Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-15 00:00:00

ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" звернувся до суду з позовом до [PERSON] про звернення стягнення на житловий будинок та виселення та, з урахуванням поданої заяви про збільшення позовних вимог від 03.03.2015 року, просив суд в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № VICWGK00001582 від 22.08.2007 року, яка складає 26622,76 доларів США, що за курсом 13,08 відповідно до службового розпорядження НБУ від 17.09.2014 року, складає 348225,75 грн., звернути стягнення на житловий будинок відповідача, який розташований за адресою: [ADDRESS], шляхом продажу вказаного предмету іпотеки (на підставі договору іпотеки № VICWGK00001582 від 22.08.2007 р) Публічним акціонерним товариством Комерційний Банк "ПРИВАТБАНК" з укладенням від свого імені договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах, організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій необхідних для продажу предмету іпотеки; виселити [PERSON], який зареєстрований та проживає у житловому будинку (предмет іпотеки), розташований за адресою Вінницька обл., м. Бар вул. Островського, буд,86; встановити початкову вартість предмету іпотеки на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності. Заявлені вимоги обґрунтовані тим, що між ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" та [PERSON] був укладений кредитний договір № VICWGK00001582 від 22.08.2007 р за яким останній отримав кредит у розмірі 36825 дол. США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 10,08% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 20.08.2027 року. В подальшому сторони уклали додаткову угоду від 08.10.2012 року до кредитного договору № VICWGK00001582 де встановили новий розмір відсоткової ставки - 11,6% на рік на суму залишку. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" та [PERSON] був укладений договір іпотеки № VICWGK00001582 від 22.08.2007 р за яким останній передав в іпотеку житловий будинок загальною площею 92.83 кв.м., житловою площею 59,93 кв.м, який розташований за адресою : Вінницька обл., м. Бар вул. Островського, буд,86. У зв'язку з тим, що [PERSON] допустив прострочення погашення кредиту, за ним, станом на 17.09.2014 року, рахується заборгованість 26622,76 дол. США, яка складається з: 24080,7 дол. США - заборгованість за кредитом; 1143.88 дол. США - заборгованість за процентами за користування кредитом; 86,10 дол. США - заборгованість по комісії за користування кредитом; 26,13 дол. США - пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором, а також штрафи відповідно до Договору: 19,11 дол. США - штраф фіксована частина, 1266,84 - штраф процентна складова. В свою чергу відповідач за первісним позовом [PERSON] подав до ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" зустрічну позовну заяву у якій просив суд визнати недійсним кредитний договір від 22 серпня 2007 року за № VICWGK00001582; визнати недійсним договір іпотеки, укладений між [PERSON] та ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК", що посвідчений приватним нотаріусом Барського районного нотаріального округу 22 серпня 2007 року та зареєстрований в реєстрі під № 3809. Вказаний позов, згідно ухвали Барського районного суду від 16.01.2015 року, об'єднано разом з первісним позовом в одне провадження. Заявлені вимоги обґрунтовані тим, що згідно п. 7.1. кредитного договору від 22 серпня 2007 року за № VICWGK00001582 Банк зобов'язується надати Позичальникові кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу на строк з 22 серпня 2007 року по 20 серпня 2027 року у вигляді не поновлювальної лінії у розмірі 36825 дол. США на наступні цілі: купівля житла 30000 дол. США а також у розмірі 6825 дол. США на сплату страхових платежів у випадках і в порядку передбаченому п.п. 2.1.3,2.2.7 даного Договору, зі сплатою за користування Кредитом відсотків у розмірі 0,84% на місяць на суму залишку заборгованості за Кредитом, винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 0,2% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, винагород за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00% від суми виданого кредиту, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з п.3.11 даного Договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п.6.2 даного Договору. Щомісяця в період сплати Позичальник повинен надавати Банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 353.89 дол. США для погашення заборгованості за Кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди. Поряд із сплатою процентів за користування кредитом Банк встановив такий вид платежу як винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 0,2% від суми виданого кредиту щомісяця (2,4% річних) в період сплати. Посилаючись на відповідні положення постанови Національного Банку України "Про затвердження Правил бухгалтерського обліку доходів і витрат банків України" (Правила, розд.1, гл.2) від 18.06.2003 N 255, рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011, Закону України "Про захист прав споживачів" від 12 травня 1991 року, та Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, позивач за зустрічним позовом вважає що Банк включив несправедливі умови до кредитного договору, не надав йому як споживачу фінансових послуг в галузі споживчого кредитування, в письмовій формі повної інформації про умови кредитування, а також орієнтовану сукупну вартість кредиту, яка надається перед укладенням кредитного договору, в кредитному договорі та додатках до нього не міститься детального розпису загальної вартості кредиту, відсутня вказівка про річну відсоткову ставку, а також графіку платежів у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користуванням кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань за кожним платіжним періодом. В судовому засіданні представник позивача за первісним позовом [PERSON] позовні вимоги ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" підтримав з обставин, що викладенні у позовній заяві з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, стосовно зустрічної позовної заяви заперечив з підстав пропущення позивачем за зустрічним позовом строку позовної давності, про що надав суду письмову заяву. Представник відповідача за первісним позовом [PERSON] в судовому засіданні вимоги за первісним позовом не визнав. Вимоги за зустрічним позовом підтримав, з обставин, що викладені у зазначеному позові. Заслухавши пояснення представників сторін суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що в задоволенні вимог за первісним позовом слід відмовити повністю, зустрічні позовні вимоги підлягають задоволенню частково, виходячи з наступного. Як вбачається з матеріалів справи предметом первісного позову є звернення стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок загальною площею 92.83 кв.м., житловою площею 59,93 кв.м, який розташований за адресою : Вінницька обл., м. Бар вул. Островського, буд,86, який є об'єктом права власності [PERSON]. та його єдиним місцем проживання про що свідчить довідка КП "БАР-БЛАГОУСТРІЙ" від 16.12.2014 року № 1748. Разом з тим суд не вважає за потрібне застосовувати до спірних правовідносин положення Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" № 1304-VII від 3.06.2014 року попри те, що відповідач за первісним позовом підпадає під його дію, оскільки застосування мораторію здійснюється судом за наявності права фінансово-кредитної установи (Іпотекодержателя), на звернення стягнення на предмет іпотеки, натомість в даній справі ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" заявило позов передчасно. Так, згідно приписів ст. 3 Закону України "Про іпотеку" - іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Законодавець виділяє дві самостійні підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки, це приписи ч. 1 ст. 33 Закону України "Про іпотеку" згідно якої у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, та положення ст. 12 цього Закону, а саме: у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки. Як вбачається із положення п. 24 договору іпотеки від 22 серпня 2007 року № VICWGK00001582 звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється у випадках передбачених п.п. 18.8.1, 18.8.2. 18.9 цього договору, відповідно до розділу V Закону України "Про іпотеку" на підставі рішення суду, або на підставі виконавчого напису нотаріуса або згідно із застереженням про задоволення вимог Іпотекодержателя, що міститься в цьому договорі. Враховуючи вказане положення іпотечного договору суд, аналізуючи зміст вимоги ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" до [PERSON], яка датована 08.08.2014 року за № 30.1.0.0/2-313, вважає, що банк скористався правом передбаченим саме п. 18.8.1 іпотечного договору № VICWGK00001582, де сторонами було обумовлено право Іпотекодержателя звернути стягнення на предмет Іпотеки у випадку, якщо в момент настання термінів виконання будь-якого із зобов'язань передбачених Кредитним договором, вони не будуть виконанні. Поряд з тим, згідно матеріалів справи та пояснень представника банку, прострочення [PERSON] допустив 20.06.2014 року. Водночас, згідно додаткової угоди до кредитного договору № VICWGK00001582, яка була укладена 8 жовтня 2012 року, сторони в п. 5 передбачили наступне: згідно ст. ст. 212,611,651 Цивільного кодексу України при порушенні позичальником строків погашення заборгованості зазначених в графіку погашення кредиту, за цим договором понад 1460 днів, щодо зобов'язань строк яких не настав, сторони узгодили, що терміном повернення кредиту вважається 1460 день з моменту виникнення порушення. Заборгованість за кредитом, починаючи з 1461 дня порушення, вважається простроченою. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідносини, у якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають із підстав, установлених ст. 11 цього Кодексу, зокрема: договорів та інших правочинів (ч. 2 ст. 509 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно з ч.1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. За змістом п.3 ч.1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Частиною 1 ст. 627 ЦК України унормовано, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно з частиною 2 статті 590 ЦК України заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 1049 ЦК України на позичальника покладено обов`язок повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Таким чином, з урахуванням вимог ч. 1 ст. 33 Закону України "Про іпотеку", а також ст. 589 ЦК України та ст. 20 Закону України "Про заставу" у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язань забезпеченого заставою, воно не буде виконано, коли інше не передбачено законом та договором. Згідно ч.1 ст. 212 ЦК України на яку здійснено посилання сторонами при укладенні додаткової угоди особи, які вчинили правочин, мають право обумовити настання або зміну прав та обов'язків обставиною, щодо якої невідомо, настане вона чи ні (відкладальна обставина). Суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного письмового доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, приходить до висновку що сторони шляхом підписання додаткової угоди до кредитного договору № VICWGK00001582, на власний розсуд встановили відкладальну умову за якої заборгованість за кредитом буде вважатися простроченою саме через 1460 днів з моменту виникнення заборгованості. В даному випадку, з огляду на встановлену дату несплати чергового платежу - 20.06.2014 року, Банк набуде права на стягнення всієї суми заборгованості а відповідно і задоволення вимог за рахунок предмета іпотеки лише 21.06.2018 року. Таким чином в задоволенні первісного позову слід відмовити з огляду на його безпідставність. Що ж стосується зустрічних позовних вимог, суд виходить з наступного. Так, згідно п.7.1. кредитного договору від 22 серпня 2007 року за № VICWGK00001582 банк зобов'язується надати позичальникові кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу на строк з 22 серпня 2007 року по 20 серпня 2027 року у вигляді не поновлювальної лінії у розмірі 36825 дол. США на наступні цілі: купівля житла 30000 дол. США а також у розмірі 6825 дол. США на сплату страхових платежів у випадках і в порядку передбаченому п.п. 2.1.3,2.2.7 даного Договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,84% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 0,2% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, винагород за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00% від суми виданого кредиту, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з п.3.11 даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п.6.2 даного договору. Щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 353,89 дол. США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди. Згідно додаткової угоди до кредитного договору від 22 серпня 2007 року за № VICWGK00001582 було викладено п.7.1. в новій редакції: банк зобов'язується надати позичальникові кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу на строк з 22 серпня 2007 року по 20 серпня 2027 року у вигляді не поновлювальної лінії у розмірі 37151,82 дол. США на наступні цілі: купівля житла 30000 дол. США а також у розмірі 7151,82 дол. США на сплату страхових платежів у випадках і в порядку передбаченому п.п. 2.1.3,2.2.7 даного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 11,60% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 0,2% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, винагород за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00% від суми виданого кредиту, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з п.3.11 даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п.6.2 даного договору. Щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 357.61 дол. США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії. Оцінюючи вказані положення договору з урахуванням змін до нього суд вважає, що поряд із сплатою процентів за користування кредитом Банк встановив такий вид платежу як винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 0,2% від суми виданого кредиту щомісяця ( 2,4% річних) в період сплати. Відповідно до ст. ст. 1046, 1048-1050, 1052, 1054 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальнику) грошові кошти, позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів; банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно постанови Національного Банку України "Про затвердження Правил бухгалтерського обліку доходів і витрат банків України" (Правила, розд.1, гл.2) від 18.06.2003 N 255 ( далі Правила №255) фінансовий інструмент - контракт, який одночасно приводить до виникнення (збільшення) фінансового активу в одного суб'єкта підприємницької діяльності і фінансового зобов'язання або інструмента власного капіталу в іншого. Приписами п. 2.2. Правил № 255 встановлено, що у результаті операційної діяльності в банку виникають такі доходи і витрати: процентні доходи і витрати; комісійні доходи і витрати;прибутки (збитки) від торговельних операцій; дохід у вигляді дивідендів; витрати на формування спеціальних резервів банку;доходи від повернення раніше списаних активів;інші операційні доходи і витрати;загальні адміністративні витрати; податок на прибуток. З наведено вбачається, що чинним законодавством, яке діяло як на момент укладення кредитного договору так і на день винесення рішення по справі не передбачено такого виду платежу як винагорода за надання фінансового інструмента. Відповідно, знаходить своє підтвердження та обставина, що Банк встановив щомісячну плату у розмірі 0,2% від суми наданого кредиту, як плату за укладення позивачем за зустрічним позовом та Банком кредитного договору. Визначаючись із застосуванням норм матеріально права що регулюють правовідносини які склалися між Банком та позивачем за зустрічним позовом, суд зважає на рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 згідно якого, положення пунктів 22, 23 статті 1,статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" від 12 травня 1991 року, з наступними змінами, у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. За приписами пункту 3 частини 1 статті 3 ЦК України загальні засади цивільного законодавства полягають у визнанні за суб'єктом цивільного права можливості укладати договори і визначати їх зміст на свій розсуд відповідно до досягнутої з контрагентом домовленості. Водночас, як виняток згідно з частиною 3 статті 6 Цивільного кодексу України сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Приписами ст. 55 Закону України "Про банки і банківську діяльність" встановлено, що відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Відповідно до п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача, тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Відповідно до п. 17 ст. 1 Закону України "Про захист прав споживачів" послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. Згідно ч. 4 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. В даному випадку суд акцентує увагу, на тому, що ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" при укладенні додаткової угоди від 8 жовтня 2012 року до кредитного договору від 22 серпня 2007 року за № VICWGK00001582 застосувало нечесно практику підмінивши одне поняття іншим, встановивши обов'язкову до сплати винагороду за надання фінансового інструменту у розмірі 0,2% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, в цьому ж пункті при визначенні складових щомісячного платежу в сумі 357,61 дол. США, Банк вказав, що вказана сума включає: заборгованість по кредиту, відсотки, винагороди, комісії, а в додатку до додаткової угоди в колонці щомісячна комісія вказав суму 60 дол. США що є кратною розміру 0,2% від суми виданого кредиту тобто - винагороді за надання фінансово інструменту. Лише за математичними підрахунками проведеними судом, виходячи з даних розрахунку заборгованості по кредитному договору в стовпчику "Комісія отримана" вбачається що Банк неправомірно одержав 4888,62 дол. США. Згідно з ч. 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (ч. 2 ст. 215 ЦК України). Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 7 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. В той же час, згідно п. 9 Постанови від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", згідно зі статтею 217 ЦК України правочин не може бути визнаний недійсним у цілому, якщо закону не відповідають лише його окремі частини й обставини справи свідчать про те, що він був би вчинений і без включення недійсної частини. У цьому разі відповідно до статті 217 ЦК суд може визнати недійсною частину правочину, з'ясувавши думку сторін правочину. Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне з власної ініціативи визнати нікчемним положення п.7.1 кредитного договору від 22 серпня 2007 року за № VICWGK00001582 в редакції додаткової угоди від 8 жовтня 2012 року в частині встановлення обов'язкової до сплати винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 0,2% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати і на підставі абз. 2 ч.5 ст. 216 ЦК України з власної ініціативи застосувати наслідки нікчемного положеннякредитного договору від 22 серпня 2007 року за № VICWGK00001582 в редакції додаткової угоди, шляхом стягнення з ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" на користь позивача за зустрічним позовом - 4888,62 дол. США. Поряд з цим суд не приймає до уваги клопотання представника Банку про застосування строку позовної давності виходячи з того, що згідно ч. 1 ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права та інтересу. Натомість, в силу приписів ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язанні з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Відтак, визнання нікчемним положення п.7.1. кредитного договору від 22 серпня 2007 року за № VICWGK00001582 в редакції додаткової угоди від 8 жовтня 2012 року в частині встановлення обов'язкової до сплати винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 0,2% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати що зроблене за ініціативою суду, не може охоплюватися правовими наслідками що застосовуються до вимог по яким збіг термін позовної давності, адже в даному випадку нікчемність даної частини правочину випливає із положення закону, відповідно не породжує жодних правових наслідків для його сторін, позаяк додаткова угода була укладене в межах 3-ох річного строку, що передував зверненню позивача з зустрічним позовом до суду. Крім того, як слідує з матеріалів справи, а саме правової консультації Барської юридичної консультації - адвоката [PERSON] від 24.11.2014 року слушним є посилання представника [PERSON], про те, що останній довідався про порушення своїх прав з боку банку лише після одержання вказаного письмового документа. В даному випадку суд зважає на те, що саме на банку лежав обов'язок додержуватися приписів як законодавчих так і підзаконних актів при наданні споживчого кредиту, а споживач фактично приєднавшись до запропонованих умов кредитування не в змозі без належної юридичної підготовки визначити містять вони умови які порушують чинне законодавство чи ні. Що стосується посилання, позивача за зустрічним позовом на порушення Банком ч. 2 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" що виразилося в ненаданні позивачу, як споживачу фінансових послуг в галузі споживчого кредитування, в письмовій формі повної інформації про умови кредитування, а також орієнтовану сукупну вартість кредиту, яка надається перед укладенням кредитного договору, як на підставу для визнання договору недійсним в цілому суд вважає що в задоволенні позову в цій частинні має бути відмовлено з огляду на його безпідставність. Суд не вбачає за необхідне застосовувати наслідки спливу позовної давності про які заявлено відповідачем за зустрічним позовом, оскільки вважає позов в цій частині не доведеним. Пунктом 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 "Про судове рішення у цивільній справі" передбачено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України, відповідно до ст. 60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Так в матеріалах справи наявна анкета - заява датована 17 червням 2007 року із змісту якої вбачається, що позивач за зустрічним позовом був письмово проінформований про мету, для якої кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Крім того, згідно наданого представником Банку розрахунку до кредитного договору підписаного [PERSON] 22.08.2007 року вбачається про обізнаність останнього стосовно суми кредиту; детального розпису загальної вартості кредиту для споживача; річної відсоткової ставки за кредитом. Відтак позовні вимоги в цій частині відхиляються. На підставі викладеного вище,

Outcome: partial