Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-17 00:00:00

20.04.2017 р. [PERSON] звернувся з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя та просив визнати за ним право власності на 1/2 частини квартири [ADDRESS] та на 1/2 частини квартири [ADDRESS] , вказуючи на те, що всі залишки від продажу попередніх квартир та заробітну плату вони витрачали на проведення капітального ремонту та облаштування трьохкімнатної квартири, а облаштування однокімнатної квартири він робив за виплати від своєї пенсії. 21.04.2017 р. у справі відкрито провадження та призначено судовий розгляд. 06.07.2017 р. судом зупинено провадження у справі у зв`язку із смертю 04.07.2017 року позивача [PERSON] . 02.02.2018 р. поновлено провадження у справі та витребувано від Четвертої одеської державної нотаріальної контори відомості про відкриття спадкової справи про коло осіб, які звертались з заявами про прийняття спадщини після смерті [PERSON] . 06.03.2018 р. судом залучено до участі у справі правонаступника позивача - [PERSON] та витребувано у приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Русских С.Б. копію спадкової справи №21/2017. 12.04.2018 р. ухвалою суду накладено арешт на 1/2 частину квартири [ADDRESS] . 11.04.2018 року представником правонаступника [PERSON] - [PERSON] подано до суду заяву про уточнення позовних вимог. 26.04.2018 р. надано час для усунення недоліків по уточненій позовній заяві правонаступника позивача [PERSON] - [PERSON] до [PERSON] про поділ майна . 29.05.2018 р. уточнену позовну заяву правонаступника позивача [PERSON] - [PERSON] від 11.04.2018 р. до [PERSON] про поділ майна залишено без розгляду. 25.05.2018 р. правонаступником позивача подано заяву в порядку ч.3 ст.49 ЦПК України, за змістом якої вона просила визнати за нею як правонаступником [PERSON] право власності на 1/2 частини квартири [ADDRESS] та на 1/2 частини квартири [ADDRESS] . В обгрунтування вимог [PERSON] вказувала на те, що вона є онукою померлого [PERSON] , прийняла на себе усі права та обов`язки правонаступника позивача. Крім того, вона зазначила, що кожний з подружжя продали в 1995 році належні їм квартири і за отримані кошти в період шлюбу придбали дві квартири. На кошти, які залишилися від продажу квартири позивача вони зробили ремонт в квартирі [ADDRESS] , як член сім`ї він був зареєстрований в трикімнатній квартирі, де і фактично проживали разом з дружиною та її дітьми. 22.10.2018 р. судом прийнято зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про визнання квартири [ADDRESS] особистою приватною власністю та визнання права власності на 1/2 частини квартири [ADDRESS] . Свої вимоги відповідач мотивувала тим, що квартира [ADDRESS] була придбана на її власні кошти від продажу іншої, спірну квартиру отримано від забудовника та вона була готова для вселення, була підлога,двері вікна, плита, унітаз та ванна, а квартира № [NUMBER] придбана в період шлюбу, чого не заперечува відповідач і підлягає поділу. Ухвалою Суворовського районного суду м.Одеси від 11.12.2018р. року по справі за позовом правонаступника позивача [PERSON] - [PERSON] призначена судова будівельно-технічна експертиза, а провадження у справі зупинено на час її проведення. 01.10.2019 р. справа повернулася до суду з висновком судової будівельно-технічної та будівельно-оціночної експертизи від 30.08.2019 №19-230/231. 04.10.2019 р. провадження у справі поновлено. В судовому засіданні представник позивача підтримав позов та просив його задовольнити, а зустрічний позов визнав в частині поділу квартири [ADDRESS] . Відповідач та її представник підтримали зустрічний позов та первісний позов визнали в частині поділу квартири [ADDRESS] . Крім того, відповідач вказувала на те, що у [PERSON] була інша квартира, яку він здавав в оренду, а в облаштування її квартири він не приймав участі, навіть зарплату свою не давав, жив за її рахунок. Заслухавши учасників справи, свідків, експертів, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що в задоволенні позову [PERSON] потрібно відмовити, а зустрічний позов задовольнити частково виходячи з наступного. Як судом встановлено 11.08.1990 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, який було зареєстровано Першим Суворовським відділом ДРАЦС ОМУЮ, актовий запис №871. Рішенням Суворовського районного суду м.Одеси від 04.04.2016 р. шлюб між подружжям розірвано. [INFO] помер [PERSON] , за життя [INFO] він склав заповіт, яким все своє майно заповідав [PERSON] 15.09.2017 р. [PERSON] звернулася до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Русских С.Б. з заявою про прийняття спадщини. Згідно з вимогами ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. 27.09.2017 р. [PERSON] звернулася до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Русских С.Б. з заявою в якій вона повідомляла про склад спадкового майна у вигляді квартири [ADDRESS] та просила видати їй свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя. Отже, враховуючи встановлене та вказану норму спадкоємцем щодо майна [PERSON] є його онука [PERSON] .. Судом також встановлено, що 19.10.1995 р. за договором купівлі-продажу нерухомого майна №95/1743 [PERSON] продав квартиру [ADDRESS] за 400 млн.крб. Дана квартира належала [PERSON] на підставі довідки ЖБК "Приморський-21" №270 від 11.10.1995 р. Як видно з договору купівлі-продажу нерухомого майна №95/1780 від 25.10.1995 р. [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS] за 300 млн. крб.. 19.10.1995 р. [PERSON] за договором купівлі-продажу нерухомого майна №95/1739 продала квартиру [ADDRESS] , за 400 млн.крб. У вказану квартиру відповідач вселилася на підставі ордеру №545 сері ЦР від 27.07.1984 р., та придбана у власність шляхом приватизації, на підтвердження права власності Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради народних депутатів видано свідоцтво про право власності на житло № [NUMBER] від 12.10. 1995 р. . В той же день, 19.10.1995 р., за договором купівлі-продажу нерухомого майна №95/1742 відповідачка придбала квартиру [ADDRESS] , за 400 млн.крб. За рішенням Суворовського районного суду м.Одеси договір №95/1742 від 19.10.1995 р. визнано дійсним. Згідно з вимогами ч.1 ст.15 Закону України "Про власність", який діяв на час оформлення права власності [PERSON] квартири [ADDRESS] , член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. Відповідно до норм ст.1 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду", в редакції на час придбання у власність відповідачем квартири [ADDRESS] , приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків) та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Як видно із змісту вимог ст. 3 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" приватизація здійснюється шляхом: безоплатної передачі громадянам квартир (будинків) з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю; продажу надлишків загальної площі квартир (будинків) громадянам України, що мешкають в них або перебувають в черзі потребуючих поліпшення житлових умов. Отже, проаналізувавши вказані норми, суд прийшов до висновку, що зазначені квартири були особистим майном [PERSON] та [PERSON] .. Враховуючи період придбання спірного майна, а саме жовтень 1995 року, суд вважає, що до виниклих правовідносин необхідно застосовувати норми Кодексу про шлюб та сім`ю України. Згідно з нормами ч1. ст.24 КпШС України, майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Відповідно до вимог ст.25 КпШС України якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя. За вимогами ст.28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Такі ж норми закріплені і в ст.ст.57,60,62,70 СК України. Відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За нормами ч.1 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з нормами ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до вимог ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Допитана в судовому засіданні в якості свідка донька [PERSON] - [PERSON] вказувала на те, що під час вселення в квартиру [ADDRESS] в ній нічого не було, квартира потребувала ремонту. Допитана в якості свідка [PERSON] , яка працювала разом із подружжям та була їх сусідкою в перший рік проживання в квартирі [ADDRESS] , зазначала про те, що квартира здавалася від забудовника з наявним на підлозі покриттям - линолеум, на стінах були шпалери, міжкімнатні двері, сантехнічне приладдя, вікна, плита, можна було вже проживати. Як видно з технічного паспорту квартири [ADDRESS] від 17.10.1995 року в ньому відсутня інформація про стан квартири, при цьому вказано про забезпечення центральним гарячим водопостачанням, водозабезпеченням, каналізацією, центральним опаленням, електроосвітленням, а також наявні 4 радіатори, електрична плита та раковина. Згідно з висновками судової будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи №19-230/231 від 30.08.2019 р., за відсутності акту технічного стану квартири на момент придбання і лише за наявності технічного паспорту було вказано про готовність квартири до експлуатації, реконструкцій та перебудов не встановлено. Належних та допустимих доказів з боку правонаступника позивача [PERSON] не було надано, тому не має підстав для висновку, що квартира [ADDRESS] за час шлюбу істотно збільшилася у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя. Отже, судом встановлено, що спірні квартири [PERSON] та [PERSON] придбали за особисті кошти отримані від продажу квартир, які їм належали на праві власності і не являлися спільним майном подружжя. Оцінивши надані суду докази в сукупності, суд прийшов до висновку, що квартира [ADDRESS] є особистою приватною власністю [PERSON] , оскільки була придбана нею за ті ж кошти, що і продана квартира [ADDRESS] ,. До такого ж висновку суд прийшов щодо квартири [ADDRESS] , оскільки була придбана за кошти від продажу належної [PERSON] квартири. Таким чином, вказані квартири не підлягають поділу, як майно подружжя. Виходячи із меж заявлених вимог сторонами суд прийшов до висновку, що лише за зустрічним позовом вимоги підлягають частковому задоволенню, оскільки правонаступником [PERSON] не було заявлено вимоги щодо визнання особистим майном [ADDRESS] .

Outcome: partial