сукупності, та на підставі наявних у справі доказів вважає, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. Враховуючи зміст заявлених вимог, суд приходить до висновку про необхідність аналізу наступних правових норм та рекомендацій Верховного суду України. У відповідності до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст. 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб'єкти права власності рівні перед законом. Статтею 41 Конституції України проголошено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). У ст. 355 ЦК України визначено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Статтею 368 ЦК України передбачено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб'єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. У відповідності до ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. У відповідності до позиції, висвітленої у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 04.10.1991 року "Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на житловий будинок", за позовом дружини, членів сім'ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд вправі провести поділ незакінченого будівництвом будинку, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами. При неможливості поділу незакінченого будівництвом будинку суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з врахуванням конкретних обставин залишити його одній із сторін, а іншій присудити грошову компенсацію. Згідно з абз. 3 п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства, що регулює право власності громадян на жилий будинок" від 04.10.1991 р. № 7, коли будівництво жилого будинку велось подружжям в період шлюбу - жилий будинок в зв'язку з цим є їх спільною сумісною власністю. Як вбачається з матеріалів справи між [PERSON] та [PERSON] 04.07.1992 року було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб від 30.07.2010 року (а.с. 5). Рішенням Ржищівського міського суду Київської області від 19.08.2010 року (а.с. 6) шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Рішенням Ржищівського міського суду Київської області від 19.08.2010 року було встановлено, що сторони припинили шлюбні відносини за рік до розірвання шлюбу, тобто в 2009 році, тому суд не може прийняти до уваги твердження відповідачки про те, що шлюбні відносини припинились в 1999 році. 23.09.1999 року позивачкою у власність було отримано земельну ділянку для обслуговування жилого будинку і госпбудівель та для ведення особистого підсобного господарства по [ADDRESS] в м. Ржищів Київської області, що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю (а.с. 66) Як встановлено матеріалами справи, за час шлюбу сторонами було спільно розпочато будівництво житлового будинку та господарських будівель, що розташований на земельній ділянці загальною площею 1700 кв.м., прокладено водопровід, електроенергію, побудовано погріб, зроблено забутовку під сарай, забутовку під огорожу, встановлено тимчасову огорожу з сітки, благоустроєно земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] в м. Ржищів, Київської області, що підтверджується письмовими доказами по справі, а саме: технічною документацією на будівництво індивідуального житлового будинку, рішенням виконавчого комітету Ржищівської міської ради Київської області № 108 від 25.06.1999 року про надання дозволу на будівництво індивідуального житлового будинку, планом забудови земельної ділянки, дозволом на виконання будівельних робіт (а.с. 42, 43, 44, 45, 52). Відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України, який діяв на час проведення будівельних робіт, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Така ж норма закріплена і в ст. 60 СК України. Крім того, відповідно до п. 23 Постанови Пленуму ВСУ № 11 від 21.12.2007 р. "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" (далі - Постанова Пленуму ВСУ № 11 від 21.12.2007р.), спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Згідно з ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суд не може прийняти до уваги твердження представника відповідача про те, що в позові слід відмовити, так як не визначено ступінь готовності об'єкта, зважаючи на нижчезазначене. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Позивач просить визнати об'єкт незавершеного будівництва спільним майном з визначенням розміру часток в ньому, оскільки відповідачка заперечує такий правовий режим даного майна, і в той же час позивач не заявляє вимог щодо проведення поділу даного майна в натурі, а тому суд не вбачає за необхідне визначати ступінь готовності об'єкта. Також суд не може прийняти до уваги твердження представника відповідача про те, що цей об'єкт незавершеного будівництва є самочинним будівництвом, оскільки таке твердження спростовується письмовими доказами по справі: державним актом на право приватної власності на землю (а.с. 66); технічною документацією на будівництво індивідуального житлового будинку, рішенням виконавчого комітету Ржищівської міської ради Київської області № 108 від 25.06.1999 року про надання дозволу на будівництво індивідуального житлового будинку, планом забудови земельної ділянки, дозволом на виконання будівельних робіт (а.с. 42, 43, 44, 45, 52). Відповідно до ст. 179 ЦК України річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов'язки, а відповідно до ст. 190 ЦК України айном як особливим об'єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки. У абз. 2 п. 24 Постанови Пленуму ВСУ № 11 від 21.12.2007 р. встановлено, що не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Згідно зі ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Згідно зі ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором Згідно зі ст. 71 СК України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Судом приймається до уваги як належний та допустимий доказ висновок № 059-СБ/14 судової будівельно-технічної експертизи від 30.05.2014 року, згідно якого вартість незавершеного будівництва без урахування земельної компоненти (земельної ділянки), що знаходиться по [ADDRESS] в м. Ржищів Київської області, становить 71538,12 грн. (а.с. 105-115). Судом встановлено, що зазначений висновок експерта є обґрунтованим, повним, сумніву не викликає, експерт попереджений про кримінальну відповідальність передбачену ст. ст. 384, 385 Кримінального кодексу України за надання завідомо неправдивого висновку та відмову від надання висновку попереджено, тому суд приймає даний висновок як належний і допустимий доказ по справі. Отже, відповідно до вищенаведених правових норм, виходячи з рівності часток подружжя, суд вважає за можливе позов задовольнити визнати будівлю, що розташована по [ADDRESS] у м. Ржищів Київської області, об'єктом незавершеного будівництва та визнати даний об'єкт незавершеного будівництва спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON], визначивши розмір часток в спільному майні [PERSON] та [PERSON] по 1/2 частині кожному. Згідно зі ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved