Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача про захист прав споживача. Підставою для позову позивач вважає те, що через інтернет вона ознайомилась з пропозицією відповідача - ТОВ «Лізингова компанія «Авто Лайф», щодо реалізації на умовах укладення договору фінансового лізингу автомобіля Хюндай Елантра Класік за ціною 215000 грн. (роздруківка пропозиції є в матеріалах справи (а.с. 69,70). За вказаним у повідомленні телефоном вона переговорила з представником відповідача [PERSON], який підтвердив можливість негайного укладення договору та придбання автомобіля за зазначеною ціною. При цьому він вказав, що першим авансовим внеском має бути сума 46000 грн., після чого впродовж трьох днів за актом приймання передачі їй буде переданий автомобіль. Залишок вартості автомобіля вона повинна буде виплатити впродовж року, а при порушенні строку платіж буде відстрочений до 5 років з доведенням графіка погашення боргу. Вона з чоловіком [PERSON] 31.10.2016 року відвідала офіс представника відповідача в м.Дніпродзержинськ Дніпропетровської області. Представник відповідача [PERSON] надав їй один екземпляр проекту договору для заповнення, а другий заповнив особисто. В процесі заповнення оголосив перерву та запропонував внести авансовий платіж 46000 грн., надавши платіжну квитанцію із занесеними ним записами. 31.10.2016 року вона внесла на рахунок ТОВ «Лізингова компанія «Авто Лайф», код отримувача 40352937, банк отримувача АТ «[PERSON] [PERSON]», МФО 380805 46000 грн. Представник відповідача зробив собі копію з квитанції-платежу та запропонував на підпис договори (два екземпляри) № 1864 від 31.10.2016 року, вона їх підписала. Для визначення предмету лізингу представник надав їй бланк специфікації предмету лізингу та надиктував правильність заповнення спеціфікації в 2-х екземплярах. Їй надав копію зазначеної специфікації, в якій зазначена ціна автомобіля 215000 грн. Представник відповідача [PERSON] сказав їй, що протягом трьох діб їй зателефонує менеджер компанії, який вкаже де саме вона має отримати автомобіль за актом приймання-передачі. Через три дні передзвонив менеджер, який повідомив, що автомобіль є, але з дефектом і запропонував або надати згоду на отримання іншого, але дорожчого автомобіля, або звернутись із заявою на повернення коштів. Оскільки фінансово вона не спроможна була купити дорожчий автомобіль, за рекомендацією менеджера вона звернулась до відповідача про повернення коштів в сумі 46000 грн. На заяву отримана відповідь вих. № 344/23-и без дати за підписом директора ТОВ «Лізингова компанія «Авто Лайф» [PERSON], що договір лізингу № 1864 від 31.10.2016 року вважають розірваним, а кошти 46000 грн. не підлягають до повернення, оскільки 45450 грн. зараховані як комісія, а 550 грн. є авансовим платежем. Комісійні не повертаються, а авансовий платіж буде повернутий у розмірі 330 грн. Пропозиція вартості автомобіля була в розмірі 215000 грн. Саме на цю вартість автомобіля було її волевиявлення купівлі. В текст договору внесений запис вартості автомобіля 17616 дол. 28 центів США, що еквівалентно 454500 грн. Очевидно, що при заповненні проекту договору місця вартості були незаповненими, інакше вона б не підписала договір. Після проведення підписання договору сторонами в її відсутність представником відповідача проведені записи щодо вартості в п.8,2 та 10,3 договору. Згідно ч.1 ст. 230 ЦК України, якщо одна сторона правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.2 ст.239 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Згідно ч.1 ст.230 ЦК України якщо одна сторона правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.2 ст.239 цього Кодексу/, такий правочин визнається судом недійсним. Згідно з ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» заборонена нечесна підприємницька практика. Згідно до п.2 та п.6 ч.1 ст. 19 вказаного Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність/дії або бездіяльність, що вводить споживача в оману або є агресивною; практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформацію, яка необхідна для здійснення свідомого вибору. Згідно до п.2 ч.3 ст.19 вказаного Закону забороняється пропонування з метою реалізації однієї продукції до реалізації іншої, що фактично було в правовідносинах між сторонами, коли їй пропонувався інший автомобіль, але вищої вартості. Відповідно до ч.6 ст. 19 зазначеного Закону правочини здійснені з використанням нечесної підприємницької практики є недійсним. Доводи у відповіді відповідача, що 45450 грн. є комісійними і не підлягають до повернення, спростовуються тим, що при укладенні договору розмови про комісійні не було взагалі. Комісійні, як слідує з тексту договору, визначаються в додатках до договору за №1, №2, №3. Однак додатки їй не наддавались, оскільки вони не оформлялися. Більш того, в квитанції для платежу ТОВ «Лізингова компанія «Авто Лайф» 46000 грн., яка виконана власноручно представником відповідача, цільове призначення платежу - авансовий платіж. Отже, 46000 грн. підлягають поверненню на її користь. Згідно з ст.5 Закону України «Про захист прав споживачів» держава забезпечує споживачам захист їх прав. Крім порушень, які допущені зі сторони відповідача та зазначені вище, представниками відповідача щодо неї порушені вимоги ст. 4, 6, 11, 15, 17, 18 Закону України «Про захист прав споживачів»; їй нанесені збитки у виді витрат на поїздку автобусом в м.Дніпродзержинськ для укладення договору лізингу 31.10.2016. Витрати склали 760 грн. Вартість квитка з м.Монастирище до м.Києва 130 грн., з м. Київ до м.Дніпродзержинська 250 грн. Згідно ст.22 ЦК України такі збитки підлягають до відшкодування. Крім того, згідно ч.2 ст.22 України «Про захист прав споживачів» при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної шкоди. Нечесною підприємницькою практикою, укладенням договору фінансового лізингу під обманом їй нанесена значна моральна шкода. У складі її сім»ї чоловік та двоє малолітніх дітей. В умовах безробіття, неможливості працевлаштування в м.Монастирище, вона з чоловіком змушені за договорами підряду проводити ремонти приватних будинків, щоб заробити кошти для утримання дітей. Саме для поїздок в інші населені пункти для виконання підрядних робіт вона мала купити автомобіль на умовах фінансового лізингу. Вони позичили 46000 грн. під проценти для внесення авансового платежу. Порушення вимог ст.526 ЦК України, не виконання відповідачем договору належним чином, поставило її у надзвичайно важке матеріальне становище. Вона та чоловік не мають коштів для повернення боргу та не мають змоги мати належний дохід за відсутністю транспортного засобу. Страждає вона також від того, що обмежує рівень життя дітей. Останні кошти сім»ї вона витратила на поїздку для укладення договору, якого відповідач завідомо не мав виконувати. Вона страждає від того також, що її «розвели». В житті вона вихована такою, що не допускала обману від юридичної фірми. Відповідач спотворив договірні стосунки з фінансового лізингу всупереч чинному законодавству та своєму Статуту, підірвав її віру у справедливість. Вона переживає та страждає безперервно. Розмір моральної шкоди визначає в 30000 грн. В заяві про зміну підстав позовних вимог від 11.12.2017 позивач підставою позовних вимог вважає те, що відповідно до\~ст. 627 ЦК України\~сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Пунктом 5 ч. 1\~ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»\~фінансовий лізинг віднесено до фінансових послуг. Водночас, відповідно до п.п. 3, 17, 19, 22\~ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів»діяльність відповідача з надання послуг фінансового лізингу в частині надання цих послуг фізичним особам, які є споживачами, підпадає під дію\~Закону України «Про захист прав споживачів». Договір фінансового лізингу №1864, укладенийо між нею та Відповідачем у місті Дніпродзержинськ, Дніпропетровської області, що доводиться копією банківської квитанції про сплату у день його підписання саме у відділенні «Дніпродзержинської філії» ПАТ КБ «Приватбанк». Згідно\~ст. 93 ЦК України\~місцезнаходження юридичної особи визначається місцем її державної реєстрації. Як вбачається із договору, юридичною адресою ТОВ «Лізингова компанія «Авто Лайф» значиться: м. Київ, вул. Лінійна, 17, офіс 107. Та ж сама адреса зазначена як місцезнаходження відповідача і у ЄДР юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (відомості якого є загальнодоступними на сайті Міністерства юстиції України https://usr.minjust.gov.ua/ua/edr-search). Відповідно до п.п. 6, 9, 26\~ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів»\~договір, укладений поза торговельними або офісними приміщеннями, - договір, укладений із споживачем особисто в місці, іншому ніж торговельні або офісні приміщення продавця. За визначеннями наведених норм: - офісне приміщення - будь-яке приміщення (будівля тощо), в якому знаходиться суб'єкт господарювання або його філія, або його структурний підрозділ, або представництво. Відповідно до ст.ст.\~93,\~95 ЦК України\~місцезнаходження юридичної особи визначається місцем її державної реєстрації; відомості про філії, представництва та інші структурні підрозділи також мають бути внесені до державного реєстру. Згідно витягу ЄДР підприємств з сайту Міністерства юстиції України та із договору фінансового лізингу вбачається адреса реєстрації Відповідача - м. Київ, вул. Лінійна, 17, офіс 107. Таким чином, «офіс» у м. Дніпродзержинськ - не є офісним приміщенням (приміщенням, у якому знаходиться суб'єкт господарювання) ТОВ «Лізингова компанія «Авто Лайф», так як не є його зареєстрованим місцезнаходженням, рівно як не є внесеним до державного реєстру його структурним підрозділом. [PERSON] факт підтверджується витягом ЄДР підприємств з сайту Міністерства юстиції України, із якого вбачається, що за ТОВ «Лізингова компанія «Авто Лайф» - відокремлених структурних підрозділів - не зареєстровано. Отже, договір укладено поза місцем реєстрації відповідача, а відтак поза його офісним приміщенням. Враховуючи, що діяльністю відповідача є надання послуг, а не реалізація товару, то й «торговельне приміщення» для такої діяльності не є необхідним, у зв'язку з чим до виниклих правовідносин достатньо застосування поняття укладання договору поза офісним приміщенням. Отже, є повністю доведеним факт укладання договору поза місцезнаходженням відповідача, який зареєстрований у місті Києві та одночасно не має зареєстрованих відокремлених підрозділів ні у Дніпродзержинську ні у будь-яких інших місцях. Згідно ч. 3 і 4\~ст. 12 Закону України «Про захист прав споживачів»\~ у разі реалізації продукції поза торговельними або офісними приміщеннями споживач має право розірвати договір за умови повідомлення про це продавця (виконавця) протягом чотирнадцяти днів з дати одержання документа, який засвідчує факт здійснення правочину поза торговельними або офісними приміщеннями чи прийняття продукції або першої поставки такої продукції, за умови, що така продукція є річчю, а прийняття чи поставка продукції відбувається пізніше часу одержання споживачем документа на їх продаж. У разі реалізації продукції поза торговельними або офісними приміщеннями продавець (виконавець) повинен повернути сплачені гроші без затримки не пізніше тридцяти днів з моменту повідомлення споживачем про розірвання договору. Позивачем відповідачеві було направлено повідомлення про розірвання договору протягом 14 днів з часу його підписання та вимогу про повернення сплачених коштів. Відповідач проігнорував вимоги закону, чим порушив право позивача, передбачене п. 4\~ст. 12 Закону України «Про захист прав споживачів». Згідно відповіді відповідача № 399 23-н на заяву позивача про розірвання договору та повернення коштів договір розірвано 31.10.2016, відповідач відмовляється повернути кошти в повному обсязі з посиланням на п. 12.1. ст. 12 Договору. Відповідач вказує, що поверненню підлягає тільки сума 330 грн., яку він не повернув до даного часу. Крім того, даний Договір складено з порушенням вимог ст. 18 Закону України « Про захист прав споживачів» (далі [PERSON]). Тобто він містить несправедливі умови, що обмежують права споживача. Відповідно до ч.1, 2 ст. 18 Закону, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс прав та обовязків на шкоду споживачу. Відповідно до п.12.1 Договору Лізингоодержувач, який не сплатив лізингові платежі, що передбачені п.1.7 та 4.1, та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний Договір за власним бажанням, про що має повідомити Лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо розірвання Договору, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу Лізингодавця та зазначення реквізитів особистого банківського рахунку для здійснення такого повернення. У строк, встановлений чинним законодавством, лізиногодавець розглядає заяву Лізиногоодержувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки його розірвання. В такому випадку поверненню підлягає 60 %( шістдесят відсотків) від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 40 % (сорок відсотків) Лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Комісія за організацію Договору в такому випадку не повертається. Даний пункт Договору підпадає під несправедливі умови встановленні п.4 ч.3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» Адже цією нормою до несприятливих умов договору віднесено надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору. А спірним пунктом договору передбачено право Лізингодавця не повертати Лізиногоодержувачу комісію за організацію договору, що порушує принцип добросовісності , призвело до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків і задає шкоди споживачеві. А тому зазначена у п.12.1 умова договору є несправедливою в розумінні ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Крім того, умовами договору передбачено право Лізингодавця розірвати договір в односторонньому порядку за умови невиконання лізиногоодержувачем його положень. (п.3.2.6 Договору ). Проте таке право у лізингоодержувача умовами Договору не передбачено ( п.п.3.4.1-3.4.11). Що, відповідно до п.6 ч.3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (не надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається) також відноситься до несправедливих умов договору. Також слід зазначити, що відповідно до умов п. 9.4 Договору, в разі збільшення вартості предмета лізингу, лізингоодержувач повинен одноразово сплатити різницю такої вартості до моменту купівлі Предмету Лізингу лізингодавцем та його передачі лізиногоодержувачу, для відповідності відсоткового розміру авансового платежу фактичній вартості предмета лізингу на момент його купівлі у продавця та його передачі лізингоодержувачу. Проте в разі зменшення вартості предмета лізингу в момент його передачі лізингоодержувачу, умовами договору не передбачено, що різниця підлягає поверненю лізиногоодержувачу, що також вказує на несправедливі умови Договору. Відповідно до ч.2\~ст. 6 Закону № 723/97-ВР\~істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Крім того, з огляду на юридичну природу договору фінансового лізингу та положень\~ст. 692 ЦК України\~споживач послуг, укладаючи такий договір, має право знати обсяг своїх фінансових зобов'язань та ціну транспортного засобу, який лізингодавець передає йому в користування за плату з правом викупу. При цьому ціна предмета лізингу є істотною умовою такого договору згідно вимог статей\~638,\~655,\~691 ЦК України. Відповідно до пункту 9.4 Договору в разі зміни вартості предмета лізингу з моменту укладення договору сторони домовились та беруть на себе зобов'язання до купівлі транспортного засобу підписати додаток 3 до цього договору із установленням щомісячних платежів, які розраховуються із ціни транспортного засобу на момент купівлі. Зі змісту оспорюваного договору вбачається, що сторони договору не погодили постачальника (продавця) автомобіля, остаточно не визначили вартості предмета лізингу, не погодили графіку сплати лізингових платежів згідно з додатком 3 до договору, на який робиться посилання у змісті договору фінансового лізингу, однак який до договору не додається. При цьому згідно з пунктом 2.2 договору разом з підписаним актом приймання-передачі Відповідач передає позивачеві графік сплати лізингових платежів (додаток 3 до договору), який сторони зобов'язані підписати до моменту підписання акта приймання-передачі. Таким чином, на момент укладення договору фінансового лізингу позивач була позбавлена можливості ознайомитися з обсягом своїх грошових зобов'язань та графіком лізингових платежів, що свідчить про невизначеність загального обсягу її грошових зобов'язань перед відповідачем, що також вказує на дисбаланс в договірних відносинах. Умовами Договору звужені обовязки та значно розширенні права відповідача, зокрема виконання зобовязань забезпечено лише відповідальністю позивача; передбачено сплату штрафів, пені, при цьому відповідного захисту його прав від неналежного виконання договірних зобовязань відповідачем умовами Договору не передбачено, що вказує на несправедливі умови Договору. Відповідно до ч.2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. Відповідно до ч.2 ст. 799 ЦК України , договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідачем вимога щодо нотаріального посвідчення Договору також не дотримана. А відповідно до ч.1 ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору, такий договір є нікчемним. Згідно з ч.1 ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано за цінами, які існують на момент відшкодування. Згідно з п.4 ч.1 ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб, може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 111 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»). Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Така позиція вбачається з практики Верховного Суду України - постанови від 11.05.2016 у справі № 6-65цс16 та № 6-3020цс15, з постановою від 19.10. 2016 у справі № 6-155цс16 та правовим висновком до неї. Відповідно до ч.1 ст. 360-7 ЦПК України правовий висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених\~пунктами 1 і 2\~частини першої\~статті 355 цього Кодексу, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. Позивачка просить визнати недійсним договір фінансового лізингу № 1864 від 31.10.2016 року, який укладений між нею з ТОВ «Лізингова компанія «Авто Лайф» (м.Київ, вул.Леніна, 17 оф.107), стягнути з відповідача на її користь 77720 грн., з яких: 46000 грн. - авансовий платіж за умовами Договору №1864, 460 грн. - комісія за переказ готівки, 760 грн. - витрати на проїзд в м.Дніпроджержинськ, 30000 грн. - у відшкодування моральної шкоди, 500 грн. - витрати за підготовку позову. Позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала повністю, просить їх задоволити, про що подала до суду заяву від 30.11.2017. Представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав повністю, просить їх задоволити. Відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Авто Лайф», подав в суд заперечення вих. № 125/ал від 10.03.2017 (а.с.37-47), в якому вважає, що позовна заява не підлягає задоволенню з огляду на наступне: «Між позивачем та відповідачем був укладений договір фінансового лізингу від 31.10.2016р. N 1864 (далі - договір). [PERSON] договір укладено відповідно до положень цивільного законодавства та законодавства, що регулює діяльність у сфері фінансового лізингу. Відповідно до ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є свобода договору та свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом. Згідно ч. 1 ст. 627 ЦК України встановлено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Положеннями ч. 2 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу, строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу), розмір лізингових платежів, інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Вказаним вимогам законодавства договір фінансового лізингу від 31.10.2016 р. № 1864 та додатки до договору відповідають, договір містить найменування товару (предмет лізингу), розмір лізингових платежів та строк лізингу. Підтвердженням отримання позивачем повної, необхідної, доступної та достовірної інформації про положення договору є особисте підписання позивачем кожної сторінки самого договору та додатків до нього, а отже було досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Правочин сторонами укладено в письмовій формі, особисто підписано позивачем та повноважною особою відповідача. Таким чином, було дотримано усі вимоги, які ставляться чинним законодавством України (ст. 202 та 203 ЦК України) до чинності правочину. Позивач звернулась до відповідача з заявою про розірвання договору відповідно до п. 12.1. договору. Інформація щодо неотримання чи не підписання додатків не відповідають дійсності та вводять суд в оману, що підтверджується наступними доказами - копіями додатку № 1 та № 2 до договору та заявою позивача про отримання необхідної інформації та договору з додатками. ЗУ «Про фінансовий лізинг» не передбачає визначення предмету лізингу індивідуальними ознаками, оскільки річ буде куплено у майбутньому і за умовами договору, річ може бути змінено. На момент укладання договору невідомий vin-код та номерний знак. [PERSON] можливо зробити тільки при прямому лізингу. ЗУ «Про фінансовий лізинг» не передбачає зазначення продавця, оскільки річ буде куплена у майбутньому, продавець може бути ліквідований, річ може бути змінено позивачем, продавця обирає сам позивач. Право вибору продавця надано позивачу без будь-яких застережень, тому претензії до відповідача щодо цього є безпідставнимиі. Відповідач не є продавцем, а тому, відповідно до ст. 808 ЦК України за якість речі відповідає продавець, а не лізингодавець, що є покупцем речі. Лізингові платежі були передбачені у додатку № 1. Відповідач відмовився від комісій, що могли б бути у додатку № 3. Відповідно до сайту Мінюсту, відповідач не має жодного невиконаного зобовязання (незавершеного виконавчого провадження). Відповідач добросовісно ставиться до договору, на відміну від позивача, що намагається ухилитися від взятих на себе зобовязань. Сторони мали намір укласти саме договір лізингу, а не купівлі-продажу. В момент підписання договору сторонами досягнути всіх істотних умов, визначених ЗУ «Про фінансовий лізинг». Відповідач вважає, що умови договору є чесними і пропорційними з урахуванням особливостей непрямого лізингу. Сторони керувалися принципами диспозитивності та свободи укладання договору (дозволено все, що не заборонено). Позивач плутає лізингодавця з продавцем і застосовує законодавство про захист прав споживачів. Хоча, лізингодавець не є продавцем, а є покупцем і не несе відповідальність за якість товару. Нотаріальна форма для непрямого лізингу не обовязкова (ЗУ «Про фінансовий лізинг»), жодний нотаріус не посвідчує договори непрямого лізингу, Інструкція про порядок вчинення нотаріальних дій забороняє посвідчувати договори непрямого лізингу. В Україні не існує ліцензії для непрямого лізингу, а тому, відповідно до ст. 20 ЗУ «Про ліцензування видів господарської діяльності» дозволено здійснювати такий вид господарської діяльності без ліцензії. Таким чином, права споживача не були порушені, а небажання позивача виконувати договірні зобовязання не є підставою для визнання договору недійсним. Позивач плутає договір купівлі-продажу та фінансового лізингу. Останній є змішаним договором в першу чергу оренди (коли транспортний засіб буде куплено і передано) та попередній договір купівлі продажу. На момент підписання договору транспортного засобу не закуплено, а сторони попередньо домовляються про його оренду після покупки лізингодавцем у продавця. Також, Позивач плутає договір прямого та непрямого лізингу. В нашому випадку договір непрямого лізингу, коли транспортний засіб ще не закуплений. Інформація у позові про збільшення ціни предмету лізингу не відповідає дійсності та не доведена позивачем. Щодо введення в оману. Свою думку щодо викладених питань висловив Верховний Суд України в [PERSON] ПВСУ від 6 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»: правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення (пункт 20). Як вбачається з позовної заяви, жодного належного та допустимого доказу щодо факту введення позивача в оману, наявності в діях відповідача умислу позивачем не надано. Натомість в позовній заяві містяться субєктивні та зацікавлені пояснення позивача, щодо нечесної підприємницької практики, невиконання своїх зобовязань тощо. Проте, такі пояснення є зацікавленими та такими, які не мають під собою реального підґрунтя, а головне є лише недоведеним свідченням, а отже не можуть братись до уваги судом. Складно припустити, що позивач мав наміри придбати коштовний товар, поставився до укладення правочину з такою халатністю, тобто, при укладені правочину, не виявив бажання навіть ознайомитись з умовами договору, на яких в майбутньому сторони мали співпрацювати. Крім того, вважає, що не скористання своїм правом на належне ознайомлення з умовами договору, не може свідчити про введення в оману позивача відповідачем. Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. На думку представника відповідача, свідчення позивача щодо введення його в оману є лише способом ухилитись від взятих на себе зобовязань та характеризує позивача, як недобросовісного клієнта, який має на меті відмовитись від правочину за будь-яку ціну. Щодо укладення договору та правовідносин за договором. Між позивачем та відповідачем був укладений договір фінансового лізингу. [PERSON] договір укладено відповідно до положень цивільного законодавства та законодавства, що регулює діяльність у сфері фінансового лізингу. Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є, серед іншого, свобода договору та свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом. Положеннями ч. 1 ст. 627 ЦК України встановлено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Положеннями ч. 2 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу, строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу), розмір лізингових платежів, інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Вказаним вимогам законодавства договір фінансового лізингу та додатки до договору відповідають, договір містить найменування товару (предмет лізингу), розмір лізингових платежів та строк лізингу. Підтвердженням отримання позивачем повної, необхідної, доступної та достовірної інформації про положення договору є особисте підписання позивачем кожної сторінки самого договору та додатків до нього, а отже було досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Правочин сторонами укладено в письмовій формі, особисто підписано позивачем та повноважною особою відповідача. Таким чином, було дотримано усі вимоги, які ставляться чинним законодавством України (ст.ст. 202 та 203 ЦК України) до чинності правочину. Отже, договори, які укладаються з клієнтами, повністю відповідають чинному законодавству України, а тому при вирішенні спору між сторонами повинні застосовуватись положення договору та додатків до нього. Договір містить детальний опис умов отримання предмета лізингу та порядок сплати за предмет лізингу. Укладаючи даний договір, сторони погодились, що вартість предмета лізингу на момент укладання договору зафіксована в статті 8.2. договору. Умови надання позивачу послуг на підставі договору та інформація про ці послуги викладені досить детально і ясно в договорі та додатках до нього. Таким чином, умови надання позивачу послуг на підставі договору та інформація про ці послуги викладені досить детально і ясно в договорі та додатках до нього. Тому, відповідач вважає, що позивач мав повну і достовірну інформацію про послуги відповідача та порядок їх надання та порядок сплати коштів за укладеним договором. Договір фінансового лізингу немає нічого спільного зі споживчим кредитуванням, а тому принцип свободи договору в даному випадку не обмежується. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» [PERSON] регулює відносини, що виникають між учасниками ринків фінансових послуг під час здійснення операцій з надання фінансових послуг. Відповідно до ст. 3 цього Закону, відносини, що виникають у зв'язку з функціонуванням фінансових ринків та наданням фінансових послуг споживачам, регулюються Конституцією України, цим Законом, іншими законами України з питань регулювання ринків фінансових послуг, а також прийнятими згідно з цими законами нормативно- правовими актами. Відповідно до ст. 1-1 Закону України «Про захист прав споживачів» [PERSON] регулює відносини між споживачами товарів (крім харчових продуктів, якщо інше прямо не встановлено цим Законом), робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг. Закон «Про захист прав споживачів» надає загальне визначення послуг та не виділяє окремо фінансові послуги. Отже, Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» є спеціальним Законом, що регулює порядок надання фінансових послуг. Даний [PERSON] визначає, що положення Закону України «Про захист прав споживачів» є загальним Законом. [PERSON] зайвий раз свідчить, що норми Закону України «Про захист прав споживачів» не мають пріоритетного значення для регулювання лізингу. Даний [PERSON] може застосовуватися лише в разі відсутності певного нормативного регулювання. Проте, дане регулювання визначено окремим Законом. Слід зауважити, що норми Закону України «Про фінансовий лізинг» є спеціальними, а норми Закону України «Про захист прав споживачів» носять загальний характер. Щодо нотаріальної форми договору.Позивач забуває, що в момент підписання договору фінансового (непрямого) лізингу автомобіль в оренду ще не передає! Позиція позивача, що при укладанні договору не була дотримана обов'язкова нотаріальна форма його посвідчення, передбачена ст. 799 Цивільного кодексу України, але таке твердження суперечить законодавству, а форма укладеного між сторонами договору не була порушена. Відповідно до ч.1 ст. 209 Цивільного кодексу України правочин, який вчинений у письмовій формі підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або за домовленістю сторін. Згідно ст. 806 параграфу 6 "Лізинг" глави 58 "Найм (оренда)" Цивільного кодексу України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. Згідно ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. При цьому, норма ст. 799 Цивільного кодексу України, на яку посилається позивач, міститься у параграфі 5 "Найм (оренда) транспортного засобу" глави 58 "Найм (оренда)", який взагалі не регулює відносини фінансового лізингу та не є спеціальною нормою, а загальною, яка прямо не регулює відносини лізингу. Жодний нотаріус України не посвідчує договори непрямого фінансового лізингу. Відповідно до Наказу Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5 про затвердження [PERSON] вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, яким передбачено, що договори лізингу транспортних засобів за участю фізичної особи посвідчуються нотаріусами з дотриманням загальних правил посвідчення договорів найму (оренди) та з урахуванням особливостей, установлених Цивільним кодексом України та Законом України „Про Фінансовий лізинг ( п. 3.12 Глави 5 [PERSON] ). Відповідно до п. 3.7. Глави 5 даного [PERSON] посвідченні договору найму (оренди) або позички транспортного засобу нотаріус вимагає для огляду документ про реєстрацію транспортного засобу за фізичною чи юридичною особою (свідоцтво про реєстрацію, технічний паспорт тощо), а у випадку, коли транспортний засіб не підлягає реєстрації або коли реєстраційне посвідчення не є свідченням права власності на транспортний засіб, - документ, що підтверджує набуття наймодавцем права власності на нього (договори тощо). Відповідно до ч. 2 ст. 1 ЗУ «Про фінансовий лізинг» За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). На момент укладення договору ще не існує транспортного засобу, а тому нотаріуси не мають права посвідчувати договір непрямого лізингу. Відповідно до позиції ВСУ у справі № 6-2606ц15, нотаріальне посвідчення договору лізингу є необовязковим. Підписавши примірник договору позивач погодився з усіма визначеними умовами та змістом угоди й додатків до неї. Також, заслуговує на повагу окрема думка судді Апеляційного суду м. Києва у справі № 752/4699/16-ц. Щодо ліцензії (останнім часом суди порушують норми матеріального права з даного приводу плутаючи природу послуг). Згідно пункту 4 частини першої статті 34 Закону України „Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1 статті 4 Закону України „Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг). Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.Однак відповідач не займається адмініструванням фінансових активів для придбання товарів у групах, а займається фінансовим лізингом відповідно до положень Закону України «Про фінансовий лізинг», положеннями якого не передбачено ліцензування такого виду діяльності, а регулятором - Нацкомфінпослуг видається довідка, на підставі якої здійснюється така діяльність. Регулятором не впроваджено ліцензійних умов для фінансового лізингу, що говорить про те, що на даному етапі - фінансовий лізинг в Україні не ліцензується. Адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах визначена [PERSON] НКФ від 09.10.2012 № 1676 і немає нічого спільного з індивідуальним договором фінансового лізингу. Відповідно до ст. 20 Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності», у разі відсутності ліцензійних умов провадження відповідного виду господарської діяльності, що підлягає ліцензуванню відповідно до закону, відповідальність за провадження такої господарської діяльності без ліцензії не застосовується. Також, ч. 4 ст. 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» передбачено, що можливість та порядок надання окремих фінансових послуг юридичними особами, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, визначаються законами та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання діяльності фінансових установ та ринків фінансових послуг, виданими в межах їх компетенції. Одним з таких нормативно-правових актів є Положення про надання окремих фінансових послуг юридичними особами - суб'єктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, затверджене розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг від 22 січня 2004 року № 21. Відповідно до визначення термінів, наведених у п. 1.3 Положення №21, тимчасова послуга з фінансового лізингу (послуга з фінансового лізингу) - операції з фінансовими активами, які полягають в набутті юридичною особою (лізингодавцем) у власність речі у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передачі цієї речі у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату лізингові платежі) на підставі договору фінансового лізингу. Згідно з п. 2.1 ст. 2 Положення № 21 юридична особа має можливість надавати послугу з фінансового лізингу, якщо у предметі діяльності, визначеному установчими засновницькими) документами, передбачено здійснення діяльності з надання послуг з фінансового лізингу та враховано вимоги законодавства щодо можливості суміщення фінансових послуг, а також за наявності: -внутрішніх правил з надання послуги з фінансового лізингу, затверджених уповноваженим органом юридичної особи, згідно установчих документів; -кваліфікованих працівників, які безпосередньо здійснюють діяльність з фінансового лізингу; -довідки про взяття на облік юридичної особи (далі - довідка), виданої Держфінпослуг та/або Нацкомфінпослуг. Відповідач виконав всі вимоги, які ставляться законодавством та отримав необхідну довідку ФЛ№ 564 (рішення про взяття на облік № 883 від 21.04.2016), видану Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, з якої вбачається, що ТОВ «Лізингова компанія «Авто Лайф» взято на облік як установу з правом надавати послуги з фінансового лізингу. Також слід зазначити, позивач посилається на правову позицію Верховного Суду України (постанова від 16.12.2015 по справі № 6-2766цс15) в якій зазначено, що послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою, а отже потребує отримання ліцензії. Однак, такий вид послуги як адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є відмінним від послуг фінансового лізингу. Згідно ч.1 ст.4 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» розрізнює два види фінансових послуг як фінансовий лізинг (п. 5) та адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах (п. 111). Отже, на час укладання спірного договору фінансового лізингу, був відсутній правовий механізм для отримання відповідачем ліцензії (ліцензійні умови для надання послуги з фінансового лізингу не були затверджені). 07.12.2016 КМУ прийнято [PERSON] № 913 «Про затвердження Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг (крім професійної діяльності на ринку цінних паперів)». [PERSON] набрала чинності 10.12.2016. Відповідно до даної постанови, ліцензійні умови застосовуються до фінансового лізингу через 6 місяців з дня набрання чинності даної постанови. Проте, даний документ свідчить про відсутність ліцензійних умов на дату підписання договору та необхідність застосування ст. 20 ЗУ «Про ліцензування видів господарської діяльності». Отже, діяльність лізингової компанії є легітимною на підставі поки-що діючого Положення НКФ №21. Ліцензійні умови, передбачають просту письмову форму для договору непрямого лізингу, відповідно до ст. 6 ЗУ «Про фінансовий лізинг». Відповідно до п. 99 Ліцензійних умов Ліцензіат перед укладенням договору лізингу повинен подати споживачу таку інформацію: попередження про можливі валютні ризики, що впливатимуть на договір фінансового лізингу, зобовязання якого виражені в іноземній валюті або умовами договору фінансового лізингу якого передбачена зміна вартості предмета фінансового лізингу, процентної ставки та/або розміру лізингових платежів залежно від офіційного курсу гривні до іноземної валюти. Отже, це зайвий раз підтверджує легітимність діяльності лізингодавця та просту письмову форму договору. Щодо недоречності застосування Правових висновків ВСУ. 1)Щодо нотаріальної форми та ліцензії. У правовому висновку до Справи № 6-2766цв15 ВСУ вказав, що потрібно дослідити питання відсутності ліцензії та нотаріальної форми. Проте, як було зазначено вище, нотаріальна форма є необовязкова, а ліцензії взагалі ще не існує. Тому, в даній справі ВСУ трохи погарячкував та не дослідив всіх вимог законодавства. При цьому, ВСУ не досліджував ст. 20 ЗУ «Про ліцензування видів господарської діяльності», Положення Нацкомфінпослуг № 21, [PERSON] КМУ № 913. Проте, у 2016 році ВСУ прийняв нові правові висновки у справах: № 6-3020цс15 від 11 травня 2016 року, № 6-65цс16 від 11 травня 2016 року, № 6-330цс16 від 08 червня 2016 року, Єдиною підставою для визнання договорів фінансового лізингу було те, що вони є нечесними по відношенню до кінцевого споживача. Отже, питання ліцензії та нотаріальної форми остаточно були закриті. 2)Щодо правового висновку про несправедливий договір. Позивач безпідставно ототожнює свою справу зі справами ВСУ. Відповідно до Справи № 6-2766цв15: Предметом дослідження був Договір ТОВ «ЛК «Автофінанс», а по суті справи Позивач сплатив повністю аванс, а спір виник щодо строків передачі трактора та комісії за оформлення. Відповідно до справи № 6-330цс16 від 08 червня 2016 року ВСУ визнав несправедливим договір Лізингової компанії «Автофінанс». Відповідно до справ № 6-3020цс15 від 11 травня 2016 року, № 6-65цс16 від 11 травня 2016 року, ВСУ визнав несправедливим договір Лізингової компанії «Еталон». Правового висновку щодо несправедливості саме договору відповідача не існує. Позивач не надав доказів тотожності договорів ТОВ «ЛК «Автофінанс», ТОВ «ЛК «Еталон» з договором ТОВ «ЛК «Авто Лайф», а поставив від сумнів всю лізингову діяльність в Україні. Як вбачається з самих справ, у договорах ТОВ «ЛК «Автофінанс», ТОВ «ЛК «Еталон», інша послідовність платежів та комісій, а спір виник за інших обставин. Таким чином, є невірним ототожнення, що договори всіх лізингових компаній є несправедливими, на підставі того, що дві компанії склали такі договори. В даному випадку, суд повинен самостійно, за власним переконанням, дати оцінку справедливості даного конкретного договору і його відповідності законодавству України. Відмінності Договорів ТОВ «ЛК «Авто Лайф» з договорами ТОВ «ЛК «Автофінанс» та ТОВ «ЛК «Еталон». Так, відповідно до правових висновків ВСУ у справах № 6-2766цв15, № 6-3020цс15, № 6-65цc16, № 6-330цс16 встановлені наступні несправедливі умови договорів фінансового лізингу: 1)Відсутність відповідальності лізингодавця за якість обраного транспортного засобу (п. 1.4., 8.17. Договорів ЛК Автофінанс та Еталон. Вибір продавця за цими договорами здійснювався Лізингодавцем. Відповідно ст. 808 ЦКУ, якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець (постачальник) та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. Проте, Договір ТОВ «ЛК «Авто Лайф» надає право вибору постачальника Лізингоодержувачу (п. 4.3. Договору) та несе з ним солідарну відповідальність (п. 1.5. Договору). Загальну відповідальність за якість товару несе продавець, а не лізингодавець. Відповідно до ст. 808 ЦКУ якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, заміни, безоплатного усунення недоліків, монтажу та запуску в експлуатацію тощо. Ремонт і технічне обслуговування предмета договору лізингу здійснюються продавцем (постачальником) на підставі договору між лізингоодержувачем та продавцем (постачальником). 2)Одностороння зміна лізингових платежів. Відповідно до п. 8.2. договорів ЛК Автофінанс та Еталон, у випадку виникнення податкових та прирівняних до них платежів, лізингодавець має право вимагати зміни розміру Лізингових платежів, а лізингоодержувач зобовязаний прийняти такі зміни. Натомість, така умова відсутня у договорі ТОВ «ЛК «Авто Лайф». 3)Одностороння зміна лізингових платежів. Відповідно до п. 8.15. договорів ЛК Автофінанс та Еталон У разі відмови лізингоодержувача підписати додаткову угоду про збільшення лізингових платежів, лізингодавець має право розірвати договір в односторонньому порядку. При цьому раніше сплачені лізингові платежі поверненню не підлягають. Натомість, така умова відсутня у договорі ТОВ «ЛК «Авто Лайф». 4)Дострокове погашення лізингових платежів. Відповідно до п. 8.14. договорів ЛК Автофінанс та Еталон передбачено штраф у розмірі 10% від суми дострокового погашення лізингових платежів у строк до 12 місяців. Натомість, така умова відсутня у договорі ТОВ «ЛК «Авто Лайф», пункт 10.12. хоча і передбачає, що сторони мінімально домовилися про строк оренди 12 місяців, проте передбачено можливість зменшення строку оренди і, відповідно, дострокового погашення лізингових платежів та викупу транспортного засобу. Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про фінансовий лізинг», строк лізингу повинен бути не менше 1 року. Проте, відповідач готовий піти на поступки у договорі. 5)Адміністративний платіж у розмірі 10% передбачений у договорах ЛК Автофінанс та Еталон сплачувався за підготовку документів для підписання договору та не мав відношення до супроводження лізингу, що суперечило ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг». Натомість, у ТОВ «ЛК «Авто Лайф» є лише комісія у розмірі 7-10%, що відповідно до п. 9.1. договору стягується за організацію лізингу протягом всього строку дії договору, що відповідає ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг». 6)У договорах ЛК Автофінанс та Еталон додаток N 3 до договору з зазначеними лізинговими платежами підписувався тільки після приймання-передачі транспортного засобу. Натомість, у договорі ТОВ «ЛК «Авто Лайф» лізингові платежі передбачені п. 10.3. Договору та підписаним додатком № 3 (або додатком № 1). Інші умови договору, які позивач вважає несправедливими, ВСУ такими визнані не були. Інші умови щодо валюти, порядку залучення коштів, оренди, страхування, відповідальності сторін є законними, логічними і відповідають специфіці лізингових правовідносин. Щодо неповернення комісії за організацію договору та штраф. В разі односторонньої відмови від своїх зобовязань, відповідно до п. 12.1. договору застосовується штраф у вигляді 20-40% від авансового платежу та 100% від комісії за організацію угоди. Відповідно правових висновків ВСУ у справах: № 6-2766цв15; № 6-330цс16; № 6- 3020цс15; № 6-65цс16 визначено перелік несправедливих умов договору. Пункт, що застосовує штраф за односторонню відмову позивача від договору несправедливим визнано не було. Відповідно до постанови ВССУ від 17.11.2016 року у справі № 153/105/16-ц, суд встановив, що аналогічний штраф, є законним і лежить в площині свободи договору. Щодо дисбалансу прав та обовязків. Права та обовязки сторін у відносинах лізингу визначені статтями 10-11 спеціального Закону «Про фінансовий лізинг». Положення закону відображені у договорі. Також, Законом визначена і відповідальність сторін за невиконання взятих на себе зобовязань, зокрема у ст. 7 Закону. За загальним правилом, якщо в договорі не визначено деякі положення - сторони керуються чинним законодавством. Про що зазначено у п. 16.11. договору. Таким чином, баланс прав, обовязків та відповідальності сторін запозичено зі спеціального Закону, в тому числі і відповідальність. Отже, ніякої диспропорції в договорі немає. Щодо інформації про продукцію. Відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів» інформацію про продукцію зобовязаний надати продавець, постачальник, реалізатор. Лізингодавець не є продавцем. Лізингодавець є покупцем. Лізингодавець надає фінансову послугу і надав споживачу послуги всю інформацію про послугу. Відповідно до ст. 808 ЦКУ саме продавець несе відповідальність про якість продукції (приховані дефекти тощо). Лізингодавець (в разі вибору продукції ним) відповідає солідарно виключно за поставку продукції. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингоодержувач має право: 1) обирати предмет лізингу та продавця або встановити специфікацію предмета лізингу і доручити вибір лізингодавцю; Відповідно до п. 4.3. договору вибір продавця/постачальника предмету лізингу здійснює сам позивач! Таким чином, не є порушенням закону відсутність більш детального опису предмету (колір, тип, смак тощо). ЗУ «Про фінансовий лізинг» не передбачає погодження продавця, оскільки купівля буде здійснюватися у майбутньому, невідомо що може статися із продавцем, а лізингоодержувач може змінити предмет лізингу. Лізингодавець повністю надає право вибору продавця Позивачу без будь-яких обмежень, за виключенням ціни, яку погодили сторони. Щодо визнання договору лізингу в цілому недійсним. Відповідно до ст. 217 ЦКУ недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Відповідно до Правового висновку у справі № 6-2766цс15: Відповідно до Правового висновку у справі № 6-3020цс15: Відносини, що виникають у звязку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом № 723/97-ВР. Стаття 18 Закону № 1023-ХІІ містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Так, за змістом частини пятої цієї норми у разі визнання несправедливим окремого положення договору, включаючи ціну договору, може бути визнано недійсним або змінено таке положення, а не сам договір. У разі коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону № 1023-ХІІ). Отже, позивач має надати обґрунтування, чому договір має бути визнаний недійсним в цілому?! Чому неможливе дотримання договору без зазначених пунктів?! Щодо витрат на правову допомогу. Відповідно до ст. 84 ЦПК витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Звертаємо увагу суду на те, що відповідно до ст.1 Закону України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах": "Розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні." Крім того, на підтвердження даних вимог необхідно надати розрахунок суми вимог, а також надати докази того, що адвокатом отримані кошти задекларовані як прибуток, та надати підтвердження руху коштів. Отже, позивач не надав доказів та розрахунку погодинної участі адвоката у судовому засіданні. Відповідно до вимог даного Закону, витрати за надання консультацій та підготовку позовної заяви відшкодуванню не підлягають. Згідно Інструкції про прибутковий податок з громадян, розробленою ГДПІ України, затвердженої Наказом від 21.04.1993 року № 12 В угоді про надання правової допомоги мають бути чітко і недвозначно визначені всі головні умови, за якими адвокат приймає доручення клієнта і, зокрема розмір гонорару, порядок його обчислення і внесення фактичних витрат, повязаних з виконанням доручення. Суми одержаних адвокатом, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, гонорару і коштів, визначених вищезгаданою угодою та внесених його клієнтом на покриття витрат, включаються до валового доходу адвоката. Визначений таким чином валовий дохід та фактично проведені витрати при здійсненні угоди, що підтверджені документально, є підставою для заповнення адвокатом декларацій про доходи у відповідному звітному періоді. Адвокати, які здійснюють адвокатську діяльність індивідуально, подають до податкового органу декларації щокварталу, у 15-денний термін після закінчення кварталу, а після закінчення року - до 1 лютого наступного року. Отже, оскільки позивачем не було надано доказів того, що адвокатом отримані кошти задекларовані як прибуток, не надано підтвердження руху коштів, а отже, дані витрати не підлягають відшкодуванню. Щодо моральної шкоди також заперечуємо з наступних підстав. Відповідно до п. 4 [PERSON] Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року N 4, у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Стосовно моральної шкоди потрібно зазначити наступне, відповідно до пункту 22.3. ст. 22 Закону, потерпілому відшкодовується також моральна шкода, передбачена пунктами 1, 2 частини другої статті 23 Цивільного кодексу України. Така шкода відшкодовується у встановленому судом розмірі відповідно до вимог статті 23 Цивільного кодексу України. Відповідно пункту 1 частини 2 ст. 23 ЦК моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я. Згідно пункту 2 частини 2 ст.23 ЦК моральна шкода також виражається у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. [PERSON] установлення факту та відшкодування моральної шкоди також закріплений у [PERSON] Пленуму Верховного Суду України „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 1995.03.31 № 4. Зокрема, відповідно до положень вказаної [PERSON] зазначено обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Щодо встановлення розміру морального відшкодування необхідно зазначити, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Ці вимоги не були виконані позивачем при написанні та поданні позовної заяви, оскільки ця заява не містить обґрунтованих посилань на неправомірні дії відповідача, не має розрахунку моральної шкоди та будь-яких доказів, які б підтверджували наявність завдання моральної шкоди відповідачем взагалі або в такому розмірі. Також відшкодування моральної шкоди не передбачено договором. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Як вбачається із змісту позовної заяви, позивачем не наведено жодного належного доказу для доведення тих обставин, на які він посилається, а отже, не доведено невиконання або неналежне виконання зобовязання відповідачем. Відповідно до ст. 629 ЦК України: договір, укладений сторонами з дотриманням вимог, необхідних для чинності правочину, у тому числі відповідно до чинних нормативно-правових актів, має обов'язкову силу насамперед для самих сторін. Обов'язкову силу для сторін має й такий договір, який законом не передбачений, але й не суперечить йому. Договір, який є чинним (дійсним), має обов'язкову силу не лише для сторін. Ним повинні керуватися й органи, які вирішують спори між сторонами цього договору, захищаючи їхні права та інтереси.» Відповідач просить у задоволенні позову відмовити. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до задоволення частково з врахуванням наступного: 31.10.2016 року між позивачем та відповідачем було укладено договір № 1864 фінансового лізингу з додатками, предметом якого є транспортний засіб HYUNDAI ELANTRA (а.с.6-13). Відповідно до специфікації предмета лізингу [PERSON] на підставі п.9.6 ст. 9 Договору № 1864 від 31.10.2016 просить надати їй транспортний засіб марки HYUNDAI ELANTRA, комплектації - classic, об»єм 1,6і, тип двигуна бензин, тип КПП механіка, привід передній, колір мокрий асфальт (темно сірий), вартість 215\~000 грн. (а.с.14). Згідно квитанції 0.0.643372264.1 від 31.10.2016 [PERSON] перерахувала товариству з обмеженою відповідальністю «Лізінгова компанія «Авто Лайф» авансовий платіж згідно договору фінансового лізингу 1864 від 21.10.2016 в сумі 46000 грн. (а.с.15). Згідно довідки-рахунку відповідача отримувач коштів ТОВ «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ», код 40352937, рахунок № 26002514569, банк отримувача АТ «[PERSON] [PERSON]», МФО 380805, загальна сума платежу 46000 грн., призначення платежу авансовий платіж згідно договору фінансового лізингу № 1846 від 31.10.2016, платник [PERSON] (а.с.16). Згідно листа Вих.№ 399/23-и ТОВ «Лізингова компанія [PERSON]», розглянувши заяву позивачки щодо розірвання договору лізингу № 1864 від 31.10.2016р., вх.503 від 10.11.2016 повідомила, що відповідно до даного договору позивачкою були сплачені кошти в розмірі 46000 грн., які згідно п.9.6. зараховані як комісія за організацію угоди в розмірі 45450 грн. та авансовий платіж в розмірі 550 грн. Згідно умов договору сплачена комісія за організацію угоди в розмірі 45450 грн. не повертається взагалі, авансові платежі будуть повернуті у розмірі 330 грн. На підставі заяви позивачки договір лізингу № 1864 від 31.10.2016 вважається розірваним з 10.11.2016 (а.с.17). На відносини, які виникли між позивачем та відповідачем у зв»язку з укладенням договору фінансового лізингу, поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів». Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Згідно п.п. 1.3., 2.1. договору специфікація це додаток № 3 до цього договору, в якому визначаються детальні особливості предмету лізингу (марка, модель, рік випуску, колір, вартість та інше), отже в специфікації транспортного засобу повинні бути вказані дані, які індивідуалізують та дають змогу ідентифікувати відповідний транспортний засіб. Відповідно до ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України. Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до п. 2 ч. 6 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» у разі, коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача договір може бути визнаним недійсним у цілому. Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін, або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, відшкодувати вартість того, що одержано за цінами, які існують на момент відшкодування. Згідно ч.1 ст. 3 ЗУ « Про фінансовий лізинг» предметом договору лізингу може бути неспоживча річ, визначена індивідуальними ознаками та віднесена відповідно до законодавства до основних фондів. Відповідно до ч.1 ст. 184 ЦК України річ є визначена індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Наказом МВС України № 273 від 03.04.2014 року, зазначено що в технічному описі бланка свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт ТЗ) серед чисельних пунктів мають бути зазначені номер шасі (кузова, рами), що є індивідуальною ознакою транспортного засобу. Таким чином в специфікації предмету лізингу, крім марки, моделі, року випуску, кольору, обєму двигуна, вартості, є обовязковою наявність індивідуальних ознак транспортного засобу, які можуть вирізнити його і персоніфікувати (індивідуалізувати або ідентифікувати) серед інших транспортних засобів з тим же самим, наприклад, кольором, роком випуску, маркою, моделлю, вартістю, до яких у будь-якому випадку належить номер шасі (кузова, рами) транспортного засобу. У специфікації, яка є додатком до договору, зазначено лише марку визначену відповідачем як HYUNDAI та модель - визначену відповідачем, як ELANTRA, ціну визначену відповідачем у 215000 грн., комплектації - classic, об»єм 1,6 і, тип двигуна бензин, тип КПП механіка, привід передній, колір мокрий асфальт (темно сірий). У специфікації не вказані передбачені пунктом 2.1. договору рік випуску, відсутні індивідуальні ознаки цього транспортного засобу такі, як номер шасі (кузова, рами). Зі змісту договору фінансового лізингу № 1864 від 31.10.2016 року з додатками вбачається, що сторони не дійшли згоди щодо предмету лізингу, який є згідно ст. 6 ЗУ «Про фінансовий лізинг» істотною умовою договору, який не визначений індивідуальними ознаками, що вирізняють його з-поміж однорідних речей, індивідуалізуючи саме цю річ. Відсутність у договорі істотної умови є підставою визнання його недійсним згідно ч.1 та ч.3 ст.203, ч.ч.1,3 ст. 215 ЦК України. У відповідності до вимог ст.806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг) на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Згідно ч.2 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Отже, для визнання умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, завдають шкоди споживачеві. Пунктом 9.1. договору лізингу передбачено комісійну винагороду за організаційні заходи, повязані з підготовкою та укладенням договору в розмірі 10% від вартості предмета лізингу, що становить 45450 грн. Вартість послуг за організаційні заходи, повязані з підготовкою та укладенням договору, в розмірі 45450 грн., які позивач оплатив відповідачеві, не відповідає обсягу робіт, які отримав споживач. Суд вважає, що ця сума є значно завищеною, оскільки відповідач фактично не поніс інших витрат на організаційні заходи, повязані з підготовкою та укладенням даного договору, крім витрат на роздруківку тексту договору та заповнення декількох рядків та реквізитів лізингоодержувача у тексті договору рукописним текстом. Доказів понесення затрат на такі витрати на суму 45450 грн. відповідачем суду не надано. Відповідач не обґрунтував співмірність розміру платежу за організацію, підготовку та укладення даного договору виконаній послузі, яка не є лізинговим платежем. Такі умови договору є несправедливими. Відповідно до ч. 1 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами наведено в ч. 3 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», цей перелік не є вичерпним. Умови договору про збільшення розміру комісії за організацію в разі збільшення вартості предмету лізингу, не повернення різниці комісії за організацію в разі зменшення вартості предмету лізингу, неповернення цього платежу у випадку розірвання договору призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, тому п.9.4., 12.3. договору фінансового лізингу визнаються судом несправедливими умовами договору, оскільки наявність цих пунктів порушує принцип добросовісності. Відповідно до п.9.4 договору лізингу комісія за організацію та комісія за передачу предмета лізингу фактично впливає на авансовий платіж, який в свою чергу впливає на передачу предмету лізингу. Відповідно до ч.6 ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів», у разі коли визнання недійсним положення договору зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення також підлягають зміні або договір може бути визнаним недійсним у цілому. Договором передбачено право лізингодавця змінювати та розривати договір в односторонньому порядку, проте таке право не передбачається для лізингоодержувача. Одночасно для лізингоодержувача встановлюються жорсткі зобов'язання та непропорційно великі розміри штрафу. Згідно з п. 2, 4 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» - несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору. Умовами договору лізингу не передбачені права лізингоодержувача на одержання будь-якої компенсації від відповідача у зв'язку із розірванням, неналежним виконанням, невиконанням договору, він позбавлений права впливати на зміну істотних умов договору. Зазначені умови договору свідчать про несправедливість цих умов відповідно до п. 4, 5, 7, 11, 13 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до яких несправедливими є, умови договору про: надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір; без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору. Нечітке визначення підстав зміни вартості платежів, розміру лізингових платежів, вартості предмету лізингу з одночасним правом змінювати в односторонньому порядку ці умови, надають односторонні права лише лізингодавцеві, позбавляючи прав участі у вирішення цих питань лізингоодержувача. Суд вважає, що несправедливі умови договору лізингу, які порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, завдають шкоди споживачеві, невизначеність та неузгодженість сторонами самого предмету лізингу є достатніми підставами для визнання недійсним даного договору лізингу із застосуванням правових наслідків недійсності правочину. Відповідно до\~ст. 216 ЦК України\~недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Станом на 30.11.2017 предмет лізингу відповідачем позивачеві не переданий, кошти в сумі 46000 грн., які позивач перерахував відповідачеві як авансовий платіж, знаходяться у відповідача. Доказів зворотнього суду не надано. Суд вважає, що договір фінансового лізингу № 1864 з додатками № 1, 2, 3, який укладений\~\~31.09.2016 року між ТОВ «Лізингова компанія «Авто Лайф» та [PERSON], необхідно визнати недійсним із застосуванням наслідків недійсності правочину стягненням із відповідача на користь позивача коштів, які перераховані позивачем відповідачеві 31.10.2016 в сумі 46000 грн. та 460 грн. комісія за переказ цієї готівки. Відповідно до ч.2, 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди, споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов'язані з порушенням їх прав. Суд вважає, що позовні вимоги щодо стягнення моральної шкоди в сумі 30000 грн. підлягає до задоволення частково в сумі 5000 грн., такий розмір моральної шкоди буде відповідати тій моральній шкоді, яка заподіяна позивачці, доказів, які б стали підставою для відшкодування моральної шкоди в більшому розмірі, суду не надано. Суд вважає, що такий розмір моральної шкоди буде відповідати принципам розумності і справедливості. Позовні вимоги про відшкодування витрат на надання юридичної допомоги підлягають до задоволення в повному обсязі в сумі 500 грн., оскільки такі витрати підтверджені договором на представництво в суді від 01.03.2017, який укладений між позивачем та адвокатом [PERSON], квитанцією до прибуткового касового ордера № 3 від 02.02.2017 про оплату цих витрат в сумі 500 грн. (а.с.59, 61). Відшкодування даних витрат не суперечить вимогам Закону України від 20 грудня 2011 року № 4191-УІ «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо повязаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Позовні вимоги про стягнення з відповідача збитків в сум 760 грн. (проїзд із м.Монастирище до м.Дніпродзержинська 31.10.2016) до задоволення не підлягають, оскільки не підтверджені належними доказами проїздними документами. Відповідно до ч.1\~ст.141 ЦПК України\~\~судовий збір необхідно стягнути з відповідача в дохід держави за обидві позовні вимоги - майнового та немайнового характеру, в загальній сумі 1280 грн.

Outcome: approved