Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-21 00:00:00

покликаючись на стягнення з позивача, як роботодавця відповідача, матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення його працівником кримінального правопорушення, представник позивача [PERSON] у поданій до суду 20 липня 2018 року позовній заяві просить стягнути понесені витрати з відповідача в порядку регресу та понесені судові витрати. Представник позивача [PERSON] у поданій до суду заяві позов підтримує повністю. Відповідач до суду не з'явився, відзиву на позов не подав. Учасників справи відповідно до ст.ст.128-130\~ЦПК України належним чином повідомлено про час і місце її розгляду. У поданій до суду заяві вказаний представник позивача просить справу слухати у їх відсутність, не заперечує проти заочного розгляду. Зважаючи на те, що явку сторін не визнано обов'язковою, враховуючи достатність матеріалів справи для прийняття рішення та доказів про правовідносини сторін, відсутність необхідності заслуховувати їх особисті пояснення з приводу спору, суд, беручи до уваги встановлені строки розгляду цивільних справ, позицію сторони позивача, дійшов висновку про можливість розглянути справу за відсутності сторін у заочному порядку та у відповідності до ч.2 ст.247\~ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, визначивши юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, дійшов таких висновків. Вимоги ст.264 ЦПК України зобов'язують суд під час ухвалення рішення вирішити чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту і, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Як встановлено\~зі слів\~позивача та\~підтверджується матеріалами\~справи,\~24\~квітня 2015\~року в\~смт.КвасилівРівненського району Рівненської області сталася ДТП за участю автомобіля [NUMBER] під керуванням [PERSON] та мопеда "Regal" реєстраційний номер - AE 6608 AA під керуванням [PERSON] Відповідно до вироку Апеляційного суду Рівненської області від 21 лютого 2017 року [PERSON] визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286\~КК України. Питання відшкодування збитків, спричинених потерпілому, не вирішувалося. Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 05 жовтня 2017 року, яке змінене рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 05 грудня 2017 року, у справі №569/4233/17 за позовом [PERSON] до ТзОВ "Укрбудреммонтаж Інжиніринг", треті особи: [PERSON], [PERSON] стягнуто з відповідача на користь позивача 46 829 грн. 09 коп. матеріальної шкоди та 300 000 грн. моральної шкоди, яка спричинена позивачу внаслідок перелічених вище обставин ДТП, яке трапилося у результаті здійсненого [PERSON] злочину, а також 1 288 грн. судового збору за розгляд справи в дохід Державного бюджету України. За результатами примусового виконання судових рішень органами державної виконавчої служби 24 квітня 2018 року списано у примусовому порядку з рахунків ТОВ "Укрбудреммонтаж Інжиніринг" грошові кошти в сумі 381\~512\~грн.\~00 коп., з яких 346 829 грн. 09 коп. стягнуто на користь [PERSON], 34 682 грн. 91 коп. стягнуто в якості виконавчого збору за примусове виконання рішень судів та 97 грн. 25 коп. витрат на проведення виконавчих дій. До спірних правовідносин підлягають застосуванню такі норми права. Відповідно до п.4 ст.61\~ЦПК України\~вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, обов'язковий для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Ст.22 ЦК України передбачено, що збитками, які підлягають відшкодуванню у повному обсязі, є втрати, яких особа зазнала у зв язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права. Згідно ч.1 ст.1166\~ЦК України шкода, завдана майну фізичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Ст.1172 ЦК України передбачає особливості відшкодування шкоди, завданої у певних спеціально обумовлених у законодавстві випадках (спеціальними суб'єктами, у спеціальний спосіб тощо). Умовами застосування цих норм є завдання шкоди (майнової, моральної) неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, наявність причинного зв'язку між цими діями (бездіяльністю) і шкодою та вина заподіювача. Згідно ч.1 ст.1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків. Ч.1 ст.1191 ЦК встановлено, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Ст.138 КЗпП України встановлено, що для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених ст.130 цього Кодексу, якою передбачено, що працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбаченого законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємстві установі, організації винніти протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. У п.4 постанови Пленуму ВСУ №14 від 29.12.1992 р. міститься визначення, що під прямою дійсною шкодою, зокрема, слід розуміти, зокрема, зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обов'язків, грошові виплати. Згідно п.3 ст.134 КЗпП України відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку. Відповідно до абз.3.4 ст.233 КЗпП України для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Разом із тим, у п.20 вищевказаної постанови Пленуму ВСУ вказано, що право регресної вимоги до працівника виникає з часу виплати підприємством, організацією, установою сум третій особі і з цього ж часу обчислюється строк на пред'явлення регресного позову, бо саме день проведення такого відшкодування є в розумінні ст.233 КЗпП України днем виявлення заподіяної працівником шкоди. За результатами аналізу встановлених обставин справи та вищенаведених правових норм можна дійти таких висновків. Обставини, встановлені вищезазначеним вироком Апеляційного суду Рівненської області суду від 21 лютого 2017 року щодо факту спричинення матеріальних збитків та вини відповідача при розгляді вказаної цивільної справи не підлягають доведенню. На думку суду, в разі заподіяння шкоди внаслідок дій, що мають ознаки правопорушення, має місце кумуляція санкцій: одночасне притягнення особи як до кримінальної, так і до цивільно-правової відповідальності. Це є можливим тому, що покарання, як правило, впливає на особистість винної особи, а зобов'язання із відшкодування шкоди на майнову сферу правопорушника. За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки, вона відшкодовується її володільцем. З огляду на зазначені положення закону та з урахуванням приписів ст.ст.11, 22, 23, 599, 1166-1168\~ЦК України факт завдання фізичній особі шкоди, якщо ця особа (потерпілий) не перебуває в договірних правовідносинах із особою, яка завдала шкоди, породжує виникнення позадоговірного, деліктного зобов'язання. Воно виникає з факту завдання шкоди й припиняється належним виконанням у момент відшкодування потерпілому шкоди в повному обсязі особою, яка завдала шкоду. Сторонами деліктного зобов'язання класично виступають потерпілий (кредитор) і особа, яка завдала шкоди (боржник). Разом із тим правила регулювання деліктних зобов'язань допускають можливість відшкодування іншою особою, - якщо законом передбачено такий обов'язок. Отже, потерпілий вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до іншої особи, із вимогою про виплату відшкодування. Потерпілий скористався своїм правом звернення безпосередньо до роботодавця та отримав відшкодування з врахуванням вказаних положень Закону. Суд вважає, що позивач забезпечив реалізацію абсолютного права потерпілого на відшкодування шкоди, завданої ДТП, на вказаних підставах, передбачених законом. Суд вважає, що у позивача після виплати відшкодування виникло право зворотної вимоги до винної особи в порядку регресу із позовом\~про повне\~відшкодування шкоди,\~завданої внаслідок\~втрати частини\~грошових коштів\~позивача,\~у звязку\~із виплатою\~(відшкодуванням)\~позивачем,\~як роботодавцем,\~шкоди третій\~особі,\~яка спричинена\~самим відповідачем, томунаявне порушене право позивача, за захистом якого він і звернувся до суду. Позивачем належними доказами доведено заподіяння відповідачем шкоди, тому позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідачем не надано будь-яких доказів на спростування доказів, наданих позивачем і у суду немає підстав вважати обставини, викладені в матеріалах справи, такими, що не відповідають дійсності. Задовольняючи позов, суд, дослідивши докази у справі і надавши їм оцінку, встановивши обставини справи, виходив із доведеності та обґрунтованості заявлених позовних вимог та наявності правових підстав, передбачених указаними вище нормами матеріального права, для стягнення шкоди заподіяної підприємству з відповідача як з винної у завданні цієї шкоди особи, що підтверджується належними і допустимими доказами. Разом з тим, не підлягають стягненню 34 682 грн. 91 коп., які стягнуто в якості виконавчого збору за примусове виконання рішень судів та 97 грн. 25 коп. витрат на проведення виконавчих дій, оскільки вини відповідача у цьому немає. При вирішенні питання про розподіл судових витрат між сторонами суд виходить із положень ч.1 ст.141 ЦПК України, де зазначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв'язку із задоволенням позову з відповідача на користь позивача нобхідно стягнути понесені судові витрати у виді сплаченого судового збору. З огляду на викладене,

Outcome: approved