Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-18 00:00:00

28.03.2013 року позивач звернувся до суду з позовною заявою, де просить стягнути з ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» на його користь сплачені на виконання недійсного (нікчемного) правочину - договорів № 008233 та № 008386 фінансового лізингу від 22.03.2013 року кошти в розмірі 34200,00 грн. 31.03.2014 року позивач подав заяву про уточнення позовних вимог, відповідно до якої просить визнати недійсними договори №008233 та №008386 фінансового лізингу від 22.03.2013 року, укладені між ним та ТОВ «Лізингова компанія «Аатофінанс»; стягнути з відповідача на його користь сплачені на виконання недійсного правочину - кошти в розмірі 34200,00 грн. Свої вимоги мотивує тим, 22.03.2013 року він уклав з ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» договори №008233 та № 008386 фінансового лізингу з додатками. Відповідно п.5 ч.1 ст.4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовий лізинг віднесено до фінансових послуг. Відповідно до п.п.3, 17, 19, 22 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» діяльність відповідача з надання послуг фінансового лізингу в частині надання цих послуг фізичним особам, які є споживачами, підпадає під дію цього Закону. Відповідач, надаючи зазначений вид послуги, порушив його права споживача, що полягає у наступному: - згідно п.1.3 укладених договорів фінансового лізингу лізингодавець (відповідач) бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу (трактори МТЗ-82.1.26, зазначені у п.1.1 договорів та специфікаціях, що є додатками №3 до договорів) у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу (йому) на строк та на умовах, передбачених договорами. Предмет лізингу є власністю лізингодавця (п.1.5 договорів) та придбається ним на своє ім'я за договором купівлі-продажу у продавця автомобіля (п.4.6 договорів). Як вбачається з договірних умов, укладені договори є конценсуальними в частині як передачі у лізинг так і придбання предмета лізингу та є договорами непрямого лізингу. При цьому ст.3 договору - до зобов'язань лізингодавця віднесено лише передачу у користування та володіння лізингоодержувача предмета лізингу у порядку, встановленому договором. Ні момент придбання предмета лізингу у власність лізингодавця, ні порядок такого придбання, ні постачальника (продавця) предмета лізингу, у договорі не зазначено. Згідно ст.9 договорів позивач має право викупу предмету лізингу за окремим договором купівлі-продажу за умови сплати його повної вартості, а також інших заборгованостей, штрафних санкцій та збитків. Таким чином, предметом даних договорів є придбання предмета лізингу відповідачем у свою власність та надання його у користування [PERSON] за плату (різновид договору оренди). Умовами договорів передбачено, що: - відповідно до пунктів 1.7, 1.8 - предмет договору передається в користування лізингоодержувачу протягом строку не більше 90 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця авансового платежу - 50% вартості предмета лізингу, комісії за організацію та оформлення договору - 10 % від вартості предмету лізингу та комісії за передачу предмету лізингу - 3% від вартості предмета лізингу; лізингоодержувач має право сплачувати авансовий платіж впродовж 12 місяців з моменту підписання договору, платежами зазначеними в додатку №1 до договору. Авансовий платіж не може бути сплачений повністю лізингоодержувачем до сплати комісії за організацію. Тобто він повинен сплатити не менше половини вартості предмета договору, перш ніж отримати їх в користування, а після отримання їх у лізинг, також відшкодовувати вартість тракторів періодичними платежами. Зазначає, що з одного боку, умови договорів про авансування предмету лізингу виходять за межі законодавства про лізинг, а з другого - є залученням коштів лізингоодержувача на придбання предмету лізингу. При цьому власником тракторів за договором купівлі-продажу є відповідач, незважаючи на те, що вони придбаються виключно за кошти [PERSON] 22.03.2013 року [PERSON] сплатив ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» 34200 грн. комісію за організацію договору. Вважає такі умови договорів очевидно несправедливими та такими, що виходять за межі Закону України «Про фінансовий лізинг». Відповідно до п.1 ч.1 ст.10 Закону України «Фінансовий лізинг» лізингодавець наділений правом інвестування для придбання предмету лізингу як власні так і залучені та позичкові кошти, тобто договірний обов'язок лізенгоодержувача про сплату 50% вартості предмета лізингу є залученням коштів для його придбання відповідно зазначених вище норм закону. Таке залучення коштів у правовідносинах лізингу із фізичними особами можливе лише за умови наявності ліцензії. Зазначав, що відповідач не має ліцензії на такий вид діяльності, як фінансовий лізинг, а договір, укладений між ними, не був нотаріально посвідчений, а тому не відповідає вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» та в силу ст. 220 ЦК України є нікчемним, що не вимагає визнання його недійсним. В заяві про уточнення позовних вимог, позивач просить визнати недійсними договори №008233 та №008386 фінансового лізингу від 22.03.2013 року (т.1 а.с.186 - 187), оскільки під час укладення вищевказаних договорів, дане товариство не було включено до державного реєстру фінансових установ та не мало відповідної ліцензії на здійснення адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах, а тому згідно ч.1 ст.227 ЦК України, їх необхідно визнати недійсними. Позивач в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та пояснив, що відповідач відомий своєю недобросовісною діяльністю по відношенню до споживачів їх послуг і це є загальновідомим фактом. Свідченням того є - наявні у ЄДР чисельні судові рішення про стягнення на користь громадян вкладених коштів за нікчемними договорами, які укладались внаслідок нечесної підприємницької практики при залученні коштів громадян за пірамідальною схемою. Надав письмове пояснення. Після внесення змін до ст.4 Закону України «Про фінансові послуги та регулювання ринків фінансових послуг» залучення коштів громадян в рамках діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах підлягає обов'язковому ліцензуванню. Однак відповідач під виглядом надання послуг фінансового лізингу продовжує залучати кошти споживачів, не маючи на те відповідної ліцензії. Цей факт встановлено в ухвалі ВССУ від 29.01.2014 року по даній справі та підтверджується відповіддю на запит Нацкомфінпослуг від 17.04.2014 року. Представник відповідача позов не визнав, до суду також надійшли заява про розгляд справи без його участі та заперечення по суті заявлених вимог, де він зазначає, що позовні вимоги не визнають в повному обсязі з наступних підстав: - через те, що позов є безпідставним та необґрунтованим, та таким, що не підкріплений жодним належним та допустимим доказом; - обставини, на які посилається позивач як на підставу своїх вимог, він свідомо перекручує або несвідомо помиляється у їх тлумаченні через те, що недостатньо уважно читає умови цивільно-правового договору та посилається на норми закону, які не стосуються виниклих між сторонами правовідносин. Дійсно, 22.03.2013 року між сторонами було укладено договори фінансового лізингу № 008233 та № 008386 з відповідними додатками до нього: графіками сплати першого лізингового платежу, другого лізингового платежу та специфікації обраного транспортного засобу, які є його невід'ємною частиною. Відповідно до умов договору відповідач придбає у власність бажаний предмет договору і передає його позивачу за плату у тимчасове володіння та користування на умовах даного правочину. Найменування предмета лізингу і його технічні характеристики, вказані у додатках та специфікації. Доказом підтвердження отримання позивачем повної, необхідної, доступної та достовірної інформації про положення договору є особисте підписання позивачем кожної сторінки договору та заяви про повноту отриманої інформації, а отже було досягнуто згоди з всіх істотних умов. Під час укладення правочину було дотримано усі вимоги чинного законодавства, а саме ст., ст. 202, 203 ЦК України, тобто договір укладено в письмовій формі, особисто підписано позивачем та повноважною особою відповідача та скріплений його печаткою. ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» займається виключним видом господарської діяльності по наданню послуг з фінансового лізингу, а не фінансові послуги з залучення фінансових активів від фізичних осіб, як зазначає позивач. Розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг від 22.01.2004 року №21 затверджено положення про надання послуг з фінансового лізингу юридичними особами - суб'єктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами. Відповідно до п.2.1 мт.2 Положення юридична особа має можливість надавати послугу фінансового лізингу, якщо у предметі діяльності, визначеному установчими (засновницькими) документами , передбачено здійснення діяльності з надання послуг з фінансового лізингу та враховано вимоги законодавства щодо можливості суміщення фінансових послуг, а також за наявності внутрішніх правил з надання послуг з фінансового лізингу, затверджених уповноваженим органом юридичної особи, згідно установчих документів; кваліфікованих працівників, які безпосередньо здійснюють діяльність з фінансового лізингу; довідки про взяття на облік юридичної особи, виданої Держфінпослуг та/або Нацкомфінпослуг. Вони отримали відповідну довідку ФЛ №1217 від 11.09.2012 року, видану Державною комісією з регулювання ринків фінансових послуг України, що також зазначено в договорі. З довідки вбачається, що ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» взята на облік як установа з правом надавати послуги з фінансового лізингу. Позивач не надав жодного належного та допустимого доказу щодо факту введення позивача в оману, наявність в діях відповідача умислу. Вважає, що позивач помилково зазначає, що вони зобов'язані отримати ліцензію та посилається на норми законів, які не регулюють діяльність лізингових компаній. Надання послуг з фінансового лізингу та порядок, якого необхідно дотримуватись при наданні цієї послуги юридичними особами - суб'єктами підприємницької діяльності, які за своїм правовим статусом не є фін. установами, але мають право надавати фін. послуги визначено Положенням про надання послуг з фінансового лізингу від 22.01.2004 року №21. Посилаючись на ст.215 ЦК України, зазначає, що підставою для недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені в ст.203 ЦК України, а саме: особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину маю бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятись у формі, встановленій законом та спрямований на реальне настання правових наслідків, що були обумовлені цим. Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір було підписано у належній формі та як підтвердження обізнаності та згоди позивачем було сплачено комісію за організацію договору у визначеному договором розмірі. Зазначає, що позивачем невірно зазначено, що договір повинен бути обов'язково нотаріально посвідчений,оскільки відповідно до ст.806 параграфу 6 «Лізинг» глави 58 «Найм (оренда)» ЦК України до договору лізингу застосовують загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюється законом (між сторонами було укладено договір фінансового непрямого лізингу). Загальні положення про найм (оренду). Викладені у ст., ст.759-786 ЦК України не встановлюють вимог про обов'язковість нотаріального посвідчення договорів оренди або лізингу. Відповідно до ст.799 параграфу 5 «Найм (оренда) транспортного засобу» глави «Найм (оренда)» ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Проте, відповідно до ст.6 Закону України «Про фінансовий лізинг» договір лізингу має бути укладений у письмовій формі та містити істотні умови: предмет лізингу, строку, на який лізенгоодержувачу надається право користування предметом лізингу, розмір лізинговим платежів тощо. ЦК України та Законом України «Про фінансовий лізинг» повністю врегульовано такий вид економічної діяльності як фінансовий лізинг. Між сторонами було укладено договір непрямого лізингу, тобто лізингодавець зобов'язаний придбати в майбутньому обраний предмет лізингу тільки після виконання встановлених договором умов лізингоодержувачем та передати його у користування. Вважає, що спірний договір є дійсним в силу виконання вимог закону про його письмову форму та досягнення сторонами згоди з усіх істотних умов цього договору. З урахуванням вищевикладеного та посилаючись на ст., ст.6, 13, 202, 203, 208, 212, 525, 526, 610, 629, 639, 806-809 ЦК України просить відмовити [PERSON] в задоволенні позовних вимог. Відповідач у своїх запереченнях посилається на довідку Нацкомфінпослуг про взяття на облік юридичної особи, що має право надавати послуги з фінансового лізингу та наданий на запит ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» лист Нацкомфінпослуг від 09.08.2013 року про те, що діяльність з надання послуг фінансового лізингу не потребує ліцензування, але твердження про законність діяльності відповідача є хибним, оскільки у позовній заяві йдеться не про обов'язковість ліцензування фінансового лізингу у класичному вигляді, на діяльність з якого ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» виданий дозвільний документ, а у необхідності ліцензування в частині діяльності відповідача із залучення коштів фізичних осіб, що виходить за межі законодавства про фінансовий лізинг. Зазначає, що відповідно до ч.2 ст.16 Закону України «Про фінансовий лізинг» існує вичерпний перелік лізингових платежів: сума, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагорода лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Тобто договірні умови не можуть містити платежі, не передбачені переліком, встановленим законом та не підпадаючих під визначення поняття «лізинговий платіж». Але відповідач включив до переліку лізингових платежів - платежі, не передбачені вищевказаним переліком. Комісійну винагороду не можна віднести ні до лізингових платежів, передбачених ч.2 ст.16 Закону України «Про фінансовий лізинг», ні до інших витрат лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконання договору лізингу, так як зазначений платіж у договорі зазначається як плата за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням договору, а не з його виконанням. Законом передбачений лише один вид лізингового платежу, що є винагородою - за передачу у лізинг майна, і така винагорода окремо передбачена договірною умовою у складі першого лізингового платежу у вигляді комісійної винагороди лізингодавцю за передачу предмета лізингу (п.8.2.1 ст.8 договору), а тому «комісію за організацію» не можне віднести і до цього виду винагороди. У зв'язку з чим, зазначений платіж не має під собою правових підстав, оскільки не передбачений Законом України «Про фінансовий лізинг». В умовах договору не зазначено момент придбання предмета лізингу у власність відповідача, ні порядок такого придбання, ні постачальника (продавця) предмета лізингу, разом з тим передбачена умова про сплату лізенгоодержувачем та віднесена до лізингових платежів, авансу ціни предмета лізингу (п.8.2.1. ст.8 договору) та періодичного авансового платежу ціни предмета лізингу (п.8.2.2. договору). Договірне визначення авансу в якості відшкодування вартості предмета лізингу суперечить п.а) ч.2 ст.16 Закону України «Про фінансовий лізинг», так як аванс не є відшкодуванням, а зміст поняття «відшкодування» передбачає розрахунок за вже придбане майно з його власником, на придбання чого останнім сплачені певні кошти, які і відшкодовуються. Таке відшкодування допустимо для прямого лізингу, а не для непрямого - лише після придбання лізингодавцем у свою власність предмету лізингу для передачі його у користування. А тому умови договірних зобов'язань про сплату на рахунок лізингодавця авансових платежів на відшкодування вартості предмета лізингу передбачені п.1.6 ст.1 договору є безпідставними та протиправними. Наведене не спростовується змістом договору з огляду на відсутність у ньому договірної умови про придбання предмету лізингу у власність лізингодавця до сплати на його користь авансових платежів лізингоодержувачем на відшкодування вартості предмета лізингу, що у протилежному було б підставою правомірності такого відшкодування. Виходячи з вищенаведеного передбачене договірними умовами авансування ціни предмета лізингу з одного боку не передбачено законом та свідчить про безпідставність отримання відшкодування вартості товару, який не придбано, а з іншого - є залученнях його коштів на придбання предмету лізингу та ілюструє у цій частині класичний вид діяльності із адміністрування фінансових ресурсів придбання товарів у групах, як то встановлено ВССУ по даній справі. Залучення коштів для придбання предмета лізингу у вигляді авансування лізингоодержувачем ціни предмета лізингу у розмірі 50 % для придбання у власність лізингодавця не передбачено законодавством про фінансовий лізинг, на здійснення якого відповідачу надано дозвільний документ. У цій частині договір виходить за межі законодавства про лізинг, а тому в рамках здійснення фінансової послуги фінансового лізингу має відповідати додатковиз вимогам, а саме ст.34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», згідно якої для залучення коштів від фізичних осіб необхідна ліцензія, а укладання договорів із фізичними особами за відсутності цього документу є порушенням закону. Таким чином, наведені вище законодавчі норми, що регулюють правовідносини фінансового лізингу та довідка Нацфінпослуг про взяття на облік ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» як юридичної особи, що має право надавати послуги з фінансового лізингу, надають йому право укладати договори юридичними особами як з залученням їхніх коштів так і без такого, а із фізичними особами - лише приумові надання їй у лізинг майна, набутого у власність лізингодавця за власні кошти (або інвестовані із інших джерел). Заслухавши пояснення осіб, які приймають участь у справі, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до ст., ст. 10, 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених вимог та на підставі наданих доказів. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Судом встановлено наступне. 22.03.2013 року [PERSON] уклав з ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» договори №008233 та №008386 фінансового лізингу з додатками №1 та №2, які є невід'ємною частиною договору. Відповідно до умов договорів предметом є транспортний засіб (автомобіль, сільськогосподарська техніка, навісне обладнання, механізми та ін.), зазначені в п.1.1. договору фінансового лізингу, в даному випадку це - трактор МТЗ-82. Вартість предмету лізингу на момент укладання даних договорів та розмір авансового платежу вказується в додатку №1 до договору, який є невід'ємною частиною договору. Відповідно до п. 1.3 укладеного договору фінансового лізингу лізингодавець (відповідач), бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу - трактор МТЗ-82, зазначений у п. 1.1 договору та специфікації, що є додатком № 3 до договору, вартістю 171000 грн. у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу (позивачу) на строк та на умовах, передбачених договором. Предмет лізингу є власністю лізингодавця (п. 1.5 договору) та придбається ним на своє ім'я за договором купівлі-продажу у продавця автотранспортного засобу (п. 4.6 договору). Пунктами 1.7, 1.8 договору передбачено, що предмет договору передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку не більше 90 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця авансового платежу (50% від вартості предмета лізингу, комісії за організацію та оформлення договору (10% від вартості предмету лізингу та комісії за передачу предмета лізингу (3% від вартості предмету лізингу). Лізингоодержувач має можливість сплачувати авансовий платіж впродовж 12 місяців з моменту підписання договору, платежами визначеними в додатку № 1 до договору, який є невід'ємною частиною договору Авансовий платіж не може бути сплачений повністю лізингоодержувачем до сплати комісії за організацію. На виконання вищевказаних договорів [PERSON] було сплачено на користь відповідача комісійну плату у розмірі 34 200,00 грн.. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм, (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Правовідносини, що виникають із договору лізингу, регулюються параграфом 6 глави 58 ЦК України, в якому відсутні положення щодо обов'язковості нотаріального посвідчення такого договору. Згідно ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» договір лізингу має бути укладений в письмові формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу, строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу, розмір лізингових платежів та інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Позивач просить визнати договір нікчемним, оскільки він нотаріально не посвідчений, виходячи зі ст. 799 ЦК України, відповідно до якої договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Однак, суд не може погодитись з такими доводами, оскільки вказана стаття є складовою параграфа 5 глави 58 ЦК України, який регулює відносини, що виникають із найму (оренди) транспортного засобу, оскільки, незважаючи на схожість цих відносин, законодавством вони розділені, як такі, що мають окреме регулювання. Крім того, у цих правовідносинах є спеціальний закон - Закон України «Про фінансовий лізинг». Тобто, нотаріальне посвідчення укладеного між сторонами договору фінансового лізингу в силу положень Закону України «Про фінансовий лізинг» та параграфа 6 глави 58 ЦК України не є обов'язковим. Суд вважає необґрунтованими доводами позивача щодо обов'язкової наявності у договорі лізингу умови, яка вказує у кого саме буде придбано товар для лізингоодержувача, оскільки така умова не є істотною для договорів фінансового лізингу та не вимагається законодавством. Лізингодавець вправі обирати на свій власний розсуд продавця обраного товару. У визначеннях договору фінансового лізингу зазначено, що продавець означає юридичну чи фізичну особу - суб'єкта підприємницької діяльності, найменування, адресу та реквізити якої зазначено в акті приймання-передачі предмета лізингу, який є предметом даного договору. Крім того, лізиногодавець на момент укладення договору не може передбачити в якого саме продавця буде придбаний товар, оскільки саме від лізингоодержувача залежить коли саме товар буде придбано, де саме забажає отримати товар тощо. Умовами договору чітко передбачено, що лізингодавець зобов'язаний придбати обраний клієнтом товар та здійснити всі необхідні дії щодо його реєстрації та страхування, та лише тоді передати його у право користування та розпорядження лізингоодержувачу. Законом України від 02 червня 2011 року "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання ринків фінансових послуг" (введено в дію з 09 січня 2012 року) внесено зміни до ч. 1 ст. 4 Закону України "Про фінансові послуги та регулювання ринків фінансових послуг" та доповнено п. 111 , відповідно до якого до фінансових послуг віднесено послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах. На підставі цього Закону Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг (як уповноважений державний орган) (далі - Нацкомфінпослуг), затвердила Ліцензійні умови провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах (розпорядження від 09 жовтня 2012 року № 1676 "Про затвердження Ліцензійних умов провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах") (далі - Ліцензійні умови). Прикінцевими положеннями зазначеного Закону встановлено, що фінансові установи зобов'язані протягом одного року з дня набрання чинності цим Законом привести свою діяльність у відповідності з вимогами цього Закону. Надана представником відповідача довідка про взяття на облік юридичної особи, не є ліцензією в розумінні ст., ст..34, 37 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» не є доказом того, що вони мають право на здійснення своєї діяльності без ліцензії. Суд погоджується з доводами позивача, що залучення коштів для придбання предмету лізингу у вигляді авансування лізингоодержувачем ціни предмета лізингу у розмірі 50 % його вартості для придбання у власність лізингодавця не передбачено законодавством про фінансовий лізинг, на здійснення послуг з якого відповідачу надано дозвільний документ та відповідно до листа Нацкомфінпослуг не потребується ліцензування. У цій частині договір виходить за межі законодавства про лізинг, а тому в рамках здійснення фінансової послуги фінансового лізингу має відповідати додатковим вимогам, а саме ст.34 Закону України «Про фінансові послуги на державне регулювання ринків фінансових послуг», згідно якої для залучення коштів від фізичних осіб (що фактично відбувається, відображено в укладеному договорі та обґрунтовано у позовній заяві із посиланням на конкретні статті договору, а також встановлено ухвалою ВССУ від 29.01.2014 року) - необхідна ліцензія, а укладання договорів із фізичними особами за відсутності цього документу є порушенням закону. Це є саме кореспондується і з Положення про надання фінансових послуг з фінансового лізингу юрособами, що не є фінансовими установами, затвердженого Розпорядженням Держфінпослуг №21 від 22.01.2014 року, згідно п.1 якого юридичні особи, які мають намір надавати фінансові послуги, що відповідно до законодавства потребує набуття ними статусу фінансової установи, можуть надавати ці послуги лише після набуття ними такого статусу в установленому законодавством порядку. Отже діяльність ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс» фактично є діяльністю з надання фінансових послуг, оскільки має характерні для таких послуг ознаки, але здійснюється відповідачем без відповідної ліцензії. Згідно з вимогами ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Частиною 1 ст. 227 ЦК України визначено, що правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. За таких обставин, суд визнає договори № 008233 та № 008386 фінансового лізингу від 22 березня 2013 року, укладені між Товариством з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "АвтоФінанс" та [PERSON] - недійсними. Оскільки позовні вимоги залишено без задоволення, то судові витрати позивачу не компенсуються (ст. 88 ЦПК України).

Outcome: approved