Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-12 00:00:00

22 квітня 2021 року позивач звернувся до Світловодського міськрайонного суду із позовною заявою про виселення відповідачів із квартири [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач являється власником вищезазначеної квартири з 08 грудня 2006 року. 22 жовтня 2009 року позивач вступив у шлюб із відповідачем [PERSON] . Після укладення шлюбу, за його згодою у спірній квартирі були зареєстровані відповідачі [PERSON] та [PERSON] , як члени його сім`ї. 05 листопада 2014 року шлюбу між позивачем та відповідачем [PERSON] було розірвано. Після чого, відповідачі [PERSON] та її донька [PERSON] залишились проживати у вказаній квартирі. Позивач проживає в м.Миргороді Полтавської області, де має сім`ю в якій виховує неповнолітню дитину. Відповідач [PERSON] , [INFO] був зареєстрований за місцем реєстрації матері [PERSON] в його квартирі. Відповідачі не сплачують за комунальні послуги, у зв`язку з чим утворились великі борги. На пропозицію позивача добровільно виселитися з квартири не бажають, що в свою чергу порушує його право власності на вільне користування, розпорядження та володіння своїм майном. У зв`язку з чим, виходячи з положень ст.ст. 99, 150, 191 ЖК України, просив виселити відповідачів з квартири без надання іншого житлового приміщення. (а.с. 2-3) Ухвалою суду від 06 травня 2021 року відкрито загальне позовне провадження за вищеописаною позовною заявою, залучено в якості третьої особи виконком Світловодської міської ради Кіровоградської області в особі Органу опіки та піклування, справу призначено до підготовчого засідання на 04 червня 2021 року, яке було відкладено за клопотанням представника відповідачів до 02 липня 2021 року. 30 червня 2021 року від представника виконавчого комітету Світловодської міської ради надійшов висновок про недоцільність виселення та зняття з реєстрації малолітнього [PERSON] (а.с. 53) 02 липня 2021 року від представника відповідачів надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого представник відповідачів заперечує проти задоволення позовних вимог. Зазначає, що позивач та відповідач [PERSON] з 2003-2004 років проживали разом однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Під час спільного проживання позивач та відповідач придбали квартиру [ADDRESS] . В подальшому 22 жовтня 2009 року уклали шлюб, який 05 листопада 2014 року було розірвано. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] залишились проживати в квартирі, в подальшому після народження [PERSON] , [INFO] , останнього було зареєстровано за місцем реєстрації матері в спірній квартирі. Відповідачі постійно проживають за місцем реєстрації, при цьому, позивач будь-яких претензій з приводу даної обставини не пред`являв. Посилається на те, що припинення сімейних відносин із власником житла не позбавляє членів сім`ї права користування займаним приміщенням. Також, відповідачі не заперечують проти проживання в квартирі позивача, перешкод у цьому йому не здійснюють. Відповідачі іншого житла не мають, при виселенні будуть порушені також права малолітнього відповідача, визначені Законом України «Про охорону дитинства». Зауважує, що позивачем не надано будь-яких доказів на підтвердження обставин, що відповідачі чинять перешкоди у реалізації прав на користування та розпорядження своїм майном. (а.с. 55-58) 20 липня 2021 року від представника позивача надійшла відповідь на відзив, згідно якої підтримує позовні вимоги. Зазначає, що відповідачі не належним чином утримують житло, оскільки не сплачують за комунальні послуги. У зв`язку з чим, за рішеннями суду з позивача стягнуто суми заборгованості за період, коли він не користується квартирою. З цієї причини, позивач 07.04.2021 скасував довіреність від 03.06.2013, якою уповноважив відповідачів [PERSON] , [PERSON] розпоряджатися належною йому квартирою. (а.с. 69-70) 20 серпня 2021 року під час підготовчого розгляду представником позивача подано заяву про зміну підстав позову. Заява обґрунтована тим, відповідачі не є піднаймачами або тимчасовими жильцями, а є колишніми членами сім`ї позивача і підлягають виселенню з підстав, передбачених ст. 391, п.4 ч.1 ст. 406 ЦК України. Зазначає, що позивач після розірвання шлюбу із відповідачем [PERSON] постійно проживає в м.Миргород, з 04.08.2017 перебуває у зареєстрованому шлюбі та виховує малолітню дитину. Проживання відповідачів в належній позивачу квартирі порушує його права на вільне користування, розпорядження та володіння своїм майном, визначені ст.ст. 317, 319 ЦК України. Зауважує, що права члена сім`ї власника житла та користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у частині першій якої зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається власником. Відповідно до ст. 406 ЦК України, сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Вважає, що в даному випадку інтереси власника житла перевищують інтереси відповідачів, у яких припинилися правові підстави користування чужим майном. У зв`язку з чим, виходячи з положень ст. 406 ЦК України, просить позбавити відповідачів [PERSON] та [PERSON] права користування спірною квартирою та виселити з неї. (а.с. 83-91) Ухвалою суду від 30 вересня 2021 року прийнято заяву представника позивача про зміну підстав позову. Ухвалою суду від 27 жовтня 2021 року закрито підготовче провадження по даній справі, судовий розгляд справи призначено на 17 листопада 2021 року, яке було відкладено за клопотанням представника відповідачів. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, з підстав, викладених в заяві про зміну підстав позову, позовні вимоги просила задовольнити. Зазначила, що позивач має сім`ю, іншого майна на праві власності не має. Для вирішення житлового питання бажає продати належну йому квартиру, в якій проживають відповідачі та чинять йому перешкоди у її користуванні. Враховуючи, що відповідачі не ведуть з ним спільне господарство, а вселені в квартиру як члени його сім`ї, то обставини, які були підставою для проживання відповідачів у його власності закінчились, отже позовні вимоги підлягають задоволенню. Представник відповідачів в судовому засіданні заперечив проти задоволення позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Зазначив, що відповідачі не мають іншого житла, заборгованість по оплаті комунальних послуг виникла через їх скрутне матеріальне становище. Крім того, відсутність грошових коштів також унеможливила здійснити розпорядження квартирою за наданою позивачем довіреністю. Зауважив, що довіреність на розпорядження квартирою позивачем надана строком на двадцять років, тому відповідачі, за наявності матеріальної можливості, бажали скористатись наданим правом протягом строку дії довіреності. Також, враховуючи реєстрацію у квартирі малолітньої дитини, вважає неможливим виселення відповідача [PERSON] та малолітнього [PERSON] . Суд, заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи встанови наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Позивач [PERSON] згідно договору купівлі-продажу від 08.12.2006, являється власником квартири [ADDRESS] . (а.с. 6, 7, 8, 9) У вказаній квартирі, окрім власника [PERSON] зареєстровані відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [INFO] (а.с. 14) Шлюб між позивачем та відповідачем [PERSON] , який зареєстрований 22.10.2009, розірвано 05.11.2014, що підтверджується відповідними свідоцтвами про укладення шлюбу та про розірвання шлюбу. (а.с. 64, 11) Згідно довідок, по квартирі [ADDRESS] , власник [PERSON] , рахується заборгованість по оплаті за послуги ОСББ станом на 19.04.2021 в сумі 5500 грн., за послуги теплопостачання станом на 01.04.2021 в сумі 35480 грн. (а.с. 12, 74, 75, 96) Відповідно до наказу, виданого Світловодським міськрайонним судом 22.03.2019, з [PERSON] на користь СП ТОВ «Світловодськпобут» стягнуто заборгованість за послуги з теплопостачання в сумі 12277, 01 грн. (а.с. 13) Заочним рішенням Світловодського міськрайонного суду від 14 липня 2021 року з [PERSON] на користь СП ТОВ «Світловодськпобут» стягнуто заборгованість за послуги з теплопостачання квартири [ADDRESS] за період з 01.02.2019 по 01.03.2021 в сумі 20950, 52 грн. (а.с. 97-104) Виконавчий комітет Світловодської міської ради Кіровоградської області в особі Органу опіки та піклування у своєму висновку, вважає неприпустимим виселення та зняття з реєстрації малолітнього [PERSON] , [INFO] без надання іншого житлового приміщення. (а.с. 53-54) Довіреністю від 03.06.2013 [PERSON] уповноважив [PERSON] та [PERSON] розпоряджатися (продати, обміняти, та інше) належною йому квартирою [ADDRESS] (або її частиною в повному обсязі) в будинку [ADDRESS] , за ціну та на умовах, які будуть визначені ними самостійно, виходячи із розумної доцільності, а також представляти його інтереси в усіх компетентних підприємствах, установах, організаціях форм власності незалежно від їх форм підпорядкування, з усіх без винятку питань, пов`язаних з виконанням цього доручення, або подарувати квартиру [PERSON] . Довіреність видана строком на двадцять років. (а.с. 65) Заявою від 07 квітня 2021 року позивачем скасовано вищезазначену довіреність. (а.с. 76) Згідно талону-повідомлення єдиного обліку № 5454, [PERSON] 15 липня 2021 року звернувся до ВП № 1(м.Світловодськ) із заявою про проведення перевірки відносно колишньої співмешканки [PERSON] та її доньки [PERSON] , яких заявник прописав до своєї квартири [ADDRESS] , які обмежують його доступ до квартири. Проводиться перевірка. (а.с. 77) З копії свідоцтва про народження [PERSON] , [INFO] , вбачається, що батьком дитини являється позивач. (а.с. 95) Вирішуючи спір суд виходить з наступного. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Нормами статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї, як зазначено у частині другій статті 64 ЖК УРСР. Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно зі статтею 156 ЖК УРСР, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї. У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Тобто, будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. При цьому необхідно звернути увагу, що ЖК УРСР був прийнятий 30 червня 1983 року і він не відображає усіх реалій сьогодення. ЦК України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше у часі, тому темпоральна колізія вирішується саме на користь норм ЦК України. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Можна зробити висновок, що законодавець при прийнятті ЦК України у вказаній статті не визначив особливостей застосування норм ЦК України до житлових правовідносин в цілому, разом з тим, відносини, які регулюються ЖК УРСР, у своїй більшості є цивільно-правовими та мають регулюватися саме нормами ЦК України. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України. У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. У частині першій статті 402 ЦК України вказано, шо сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо). Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом. При порівнянні норм ЖК УРСР та ЦК України можна зробити такі висновки: У частині першій статті 156 ЖК УРСР не визначені правила про самостійний характер права члена сім`ї власника житлового будинку на користування житловим приміщенням, не визначена і природа такого права. Передбачено право члена сім`ї власника житлового будинку користуватися житловим приміщенням нарівні з власником, що свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника. Зазначена норма не передбачає і самостійного характера права користування житловим приміщенням, не вказує на його речову чи іншу природу. Водночас, посилання на наявність угоди про порядок користування житловим приміщенням може свідчити про зобов`язальну природу такого користування житловим приміщенням членом сім`ї власника. Відповідно до статті 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" передбачено перелік речових прав, похідних від права власності: право користування (сервітут); інші речові права відповідно до закону. Тобто під речовим правом розуміється такий правовий режим речі, який підпорядковує цю річ безпосередньому пануванню особи. Особливістю вирішення вказаного спору є те, що при створенні сім`ї, встановленні сімейних відносин, власник і член сім`ї, тобто дружина і чоловік вважали, що їх відносини є постійними, не обмеженими у часі, а не про тимчасовий характер таких відносин. Тому і їх права, у тому числі і житлові, розглядалися як постійні. За логікою законодавця у законодавстві, що регулює житлові правовідносини, припинення сімейних правовідносин, втрата статусу члена сім`ї особою, саме по собі не тягне втрату права користування житловим приміщенням. Разом із тим, відповідно до частин першої та другої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Отже, при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін. Положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, частини першої статті 405 ЦК України. Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими. У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю. Такі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі N 353/1096/16-ц (провадження N 14-181цс18). При розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору. У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно "суспільний інтерес"; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання "справедливого балансу", враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 р. у справі "МакКенн проти Сполученого Королівства", п. 50). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється "згідно із законом" та не може розглядатись як "необхідне в демократичному суспільстві" (рішення від 18 грудня 2008 р. у справі "Савіни проти України" п. 47). Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й "необхідним у демократичному суспільстві". Інакше кажучи, воно має відповідати "нагальній суспільній необхідності", зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (рішення у справі "Зехентнер проти Австрії" п. 56). Концепція "житла" має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (рішення від 27 травня 2004 р. у справі "Коннорс проти Сполученого Королівства" пункт 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (рішення у справі "Зехентнер проти Австрії", п. 60). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (рішення від 09 жовтня 2007 року у справі "Станкова проти Словаччини" пункти 60-63). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (рішення у справі "Беєлер проти Італії", п. 110). Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції Судом встановлено, що відповідачі вселились в квартири позивача за його згодою як члени сім`ї. Після припинення шлюбних відносин із відповідачем [PERSON] позивач постійно проживає в м.Миргороді Полтавської області, намірів про бажання проживати у спірній квартирі не мав і не має. При цьому, позивачем у 2013 році надано довіреність на ім`я відповідачів [PERSON] та [PERSON] на право розпоряджатися квартирою на власний розсуд терміном дії двадцять років. Тому, суд робить висновок про існування між позивачем та відповідачами домовленості щодо проживання останніх в його квартирі і після припинення обставин за яких відповідачі вселились в квартиру позивача. Вказана довіреність позивачем скасована лише після отримання рішень суду про стягнення з нього заборгованості по оплаті за житлово-комунальні послуги. Крім того, у спірній квартирі зареєстрований та проживає малолітній син відповідача [PERSON] - [PERSON] . Іншого житла відповідачі не мають. При цьому, звертаючись до суду з позовними вимогами до відповідачів, позивач не посилається на бажання проживати у квартирі разом зі своєю новою сім`єю, а лише бажає висилити відповідачів через наявну заборгованість по оплаті за житлово-комунальні послуги. Суд вважає, що при вирішенні спору необхідно дотримуватися балансу між захистом права власності позивача, який не претендує на проживання у квартирі та захистом права відповідачів як колишніх членів його сім`ї на користування квартирою, які постійно в ній проживають та не мають іншого житла. Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Способи захисту цивільних прав і інтересів визначені у статті 16 ЦК України, і такий перелік не є вичерпним. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З огляду на викладене, суд враховує вимоги позивача про висилення відповідачів із житла без надання іншого житлового приміщення на предмет пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції. Вважає, що припинення права користування відповідачами спірним житлом не відповідає такій пропорційності, з висновків наведених вище. Суд вважає, що інтереси позивача, як власника житла, який даним житлом не користується тривалий час, не перевищують інтереси відповідачів як колишніх членів сім`ї, які з 2009 року постійно користуються спірним житлом та іншого житла не мають. Разом із тим, припинення права користування житловим приміщенням колишнього члена сім`ї власника житлового будинку може бути підтверджено у судовому порядку, якщо це право пов`язане із захистом права власності відповідно до статті 391 ЦК України, за змістом якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Outcome: dismissed