Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просить суд визнати недійсним кредитний договір від 20.04.2012 р. № 50004049, уклаений між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю "Порше Мобіліті" в частині розрахунку, сплати (повернення) кредитних сум шляхом застосування чинного (діючого) курсу обмінного курсу долару США; визнати недійсним кредитний договір від 20.04.2012 р. № 50004049, укладеного між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю "Порше Мобіліті" в частині застосування до розрахунків кредитних платежів еквіваленту суми кредиту в іноземній валюті; визнати погодженим [PERSON] та товариством з обмеженою відповідальністю "Порше Мобіліті" графік погашення кредиту в редакції від 03.10.2012 р., який є невід'ємною частиною кредитного договору № 50004049 від 20.04.2012 р. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд його задовольнити. Представник відповідача, в судове засідання не з'явилася, при цьому надала заяву про розгляд справи без участі представника відповідача, проти позовних вимог заперечує в повному обсязі з підстав викладених в запереченнях на позовну заяву. Одночасно представником відповідача до суду була надана заява про відшкодування судових витрат, на загальну суму 6589,79 грн. Суд заслухавши пояснення позивача, вивчивши матеріали справи, прийшов до висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити з наступних підстав. Так, судом встановлено, що 20.04.2012 р. між ТОВ "Порше Мобіліті" та [PERSON] укладено кредитний договір № 50004049, відповідно до умов якого позивач отримав кредит в сумі 120474,97 грн., що еквівалентно 15003,11 доларів США, строком на 60 місяців зі сплатою відсотків за користування кредиту в розмірі 8,5 % (змінна ставка відповідно до ст. 2.3 Загальних умов кредитування на придбання автомобіля марки VW, модель Golf VI, кузов № [NUMBER], об'єм двигуна 1390 куб. см., рік випуску 2011. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. В позовній заяві позивач стверджує, що відповідачем в порушення вимог ст. 11 "закону України "Про захист прав споживачів" в письмовій формі не повідомлено про недоліки для споживача запропонованої схеми кредитування, та про те, що фактично кредитні кошти надаються в доларах США та повернення коштів необхідно здійснювати у відповідності до комерційного курсу валют іноземної валюти, незалежно від рівня здороження валюти. Відповідно до п. 1.3.1 Загальних умов кредитування (додатку до Кредитного договору № 50004049 від 20.04.2012 р.) розмір платежів, що підлягають сплаті позичальником у повернення кредиту, визначено у гривні на день укладання Кредитного договору у графіку погашення кредиту, який є невід'ємною частиною Кредитного договору. В подальшому позичальник сплачує платежі у повернення кредиту відповідно до виставлених Компанією рахунків у гривні; при цьому розмір платежів розраховується шляхом застосування до еквівалентів платежів у іноземній валюті, вказаних у графіку погашення кредиту, чинного на момент виставлення рахунку обмінного курсу банку, визначеного у Кредитному договорі, в даному випадку ПАТ КІБ Креді Агріколь. Позитивне або від'ємне значення різниці, яка виникла внаслідок зміни обмінного курсу іноземної валюти на момент виставлення рахунку та обмінного курсу, який діяв на день укладання Кредитного договору, по відношенню до основної суми боргу та суми процентів, вказаних у графіку погашення кредиту, враховується як коригування суми процентів, що підлягає сплаті відповідно до умов цього кредитного договору. Відповідно до вимог ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Згідно із положенням ч. ч. 1 та 2 ст. 533 ЦК України Грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Відповідно до п.8 Постанови Пленуму Верхового Суду України №9 від 06.11.2009 року встановлено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання сторонами вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Відповідно до п. 9.5 Загальних умов кредитування (додатку до Кредитного договору № 50004049 від 20.04.2012 р.) підписанням Загальних умом кредитування Позичальник підтверджує, що Компанія належним чином ознайомила Позичальника з інформацією передбаченою ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" від 12.05.1991 р. № 1023-ХІІ, а також що позичальник ознайомився з правилами надання фінансових послуг (кредитів), затверджених Компанією. Таким чином, вказане твердження позивача не знайшло свого підтвердження матеріалами справи. Згідно п. 3.1. Загальних умов кредитування (додатку до Кредитного договору № 50004049 від 20.04.2012 р.) Позичальник має право в будь-який час повернути достроково кредит у повному обсязі або в частині. Для цього Позичальник зобов'язаний звернутися до Компанії не пізніше ніж за 7 робочих днів до запланованого дня повернення та отримати від Компанії відповідний рахунок для сплати(включаючи суму дострокового погашення, проценти і комісії). Разом із рахунком Позичальник отримує від Компанії новий Графік погашення кредиту. Такий Графік погашення кредиту вважається погодженим Позичальником та набирає чинності з моменту отримання коштів від позичальника на підставі зазначеного рахунку. При цьому позивач сам вказує на ту обставину, що ним двічі проведено часткове дострокове погашення кредиту в сумі 8128,00 грн. та 8155,00 грн. В матеріалах справи міститься новий графік погашення кредиту із зменшеним розміром щомісячного платежу. Отже відповідачем виконано вимоги кредитного договору щодо зміни графіку погашення кредиту. Статтею 1055 встановлено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Згідно положень статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови. Договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Обов'язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця. У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством. Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Відповідно до положень вказаної статті Закону продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. У частині третій названої статті визначений приблизний (невичерпний) перелік несправедливих умов договору, зокрема, встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору. У даному випадку відсутні підстави вважати, що кредитний договір, укладений сторонами містить несправедливі умови до позивача, оскільки при підписанні договору позивач мав реальну можливість ознайомитись з умовами договору, в зв'язку з чим і погодився на його укладання шляхом підписання договору. Враховуючи наведене в суду відсутні підстави вважати, що положення кредитного договору створюють істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача, що обов'язок є жорстким у відношенні до споживача. При цьому суд враховує положення ст. 627 ЦК України, відповідно до якої сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Тому, доводи позивача про те, що кредитний договір підлягає визнанню недійсним з цих підстав є необґрунтованими. З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання кредитного договору, укладеного сторонами, недійсним. Таким чином, позов задоволенню не підлягає, одночасно з позивача підлягає стягненню на користь держави сума судового збору в розмірі 243,60 грн. Щодо заяви представника відповідача про відшкодування судових витрат в сумі 6589,79 грн., які складаються з наступного: - 5278,40 грн. - витрати на правову допомогу; - 1311,39 грн. - витрати, пов'язані із явкою представника відповідача до суду. Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 84 ЦПК України Витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несутьсторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Згідно зі ст.1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. На підтвердження понесених витрат на правову допомогу позивачем до матеріалів справи долучено договір про надання юридичних послуг ТОВ «ЮФ Вернер і Партнери» №24/2010 від 15 жовтня 2010 року, додаткові угоди №8 від 09 січня 2013 року, № 81 від 15 січня 2015 року, рахунок - фактуру №19 від 06 лютого 2015 року, акт приймання - передачі №19 від 07 лютого 2015 року. При цьому, доказів з яких можливо встановити суму витрат на правову допомогу відповідно до положень вищевказаного закону (розрахунок погодинної участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, про що необхідно визначити у відповідному судовому рішенні) позивачем не надано. Відповідно до ч. 1 ст. 85 ЦПК України витрати, пов'язані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їх представників, а також найманням житла, несуть сторони. За таких обставин, вимоги представника відповідача щодо стягнення з позивача понесених ним судових витрат, задоволенню не підлягають.

Outcome: approved