Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом, предмет якого змінив, а вимоги уточнив та збільшив згідно із письмовою заявою від 29.09.2014 року (а.с.19-25), у якому просить суд: - Визнати недостовірною та такою, що не відповідає дійсності, принижує честь, гідність та ділову репутацію, інформацію, яка була поширена про колишнього заступника начальника Виноградівського районного відділу управління МВС України в Закарпатській області [PERSON] в Інформаційно громадсько- аналітичному виданні - газеті «Чорна Гора» за [INFO] ([NUMBER]) в статті під назвою: «[INFO]», яка була написана [PERSON], а саме: «Із джерел ми дізналися про ще одну версію того, чому начальник міліції [PERSON] і його перший заступник [PERSON] написали заяви на звільнення. Джерела повідомили дивовижну річ: виявляється, начальник і заступник були зняті в одному з барів камерами спостереження під час вживання наркотиків. Знаєте, таких білих доріжок, які втягують носом через скручений долар. Відео потрапило до рук міліцейської безпеки. Відкрита кримінальна справа. Мої джерела повідомляють, що вашого попередника [PERSON] і його заступника застукали за зловживання наркотиків». - Зобов'язати редактора та засновника«Інформаційно громадсько-аналітичного видання - газети «Чорна Гора» [PERSON] спростувати вищевказану поширену недостовірну інформацію шляхом опублікування у найближчому випуску газети «Чорна Гора» на тому ж місці шпальти, де містилося повідомлення, яке спростовується, її спростування наступного змісту: «Інформація та факти, поширені про колишнього заступника начальника Виноградівського районного відділу управління МВС України в Закарпатській області [PERSON] в Інформаційно громадсько-аналітичному виданні - газеті «Чорна Гора» за [INFO] ([NUMBER]) в статті під назвою: «[INFO]» про те, що [PERSON] написав заяву про звільнення з органів внутрішніх справ у зв'язку з тим, що він і його заступник [PERSON] були зняті в одному із барів камерами спостереження під час вживання наркотиків, а також про те, що по даному факту порушена кримінальна справа, є недостовірною і не відповідає дійсності». - Стягнути з редактора та засновника Інформаційно громадсько-аналітичного видання - газети «Чорна Гора» [PERSON] на користь [PERSON] у вигляді одноразової виплати завдану моральну шкоду в розмірі 10 000 гривень. Позов мотивує тим, що відповідач поширив про нього негативну недостовірну інформацію, чим порушив його особисті немайнові права, зокрема право на повагу до гідності та честі , право на недоторканність ділової репутації, опублікувавши її у інформаційно громадсько-аналітичному виданні - Газеті «Чорна Гора» за [INFO] [NUMBER] у статті із назвою «[INFO]». Позивач стверджує, що дана інформація поширена саме з метою опорочення його честі, гідності та ділової репутації як працівника органів внутрішніх справ та заступника начальника Виноградівського РВ УМВС України в Закарпатській області. Поширена інформація є негативною, недостовірною, такою, що принижує його честь, гідність та ділову репутацію. Дії відповідача мають негативні наслідки у виді зміни морального ставлення суспільства до позивача, зашкодили його діловій репутації як заступника начальника Виноградівського РВ УМВС. Цілеспрямовані протиправні дії відповідача завдали позивачу значної моральної шкоди, що виразилася у втратах немайнового характеру, ускладнення подальшого активного громадсько-політичного життя, ускладнення стосунків із мешканцями Виноградівського району, які негативно сприймають поширену інформацію. Позивач стверджує, що відповідач не здійснював перевірку поширеної ним негативної інформації, тому вважає, що відповідач зобов'язаний таку інформацію спростувати у такий самий спосіб, у який вона була поширена. Крім того, позивач оцінив завдану йому моральну шкоду у 10 тисяч гривень, яка полягає у душевних стражданнях, яких він зазнав у зв'язку із порушенням відповідачем його особистих немайнових прав, зокрема права на повагу до гідності та честі, права на недоторканність ділової репутації, внаслідок чого він пережив психологічний стрес та втратив нормальні життєві зв'язки, що вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідач подав до суду письмове заперечення на позов, у якому просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог повністю. Позиція відповідача полягає у тому, що спосіб захисту порушеного цивільного права, який обрав позивач - визнання недостовірною інформації, що не відповідає дійсності, принижує честь, гідність та ділову репутацію - не передбачений нормами чинного законодавства. У позовній заяві позивач не зазначає як саме недостовірна інформація принизила честь, гідність та ділову репутацію позивача. На підтвердження душевних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків, психологічного стресу позивача, останній не надає жодних доказів. У наведеному позивачем тексті, що підлягає спростуванню, є інформація про іншу особу, однак позивач не уповноважений звертатися до суду за захистом і її прав, оскільки не є членом його сім»ї. Відповідач стверджує, що всі перелічені вирази та фрази, які нібито принижують честь, гідність та ділову репутацію позивача не містять фактичних даних, а є оціночними судженнями та сатиричними виразами, які, в свою чергу, не є предметом судового захисту. У позовній заяві позивач не навів жодних доказів, які б підтверджували погіршення стану здоров'я, тяжкість вимушених змін у життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Сторона відповідача посилається на статтю 17 Закону України «Про державну підтримку засобів масової інформації та журналістів», яка передбачає: « У разі розгляду судом спору щодо завданої моральної (немайнової) шкоди між журналістом або засобом масової інформації як відповідачем та політичною партією, виборчим блоком, посадовою особою (посадовими особами) як позивачем суд вправі призначити компенсацію моральної (немайнової) шкоди лише за наявності умислу журналіста чи службових осіб засобу масової інформації. Суд враховує наслідки використання позивачем можливостей позасудового, зокрема досудового, спростування неправдивих відомостей, відстоювання його честі і гідності, ділової репутації та врегулювання спору в цілому. З урахуванням зазначених обставин суд вправі відмовити у відшкодуванні моральної шкоди». Однак, відповідач не мав умислу поширити недостовірну інформацію, крім того [PERSON] не звертався до відповідача із проханням спростувати інформацію, а на звернення відповідача - відмовився дати відповідь по даній статті, що в свою чергу є підставою для звільнення журналіста - відповідача від відшкодування моральної шкоди. Крім того, відповідач стверджує, що він отримав спірну інформацію із власних джерел, відповідно до ст.26 Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні», яка передбачає: «Журналіст має право на збереження таємниці авторства та джерел інформації». У частині 3 ст. 25 Закону України «Про інформацію» (в ред. від 13 січня 2011 р.) визначено: «Журналіст має право не розкривати джерело інформації або інформацію, яка дозволяє встановити джерела інформації, крім випадків, коли його зобов'язано до цього рішенням суду на основі закону». Відповідач вважає, що у статті взагалі не можна визначити, про який саме наркотик йде мова: чи про кофеїн, чи про снодійні речовини, тощо. Відповідач вважає також, що межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. У судовому засіданні позивач та його представник підтримали повідомлені обставини, на які послалися як на обґрунтування вимог позову. Уточнені позовні вимоги підтримали та просили задовольнити такі повністю. Позивач та його представник пояснили, що відповідач опублікував у газеті «Чорна Гора» статтю з назвою «[INFO]», яка містить негативну інформацію про нього. Ця інформація опорочила його честь, гідність і ділову репутацію. У статті йдеться про те, що нібито причиною його звільнення із посади заступника начальника Виноградівського РВ УМВС є фіксація камерами спостереження у одному з барів міста як він разом із начальником міліції [PERSON] нібито вживають наркотики, тощо. Позивач стверджує, що звільнився із органів внутрішніх справ за власним бажанням, до цього його спонукали сімейні обставини. Робота в міліції, де він пропрацював 16 років, позбавила його можливості достатньо часу перебувати у колі сім»ї, бачити як ростуть його сини. Газета має тираж 1500 примірників і розповсюджується у Виноградівському районі, де проживає його сім»я (дружина і два неповнолітні сини), де він пропрацював 16 років у органі внутрішніх справ, мав авторитет серед колег, користувався повагою громадськості. Поширена про нього негативна інформація мала негативні наслідки: жителі міста та району, які давно були з ним знайомі, змінили ставлення до нього у негативну сторону, почали уточнювати чи відповідає публікація дійсності, на що він вимушений був виправдовуватися та переконувати людей у протилежному. Поширена інформація також завдала шкоди його діловій репутації, як особи, що займала керівну посаду у районному відділі міліції, внаслідок чого похитнувся його авторитет серед колег, і авторитет як керівника. Всі ці обставини зумовили душевні страждання, протиправні дії відповідача завдали йому моральної шкоди. Оскільки законом йому надано право вибору способу захисту порушених прав, він обрав судовий захист шляхом спростування недостовірної інформації та стягнення моральної шкоди. Відповідач [PERSON] не визнав обставини позову та заперечив проти задоволення позовних вимог. Представник відповідача в судовому засіданні підтримав доводи письмового заперечення. Зокрема, заявив, що сторона відповідача заперечує проти задоволення позовних вимог, оскільки такі є необґрунтованими та такими, що не ґрунтуються на законі. Спосіб захисту, який обрав позивач - визнання недостовірними та такими, що ганьблять честь, гідність і ділову репутацію - не передбачений нормами чинного законодавства; позивач не зазначає як саме недостовірна інформація принизила його честь, гідність та ділову репутацію та не надав жодних доказів у підтвердження викладених обставин. Усі уривки, на які посилається позивач, на переконання сторони відповідача, є оціночними судженнями, викладеними з використанням різних мовних засобів, не містять фактичних даних, є «судженням небайдужого». Вважає, що зі змісту статті не можна встановити фактичні обставини, там не вказано ні місця, ні часу, ні дати подій. Крім того, звертає увагу суду на те, що інформація відповідачем була отримана із власних джерел, а журналіст має право захищати свої джерела. Також зауважує, що позивачі були публічними особами і межі допустимої критики щодо них є ширшими. Представник відповідача вважає, що позивач мав звернутися в позасудовому порядку для врегулювання спору, а саме скористатися правом на відповідь. Тому [PERSON] просить відмовити позивачу у задоволенні вимог позову повністю. Заслухавши пояснення позивача та його представника, пояснення відповідача та його представника, дослідивши подані письмові докази, суд встановив наступні фактичні обставини та прийшов до наступних висновків. Суд встановив, що у Інформаційно громадсько-аналітичному виданні - газеті «Чорна Гора» (далі - газета «Чорна Гора») за [INFO] [NUMBER] опубліковано статтю під назвою «[INFO]», автором якої є [PERSON], відповідач по справі, він же головний редактор та засновник вказаного друкованого засобу масової інформації, що поширюється у Виноградівському районі Закарпатської області. Зі змісту публікації суд встановив, що у статті автор розмірковує про обставини зміни керівництва Виноградівського РВ УМВС України в Закарпатській області та стаття містить наступні оспорені позивачем висловлювання: - «Із джерел ми дізналися про ще одну версію того, чому начальник міліції [PERSON] і його перший заступник [PERSON] написали заяви на звільнення. Джерела повідомили дивовижну річ: виявляється, начальник і заступник були зняті в одному із барів камерами спостереження під час вживання наркотиків. Знаєте, таких білих доріжок, які втягують носом через скручений долар. Відео потрапило до рук міліцейської безпеки. Відкрита кримінальна справа.»; - крім того, у статті опубліковано інтерв'ю [PERSON] із новим начальником районного відділу міліції, а в ході розмови [PERSON] зауважив наступне: «- Мої джерела повідомляють, що вашого попередника [PERSON] і його заступника застукали за вживанням наркотиків». Встановлено, що позивач [PERSON] пропрацював у органах внутрішніх справ 16 років 10 місяців. З 09 липня 2014 року [PERSON], заступника начальника районного відділу - начальника кримінальної міліції Виноградівського районного відділу УМВС України в Закарпатській області Наказом від 07.07.2014 року №130 о/с звільнено з органів внутрішніх справ у запас за власним бажанням на підставі рапорту [PERSON] від 27.06.2014 року та подання Виноградівського РВ УМВС від 27.06.2014 року №40/6493. Позивач звернувся до суду за захистом права на повагу до його честі, гідності, яке він вважає порушеним внаслідок поширення негативної недостовірної інформації, а також порушеного внаслідок цього на його думку права на недоторканність ділової репутації. Суд констатує, що правовідносини, яким відповідають встановлені судом фактичні обставини, врегульовані нормами Конституції України, Цивільного кодексу України від 2003 року, Закону України "Про інформацію", Закону України "Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні", міжнародними правовими актами. Згідно з Конституцією України людина, її честь і гідність визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю (частина перша статті 3); усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах (стаття 21); кожна людина має право на вільний розвиток своєї особистості, якщо при цьому не порушуються права і свободи інших людей, та має обов'язки перед суспільством, в якому забезпечується вільний і всебічний розвиток її особистості (стаття 23); громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом; не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками (частини перша, друга статті 24); кожен має право на повагу до його гідності (частина перша статті 28); кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей (частина перша статті 68); виключно законами України визначаються: права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов'язки громадянина; засади регулювання шлюбу, сім'ї, охорони дитинства, материнства, батьківства; організація і діяльність органів виконавчої влади, основи державної служби, організації державної статистики та інформатики (пункти 1, 6, 12 частини першої статті 92). У статті 12 Загальної декларації прав людини 1948 року встановлено, що ніхто не може зазнавати безпідставного втручання у його особисте і сімейне життя, безпідставного посягання на недоторканність його житла, таємницю його кореспонденції або на його честь і репутацію. Кожна людина має право на захист законом від такого втручання або таких посягань. Міжнародним пактом про громадянські і політичні права 1966 року встановлено, що ніхто не повинен зазнавати свавільного чи незаконного втручання в його особисте і сімейне життя, свавільних чи незаконних посягань на недоторканність його житла або таємницю його кореспонденції чи незаконних посягань на його честь і репутацію (пункт 1 статті 17). За Цивільним кодексом України кожен має право на повагу до його честі і гідності. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа не може відмовитися від особистих немайнових прав, а також не може бути позбавлена цих прав (частина третя статті 269 Цивільного кодексу України). Парламентська Асамблея Ради Європи у своїй Резолюції від 25 грудня 2008 року N 1165 (1998) (далі - Резолюція N 1165) вказала, що публічні особи повинні усвідомлювати, що особливий статус, який вони мають у суспільстві, автоматично збільшує рівень тиску на приватність їхнього життя (пункт 6). Згідно із законодавством України не належать до інформації з обмеженим доступом, зокрема: декларації про доходи осіб та членів їхніх сімей, які претендують на зайняття чи займають виборну посаду в органах влади або обіймають посаду державного службовця, службовця органу місцевого самоврядування першої або другої категорії (частина шоста статті 6 Закону N 2939); персональні дані фізичної особи, яка претендує зайняти чи займає виборну посаду (у представницьких органах) або посаду державного службовця першої категорії, за винятком інформації, яка відповідно до закону визначена такою, що належить до інформації з обмеженим доступом (частина четверта статті 5 Закону N 2297); відомості про незаконні дії органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових та службових осіб (пункт 5 частини четвертої статті 21 Закону N 2657). Системний аналіз положень статті 28, частини першої статті 32 Конституції України дає підстави вважати, що реалізація права на повагу до його гідності гарантується кожній особі незалежно від статі, політичних, майнових, соціальних, мовних чи інших ознак, а також статусу публічної особи, зокрема державного службовця, державного чи громадського діяча, який відіграє певну роль у політичній, економічній, соціальній, культурній або іншій сфері державного та суспільного життя. Згідно з частинами першою, другою статті 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань; кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Цим конституційним положенням відповідають приписи Цивільного кодексу України, якими встановлено, що фізична особа має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію (абзац перший частини першої статті 302). Таке конституційне та законодавче регулювання права особи вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію узгоджується із Міжнародним пактом про громадянські і політичні права 1966 року, яким визначено, що кожна людина має право на вільне вираження свого погляду; це право включає свободу шукати, одержувати і поширювати будь-яку інформацію та ідеї, незалежно від державних кордонів, усно, письмово чи за допомогою друку або художніх форм вираження чи іншими способами на свій вибір (пункт 2 статті 19). Однією з гарантій реалізації конституційних прав на вільне збирання, зберігання, використання і поширення інформації є законодавче закріплення права кожного на доступ до інформації, яке згідно зі статтею 5 Закону N 2939 забезпечується систематичним та оперативним оприлюдненням інформації в офіційних друкованих виданнях, на офіційних веб-сайтах в мережі Інтернет, на інформаційних стендах та будь-яким іншим способом, а також шляхом надання інформації на запити. Разом з тим, відповідно до частини третьої статті 34 Конституції України здійснення прав на вільне збирання, зберігання, використання і поширення інформації може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя. Таке конституційне обмеження прав особи збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію узгоджується з положеннями пункту 2 статті 29 Загальної декларації прав людини 1948 року, в яких зазначено, що при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина повинна зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання і поваги прав і свобод інших та забезпечення справедливих вимог моралі, громадського порядку і загального добробуту в демократичному суспільстві. Таким чином, Конституцією України визначено вичерпний перелік підстав, за наявності яких законами України може передбачатися обмеження прав особи на вільне збирання, зберігання, використання і поширення інформації, оскільки реалізація цих прав не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб (абзац другий статті 5 Закону N 2657), у тому числі й конституційне право особи на повагу до її гідності (ст.28 Конституції України). Статтею 270 ЦК України серед видів конституційних особистих немайнових прав фізичних осіб виокремлено право на повагу до гідності та честі, яким поряд із діловою репутацією, надано значення самостійних об'єктів судового захисту. Під гідністю розуміють поняття моральної свідомості, яка виражає уявлення про цінність всякої людини як моральної особистості, особливе моральне ставлення людини до самої себе, а честь розуміється як позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. Під діловою репутацією фізичної особи мають на увазі набуту нею суспільну оцінку її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов'язків. Гідність, честь та ділова репутація фізичної особи відповідно до ст.ст.297, 299 ЦК України є недоторканними. Визначеним законом загальним способом захисту порушених особистих (немайнових) прав фізичної особи, в тому числі - прав на гідність, честь та недоторканість ділової репутації - є відшкодування моральної шкоди (ст.ст.16, 23, 280 ЦК України). Крім того, законом визначено спеціальний спосіб захисту особистих немайнових прав фізичної особи, що порушені внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації (ст.277 ЦК України) - шляхом забезпечення права на відповідь, а також на спростування цієї інформації. На забезпечення одного із основних принципів інформаційних відносин - свобода вираження поглядів і переконань - статтею 30 Закону України "Про інформацію" встановлено правило, за якого ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. При цьому, оціночними судженнями визначено висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином оспорювані позивачем поширені висловлювання та вирази підлягають аналізу з метою визначення характеру інформації, що в них міститься, та з'ясування чи є така інформація фактичними твердженнями чи оціночними судженнями. По-перше, проаналізувавши зміст інформації, питання про недостовірність якої порушено позивачем, у контексті статті, суд констатує, що тема публікації торкається змін у керівництві Виноградівського РВ УМВС України в Закарпатській області, обговорення версії причин звільнення начальника та заступника начальника міліції, тобто публічних осіб. З огляду на конструкцію речень, використані мовні засоби, суд прийшов до висновку, що інформація, питання про недостовірність якої порушено позивачем, викладена автором у ствердній формі з посиланням на «джерела» та містить фактичні дані: «Із джерел ми дізналися про ще одну версію того, чому начальник міліції [PERSON] і його перший заступник [PERSON] написали заяви на звільнення. Виявляється, начальник і заступник були зняті в одному із барів камерами спостереження під час вживання наркотиків.»; «Відео потрапило до рук міліцейської безпеки. Відкрита кримінальна справа.»; «…вашого попередника [PERSON] (начальник міліції - прим.) і його заступника ([PERSON] -прим.) застукали за вживанням наркотиків.». Зі змісту оспорених висловлювань не виникає сумнівів у тому, що мова йде саме про позивача, а у статті обговорені обставини його перебування та звільнення з посади заступника начальника районного відділу міліції, та поширюється інформація про те, що нібито позивача застигнуто за вживанням наркотиків. По-друге, проаналізувавши зміст інформації, в уривках, вказаних позивачем, та в контексті публікації, суд констатує, що поширена про [PERSON] інформація є негативною: негативно характеризує особу позивача, порочить його честь та гідність, ставить під сумнів його ділову репутацію як посадової особи при виконанні нею службових обов'язків, оскільки автор навів дані, які чітко ідентифікують особу, про яку йде мова, і про займану нею посаду. Такого висновку суд дійшов з наступних міркувань. Загальновизнаним є те, що термін наркотик зазвичай сприймається громадськістю у негативному розумінні, як речовина, вживання якої викликає залежність, а особи, які її вживають, піддаються жорсткому суспільному осуду, внаслідок вживання деградують. Вживання наркотиків сприймається суспільством як небезпечне ганебне явище; осіб, які вживають наркотики, називають наркоманами. Крім того, суд зауважує, що факти, повідомлені автором у оспорюваних висловлюваннях, містять деякі ознаки кримінального правопорушення, за яке передбачено кримінальну відповідальність статтею 316 КК України: публічне або вчинене групою осіб незаконне вживання наркотичних засобів у місцях, що призначені для проведення навчальних, спортивних і культурних заходів, та в інших місцях масового перебування громадян. Незаконне придбання наркотичних засобів без мети збуту (як варіант - придбання речовин, вилучених із вільного обігу, з метою вживання) також тягне за собою кримінальну відповідальність. Так, відповідно до п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи", негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Отже у статті поширено негативну інформацію - інформацію про поведінку, яка викликає різкий осуд суспільства, про незаконні дії, за які передбачено кримінальну відповідальність, дії посадових осіб органу внутрішніх справ, які займають керівні посади. Доводи відповідача та його представника про те, що оспорені висловлювання є оціночними судженнями суд відхиляє, оскільки такі не можна кваліфікувати ні як суб'єктивне судження чи особисту думку автора, ні як дану ним оцінку дій чи подій, ні як критику, тощо. Як було зазначено вище, оспорювані висловлювання містять фактичні дані з посиланням на «джерела», викладені ствердно, від першої особи, сформульовані однозначно, що дозволяє читачу сприйняти інформацію як достовірний факт, подію, що дійсно мала місце. Запевнення представника відповідача про те, що автор виклав інформацію як «судження небайдужого», оцінюючи поведінку позивача, застосовуючи гіперболи, алегорію, сатиру, є необґрунтованими, оскільки оспорені висловлювання не містять авторської оцінки поведінки позивача, а представник відповідача не вказав які конкретно слова, словосполучення, вирази вжиті автором як гіпербола, алегорія, сатира, не подав суду доказів, що б підтверджували такі твердження. Обґрунтовуючи заперечення проти позову відповідач посилається на підставу звільнення засобу масової інформації від відповідальності, передбачену ст.17 Закону України «Про державну підтримку засобів масової інформації та журналістів» від 23.09.1997 № 540/97-ВР (далі - Закону № 540/97-ВР). Частинами 4,5 ст.17 Закону № 540/97-ВР, у разі розгляду судом спору щодо завданої моральної (немайнової) шкоди між журналістом або засобом масової інформації як відповідачем та політичною партією, виборчим блоком, посадовою особою (посадовими особами) як позивачем суд вправі призначити компенсацію моральної (немайнової) шкоди лише за наявності умислу журналіста чи службових осіб засобу масової інформації. Суд враховує наслідки використання позивачем можливостей позасудового, зокрема досудового, спростування неправдивих відомостей, відстоювання його честі і гідності, ділової репутації та врегулювання спору в цілому. З урахуванням зазначених обставин суд вправі відмовити у відшкодуванні моральної шкоди. ( Частина четверта статті 17 в редакції Законів N 2680-III ( 2680-14 ) від 13.09.2001, N 676-IV ( 676-15 ) від 03.04.2003 ) Умислом журналіста та/або службової особи засобу масової інформації є таке їх/її ставлення до поширення інформації, коли журналіст та/або службова особа засобу масової інформації усвідомлювали недостовірність інформації та передбачали її суспільно небезпечні наслідки. ( Статтю 17 доповнено частиною п'ятою згідно із Законом N 676-IV ( 676-15 ) від 03.04.2003 ) Проаналізувавши зміст ч.4 ст.17 Закону № 540/97-ВР, суд вважає, що положення ч.4 ст.17 Закону України «Про державну підтримку засобів масової інформації та журналістів» про звільнення від відповідальності за завдану моральну (немайнову) шкоду внаслідок поширення недостовірної інформації не підлягають застосуванню при вирішенні даного спору, оскільки поширюються на спори між журналістом або засобом масової інформації як відповідачем та, зокрема, посадовою особою як позивачем. У даному ж випадку інформація поширена вже після звільнення позивача із посади і на час вирішення спору позивач не є службовцем органів внутрішніх справ, посадовою особою. Суд відхиляє також доводи відповідача та його представника про те, що оспорена позивачем інформація не є негативною, бо у ній не вказано про який саме наркотик йде мова. Так, представник відповідача наводить класифікацію наркотичних речовин ВООЗ, до якої включено також кофеїн, снодійні, допінги тощо. Ці доводи є безпідставними, зокрема і тому, що автор у статті вирішив звернутися до читача та особисто роз'яснити читачу спосіб вживання наркотиків, мова про які йдеться у статті: «Знаєте, таких білих доріжок, які втягують носом через скручений долар.» Цим самим автор суттєво звузив коло наркотичних речовин, про які могла йти мова, прямо натякаючи читачу на ймовірний вид речовини, що не є у вільному обігу і яка має ознаки особливо небезпечного наркотичного засобу. Отже, проаналізувавши вищенаведені обставини справи, відповідні їм норми матеріального права, суд дійшов висновку, що відповідач поширив про позивача негативну інформацію, що викладена у ствердній формі, містить фактичні твердження з посиланням на «джерела», і ця інформація порочить честь, гідність позивача, принизила його ділову репутацію. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суд міркує наступним чином. Згідно із рекомендаційними роз»ясненнями , даними Верховним Судом України у Постанові пленуму від 27 лютого 2009 року № 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи", недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Суд вважає також, що недостовірна інформація - це та, що викликає сумнів у її правдивості, інформація про події , що не мають офіційного підтверження, інформація, вірність чи вірогідність якої не встановлено. Ці ознаки притаманні чуткам, а поширення недостовірної інформації є тотожним поширенню чуток. Інформація, спростування якої вимагає позивач, поширена у друкованому засобі масової інформації. Правові основи діяльності друкованих засобів масової інформації (преси) в Україні визначено Законом України "Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні". Закон від 16.11.1992 № 2782-XII (далі - Закон № 2782-XII) Діяльність друкованих засобів масової інформації - це збирання, творення, редагування, підготовка інформації до друку та видання друкованих засобів масової інформації з метою її поширення серед читачів. (ст.6 Закону № 2782-XII). Статтею 2 Закону № 2782-XII задекларовано свободу діяльності друкованих засобів масової інформації, за якої свобода слова і вільне вираження у друкованій формі своїх поглядів і переконань гарантуються Конституцією України і відповідно до цього Закону означають право кожного вільно і незалежно шукати, одержувати, фіксувати, зберігати, використовувати та поширювати будь-яку інформацію за допомогою друкованих засобів масової інформації. Ця ж декларація свободи діяльності ЗМІ містить застереження про те, що ця свобода обмежується у випадках, визначених законом, зокрема коли це необхідно для захисту репутації або прав інших людей. Так, згідно ст.3 Закону друковані засоби масової інформації не можуть бути використані для завдання шкоди честі і гідності особи. Відносини щодо створення, збирання, одержання, зберігання, використання, поширення, охорони, захисту інформації регулює Закон України «Про інформацію» від 02.10.1992 № 2657-XII (далі - Закон № 2657-XIІ) Разом із гарантованістю права на інформацію; відкритістю, доступністю інформації, свободою обміну інформацією стаття друга Закону № 2657-XIІ визначає також і такі принципи інформаційних відносин як достовірність і повнота інформації; правомірність одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації; захищеність особи від втручання в її особисте та сімейне життя. Статтею 26 Закону № 2782-XII визначено права та обов"язки журналіста - творчого працівника, який професійно збирає, одержує, створює і займається підготовкою інформації для друкованого засобу масової інформації. Зокрема, журналіст має право на збереження таємниці авторства та джерел інформації, за винятком випадків, коли ці таємниці обнародуються на вимогу суду. Разом із тим вказаною нормою закону журналіста зобов"язано подавати для публікації об'єктивну і достовірну інформацію; 6) виконувати обов'язки учасника інформаційних відносин. Крім спеціальних правових норм, обов»язок фізичної особи перевіряти достовірність інформації встановлено статтею 302 ЦК України, яка встановлює право фізичної особи на інформацію та кореспондуючий йому обов'язок поширювати лише достовірну інформацію: «Фізична особа має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію. Фізична особа, яка поширює інформацію, зобов'язана переконатися в її достовірності». Суд переконаний, що поширюючи у пресі інформацію, спростування якої є предметом позову, відповідач у повній мірі усвідомлював негативність її змісту та негативні наслідки її поширення для позивача, як носія конституційних прав на повагу до його честі і гідності, права на недоторканність ділової репутації. При цьому суд визнає, що межі допустимої інформації щодо посадових та службових осіб можуть бути ширшими порівняно з межами такої ж інформації щодо звичайних громадян. Тому, якщо посадові чи службові особи діють без правових підстав, то мають бути готовими до критичного реагування з боку суспільства. Разом із тим, одержуючи від «джерел», використовуючи та поширюючи інформацію, (а фактично - повідомлення про незаконні дії посадових осіб, інформацію, що за своїм змістом порочить честь і гідність будь-якої фізичної особи, а також шкодить діловій репутації посадової особи), в силу вищенаведених вимог законодавства про інформацію та про пресу, а також загального цивільно-правового обов'язку поширення лише достовірної інформації (ст.302 ЦК України) відповідачу належало особисто впевнитися у її об'єктивності, повноті та достовірності. Проте, відповідач не дотримався принципів інформаційних відносин та вдався до поширення інформації, що не має офіційного підтвердження, вірогідність якої не встановлено, та є обґрунтовані підстави сумніватися у її правдивості, тобто поширення чуток. Такого висновку суд дійшов з тих міркувань, що основою заперечень проти позову є твердження сторони відповідача, що поширена інформація є оціночними судженнями автора, і тому не підлягала перевірці на достовірність. Суд відхиляє доводи сторони відповідача про те, що поширена інформація є оціночними судженнями, з наведених вище міркувань. Разом із тим, стверджуючи, що поширена інформація є оціночними судженнями автора, сторона відповідача, всупереч попередньому твердженню, водночас заявила, що вказана інформація була отримана «із джерел», які автор має право не розкривати. Проте і дана обставина не звільняє поширювача інформації у друкованому ЗМІ від обов'язку переконатися у її достовірності. Однак, стороною відповідача не наведено жодної обставини, що б свідчила про достовірність інформації, або про вжиття відповідачем будь-яких заходів щодо перевірки інформації «одержаної із джерел», хоча законодавство про пресу в Україні з цією метою наділяє працівників друкованого ЗМІ широкими правами. З цих міркувань суд критично оцінює і посилання сторони відповідача на таємницю журналістських джерел. Конституцією України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань (стаття 34). Разом з тим відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. У зв'язку з цим статтею 32 Конституції України передбачено судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї. Ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Беручи до уваги зазначені конституційні положення, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку. Таке роз'яснення дано у Постанові пленуму ВСУ від 27.02.2009 № 1. Відповідно до ст.13 ЦК України, цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Відповідно до ч.3 ст.273 ЦК України, діяльність фізичних та юридичних осіб не може порушувати особисті немайнові права. Отже, вирішуючи спір про захист гідності, честі та ділової репутації суд дійшов висновку, що відповідачем порушено межу здійснення права на свободу слова, на інформацію з одного боку та правом позивача на повагу до його людської гідності, честі, ділової репутації з іншого. При здійсненні свого права відповідач порушив принципи інформаційних відносин, не виконав обов»язки їх учасника, допустивши поширення у друкованому засобі масової інформації негативної неперевіреної неповної та недостовірної інформації, що опорочила честь, гідність, завдала шкоди діловій репутації позивача, завдала йому моральної шкоди. Дії відповідача з цієї точки зору є протиправними та винними. Тому порушені особисті немайнові права позивача - право на повагу до честі, гідності та на недоторканність ділової репутації - підлягають судовому захисту. За статтею 275 ЦК України, фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу. Захист особистого немайнового права може здійснюватися також іншим способом відповідно до змісту цього права, способу його порушення та наслідків, що їх спричинило це порушення. Відповідно до ч.ч.6,7 ст.277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом (ст.37 ЗУ «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні). Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Згідно статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до п.4 ч.2 ст.23 ЦК України, моральна шкода полягає у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до ст.280 ЦК України, якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню. Вирішуючи питання про можливість застосування обраного позивачем такого способу захисту порушеного особистого немайнового права як визнання інформації недостовірною, суд враховує роз'яснення постанови Пленуму ВСУ від 27.02.2009 № 1. За змістом пункту 5 Постанови, відповідно до статей 94, 277 ЦК фізична чи юридична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. При цьому суди повинні враховувати такі відмінності: а) при спростуванні поширена інформація визнається недостовірною, а при реалізації права на відповідь - особа має право на висвітлення власної точки зору щодо поширеної інформації та обставин порушення особистого немайнового права без визнання її недостовірною; б) спростовує недостовірну інформацію особа, яка її поширила, а відповідь дає особа, стосовно якої поширено інформацію. Отже, право на спростування поширеної інформації особа набуває внаслідок поширення про неї саме недостовірної інформації. Таким чином, визнання інформації недостовірною є необхідним для застосування такого способу захисту як спростування недостовірної інформації. Разом із тим, розглядаючи позовні вимоги [PERSON] з точки зору змісту інформації, яку позивач просить визнати недостовірною та спростувати, суд констатує, що наведений позивачем зміст інформації містить поширені відповідачем відомості і про іншу особу - [PERSON], як колишнього начальника Виноградівського РВ УМВС. Повноважень на звернення до суду за захистом порушених прав в інтересах [PERSON] позивач не має. Відтак, в силу ст.3 ЦПК України у задоволенні позовних вимог в частині визнання недостовірною та спростування інформації, поширеної про [PERSON], слід відмовити. Позовні вимоги [PERSON] про визнання поширеної про нього інформації недостовірною та зобов'язання відповідача її спростувати у порядку, визначеному ст.37 Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні», а також вимогу про відшкодування моральної шкоди - слід задовольнити. Підстави, спосіб визначення розміру грошового відшкодування моральної шкоди визначено нормами ЦК України. У відповідності до ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Визначаючи розмір грошового відшкодування моральної шкоди суд враховує наступні обставини. Відповідач допустив поширення про позивача у друкованому засобі масової інформації районного значення тиражем 1500 примірників негативної неперевіреної неповної та недостовірної інформації, що принижує честь, гідність, ділову репутацію позивача. Дії відповідача є протиправними та винними. Поширена про позивача інформація за своїм змістом неминуче сформувала негативну громадську думку, різке негативне ставлення громадськості до позивача, який займав керівну посаду у Виноградівському районному відділі УМВС України в Закарпатській області. При цьому суд визнає слушними доводи позивача про те, що порушені права неможливо поновити у повному обсязі, а саме відновити той рівень довіри та позитивне ставлення громадськості, який існував до їх порушення. Суд бере до уваги доводи позивача про те, що поширення про нього недостовірної негативної інформації мало негативні наслідки, що виразилися у сильних душевних стражданнях, що були спричинені зіпсуттям стосунків із знайомими мешканцями міста та району, втратою їх довіри та поваги, стражданням у зв'язку із цькуванням його синів однолітками у школі, втратою авторитету та поваги серед колишніх колег по службі, можливості реалізації в подальшому громадсько-політичної діяльності у районі, тощо. Тому, враховуючи вимоги розумності і справедливості, суд вирішує, що заявлений позивачем розмір відшкодування (10 000 грн.) є завищеним, позовну вимогу про стягнення моральної шкоди слід задовольнити частково: моральна шкода підлягає відшкодуванню у грошовому розмірі 5000 грн. Судові витрати.

Outcome: partial