Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-03 00:00:00

Акціонерне товариство комерційний банк "ПриватБанк" 30 жовтня 2019 року звернулося з вказаним позовом до суду, мотивуючи його тим, що 20 липня 2012 року [PERSON] уклала з Банком кредитний договір без номера, за умовами якого їй було надано кредит у розмірі 1600 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30.00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. В порушення статей 509, 526, 1054 ЦК України та умов договору, відповідачка зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконує та, станом на 30 вересня 2019 року допустила заборгованість у сумі 218814 грн 89 коп., яка складається із: заборгованості за кредитом - 1453 грн 14 коп. заборгованості по процентам за користування кредитом - 211461 грн 75 коп.; заборгованості за пенею та комісією - 5900 грн. Однак, вважають, що поверненню підлягає заборгованість у розмірі 119424 грн 82 коп., яка складається із: заборгованості за кредитом - 1453 грн 14 коп. заборгованості по процентам за користування кредитом з 20 липня 2012 року по 31 жовтня 2018 року - 117971 грн 68 коп. Просили стягнути з відповідачки на користь Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" заборгованість за кредитним договором в сумі 119424 грн 82 коп. та судові витрати по справі. Ухвалою судді від 4 листопада 2019 року було відкрито спрощене позовне провадження. Із власної ініціативи суду розгляд справи проводиться у судовому засіданні з викликом сторін. Представник позивача Акціонерне товариство комерційний банк "ПриватБанк" в судове засідання не прибув, у позовній заяві клопотав, щодо розгляду справи за його відсутності. Представник відповідачки [PERSON] - адвокат Тільненко В.В. подав відзив на позовну заяву та у судовому засідання подав заяву про застосування позовної давності. Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши подані сторонами докази та доводи сторін, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до положень частини 1 статті 1054, частини 1 статті 1055 Цивільного Кодексу України за кредитним договором банк або фінансова установа зобов`язана надати грошові кошти позичальникові у розмірах та на умовах встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Відповідно до наданих документів: відомостей з ЄДРПОУ (реєстраційний номер відомостей ГУС 650), нової редакції Статуту Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», банківської ліцензії № 22 від 5 жовтня 2011 року позивач є юридичною особою, яка має право на надання банківських послуг. Суд встановив, що 20 липня 2012 року між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» та [PERSON] укладено кредитний договір, згідно з умовами якого остання отримала кредит у розмірі 1 600 грн, зі сплатою відсотків за користування кредитом 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, отримавши платіжну картку № [NUMBER] (зі строком дії до останнього дня 04.2016 року) та персональний ідентифікаційний номер для авторизації. У заяві зазначено, що відповідачка згодна з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді. До кредитного договору банк додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку Ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті https://privatbank.ua./terms/. Разом з тим наведені вище документи не містять положень про те, що кінцевий термін повернення кредитних коштів відповідає строку дії картки, як про це зазначено у позовній заяві. Пунктом 1.1.7.12 Умов та правил визначено, що договір діє протягом 12 місяців з моменту його підписання. Вразі, якщо протягом цього строку жодна з сторін не проінформувала іншу сторону про закінчення дії договору, він автоматично лонгується на той же строк. Відповідно до п. 2.1.1.5.5. Умов та правил позичальник зобов`язувався погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його користування, за перевитратами платіжного ліміту, а також оплачувати комісію відповідно до умов договору. Пунктом 2.1.1.12.4 Умов та правил встановлено, що строки і порядок погашення по Кредиту (кредитний ліміт) за кредитними картками із встановленим мінімальним щомісячним платежем, а також овердрафту, що виникає по таким карткам, приведений у пам`ятці клієнта/довідці про умови кредитування, що є невід`ємною частиною договору, а також встановлюються даним пунктом. Платіж включає плату за користування кредитом, передбачену тарифами і частину заборгованості за кредитом. Згідно зі статтею 212 Цивільного Кодексу України, у випадку наявності простроченого кредиту (овердрафту) строком повернення кредиту (овердрафту) в повному обсязі є 211-й день з моменту виникнення такої заборгованості. З умов кредитування вбачається, що позичальник зобов`язувався погашати заборгованість за кредитом щомісячними платежами, до 25 числа місяця, що слідує за обліковим, у розмірі 7 % від заборгованості, але не менше 50 грн, а з 1 квітня 2014 року в розмірі 5 % від заборгованості, але не менше 100 грн. Згідно зі статтею 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Відповідачка порушила умови договору, останній платіж здійснила 16 лютого 2016 року в сумі 200 грн, що є меншим 5 % від наявної на той час заборгованості. З наданого банком розрахунку заборгованості вбачається, що станом на 30 вересня 2019 року відповідачка допустила заборгованість у сумі 218814 грн 89 коп., яка складається із: заборгованості за кредитом - 1453 грн 14 коп.; заборгованості по процентам за користування кредитом - 211461 грн 75 коп.; заборгованості за пенею та комісією - 5900 грн. Разом із цим, суд не погоджується із вказаним розрахунком у частині нарахованих процентів та пені з огляду на те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти та пеню за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування. Прострочення кредиту мало місце в лютому 2016 року, відповідно до пункту 2.1.1.12.4 Умов та правил, строк кредитування відповідача становив 211 днів після порушення зобов`язання (з 25 лютого 2016 року), тобто до 22 вересня 2016 року. Враховуючи, що строк кредитування відповідачки сплив 22 вересня 2016 року, банк безпідставно продовжував нараховувати проценти за кредитом та пеню після 22 вересня 2016 року. За таких обставин, в задоволенні вимог про стягнення процентів та пені після 22 вересня 2016 року має бути відмовлено за безпідставністю. Враховуючи викладене вище, суд приходить до висновку про те, що суду надано достатньо доказів укладення між сторонами договору, наявності заборгованості по ньому. В ході розгляду справи представник відповідачки подав заяву про застосування позовної давності. Суд, вважає, що клопотання представника відповідачки про застосування позовної давності підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Зі змісту статті 257 ЦК України вбачається, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (частина 1 статті 259 ЦК України). З пункту 1.1.7.31 Умов та Правил вбачається, що строк позовної давності за вимогою банку по поверненню кредиту, оплати процентів, винагороди, неустойки, становить 50 років. Виходячи з правового аналізу статей 207, 259 ЦК України, пункт 1.1.7.31 Умов та Правил не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, оскільки Умови та Правила не містять підпису позичальника. Належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови та Правила розуміла [PERSON] підписуючи заяву позичальника, а також те, що Умови та Правила містили збільшений строк позовної давності в момент підписання такої заяви, або в подальшому такі Умови та Правила, зокрема щодо збільшення строку позовної давності, не змінювались, позивачем не надано. У заяві ж позичальника домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає. За таких обставин, суд вважає, що застосуванню підлягає норма, яка встановлює загальний строк позовної давності. Частиною 1 статті 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до статті 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Враховуючи, що за умовами договору погашення кредиту повинно здійснюватися позичальником частинами до 25 числа кожного місяця, суд вважає, що початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з дня невиконання позичальником цього зобов`язання - з 25 лютого 2016 року та в подальшому щомісячно за кожним платежем окремо до 22 вересня 2016 року, відповідно до пункту 2.1.1.12.4 Умов та правил. З розрахунку заборгованості та довідки по рахунку вбачається, що відповідачка останній платіж здійснила 16 лютого 2016 року в сумі 200 грн Отже, починаючи з 25 лютого 2014 року (дня, слідуючого за звітним) відповідачка допустила прострочення виконання зобов`язань за кредитним договором, тому на 211-й день з моменту виникнення заборгованості настав строк повернення кредиту в повному об`ємі. Таким днем є 22 вересня 2016 року (25 лютого 2016 року+210днів) і саме в цей день у позивача виникло право вимагати виконання відповідачкою кредитних зобов`язань в повному обсязі, а отже і право звернутися до суду з вимогою про захист цього права (статті 256, 261 ЦК України). Таким чином, звернувшись до суду з позовом 30 жовтня 2019 року, позивач пропустив встановлену статтею 257 ЦК України тривалістю у три роки загальну позовну давність. Одночасно слід зазначити, що [PERSON] отримала картку № [NUMBER] зі строком дії до останнього дня 04.2016 року, однак цей строк не є початком перебігу позовної давності, оскільки сторони кредитних правовідносин врегулювали і договорі питання зміни строку виконання основного зобов`язання та визначили умови такої зміни, а тому враховуючи, що строк повернення кредиту в спірних правовідносинах настав раніше ніж закінчилася дія кредитної картки, наведена позивачем обставина щодо дії картки до останнього дня квітня 2016 року не має правового значення. Враховуючи, що позивач не зазначив про причину пропуску строку звернення до суду з вимогою про сплату боргу та не надав доказів поважності його пропуску, а представник відповідачки звернувся до суду із заявою про застосування позовної давності, суд, з урахуванням положень частини 4 статті 267 ЦК України, дійшов висновку про відмову в задоволенні позову про стягнення з [PERSON] боргу у зв`язку зі спливом позовної давності.

Outcome: dismissed