Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-11 00:00:00

В листопаді 2015 року [PERSON] звернулася до суду з позовом, уточненим в процесі розгляду справи, в якому зазначає, що 28.08.2008 року між нею та Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Омега Банк» було укладено кредитний договір «Споживчий кредит під заставу житлової нерухомості» № 0710/0808/55-040 відповідно до якого позивачка отримала споживчий кредит в сумі 40 000, 00 доларів США зі сплатою 12,5 відсотків на рік за весь строк фактичного користування кредитом з кінцевим терміном повернення 28.08.2018 року. Посилаючись на те, що даний кредитний договір укладений з суттєвим порушенням істотних умов, не відповідає вимогам, ЦК України та Закону України «Про захист прав споживачів» просить суд визнати недійсним кредитний договір № 0710/0808/55-040 від 28.08.2008 року укладений між нею та Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк». В судовому засіданні представник позивача за довіреністтю [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі з підстав викладених в позові. Також зазначила, що позивач вважає, що застосування двосторонньої реституції є неможливим, оскільки вона не має коштів сплатити 40 000, 00 доларів США , крім того поянила, що за розрахунком позивача, який вона не може надати, відповідач вже сплатила на користь відповідача 40\~800 доларів США, що перевищує тіло кредиту. [PERSON] не з*явилася з невідомої суду причини, на адресу її проживання судом направлялися судові повістки, які поверталися на адресу суду із відміткою установи пошти про закінчення терміну зберігання. У судовому засіданні представник відповідача не з*явився, неодноразово повідомлявся шляхом направлення судової повістки, про що в матеріалах справи містяться поштові повідомлення. Відповідно до ст.224,225 ЦПК України суд за згодою представника позивача ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Всебічно вивчивши обставини справи, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши надані докази у сукупності, суд дійшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до ч.2\~ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. Відповідно до\~ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно\~ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за заявою фізичних або юридичних осіб, у межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами й іншими особами, що беруть участь у справі. Судом встановлено та матеріалами справи доведено, що 28.08.2008 року між нею та Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Омега Банк» було укладено кредитний договір «Споживчий кредит під заставу житлової нерухомості» № 0710/0808/55-040 відповідно до якого позивачка отримала споживчий кредит в сумі 40 000, 00 доларів США зі сплатою 12,5 відсотків на рік за весь строк фактичного користування кредитом з кінцевим терміном повернення 28.08.2018 року. Згідно до п. 3.1.1 Договору щомісячна сума мінімально необхідного платежу 585,50 доларів США., позичальник вносить черговий мінімальний платіж щомісячно до 10 числа кожного місяця та в день закінчення кредитного договору. Крім того, між позивачем та Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Омега Банк» укладено іпотечний договір № 0710/0808/55-040-Z-1 від 28.08.2008 року, відповідно до якого, забезпеченням виконання зобов*язань [PERSON] за кредитним договором є належне на праві власності майно, а саме квартира № 87№ 87 в буд.81-а, по вул. Іванова в м. Запоріжжі. В забезпечення виконання позивачем [PERSON] зобов*язань за кредитним договором № 0710/0808/55-040 від 28.08.2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Омега Банк» та [PERSON] укладено договір поруки № 0710/0808/55-040-Р-1 від 28.08.2008, відповідно до умов якого, поручитель зобов*ячалася відповідати перед Банком за виконання зобов*язань щодол повернення коштів позичальником [PERSON] за кредитним договором № 0710/0808/55-040 від 28.08.2008 року. 17.03.2009 року між [PERSON] та Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Омега Банк» укладено договір про внесення змін та доповнень № 1 до кредитного договору № 0710/0808/55-040 від 28.08.2008 року, відповідно до умов якого, сторони дійшли згоди внести зміни до кредитного договору, а також визначити суму щомісячних платежів в сумі 601,31 доларів США щомісячно до 10 числа кожного місяця та в день закінчення кредитного договору. 25.09.2009 року укладено договір про внесення змін та доповнень № 2 до кредитного договору № 0710/0808/55-040 від 28.08.2008 року, відповідно до умов якого, визначено відсотки за користування кредитом. 25.09.2009 року між Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Омега Банк» укладено договір на відкриття та обслуговування поточного рахунку № 2620.7.7137883.02, відповідно до якого банк відкрив позичальнику [PERSON] поточний рахунок в гривні для обслуговування заборгованості позичальника за кредитним договором № 0710/0808/55-040 від 28.08.2008 року. Кредитний договір, договір іпотеки та додаткові договори № 1,2 особисто підписані позивачкою. Статтями\~10,\~11,\~60 ЦПК України\~чітко визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до\~ст. 638 ЦК України\~договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно дост. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є зокрема, свобода договору, яка полягає у визнанні за суб'єктом цивільного права можливості укладати договори (або утримуватись від укладення договорів) і визначати їх зміст на власний розсуд відповідно до досягнутої з контрагентом домовленості. Принцип свободи договору передбачає, як це закріплено у\~ст. 627 ЦК України, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі у контрагентів та визначенні умов договору тощо. Відповідно до ч. 5ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів»до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах. Згідно ч. 1, 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. П. 4 ч. 1 ст. 21 Закону України "Про захист прав споживачів"визначає, що крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач. Згідно\~ст. 526 ЦК України, зобов'язання повинне виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК. Згідно\~ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, певних змістом зобов'язання (неналежне виконання) Згідно\~ст. 611 ЦК України, при порушенні зобов'язання наступають правові наслідки, установлені договором або законом. Кредитний договір є консенсуальним, оплатним та двостороннім. Кредитний договір вважається укладеним з моменту досягнення згоди по всім істотним умовам договору. Отже, вказаний договір\~кредитний договір, є укладеними, про що свідчать підписи кожної із сторін і є обов'язковим до виконання сторонами відповідно дост. 526 Цивільного кодексу України, згідно вимог якої зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу), інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Стаття 629 ЦК України встановлює, що договір є обов'язковим до виконання сторонами. Загальними вимогами для чинності правочину згідност. 203 ЦК Україниє зміст правочину, який не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися\~у формі, встановленій законом. Правочин\~має\~бути\~спрямований\~на\~реальне\~настання\~правових\~наслдків,\~що обумовлені ним. Так, сторони за вказаними договорами на дату укладення Договорів, які є предметом спору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, що не заперечується ними. Зовнішнє волевиявлення відповідало їх внутрішній волі, умови договору є їм зрозумілими, що підтверджується змістом договорів, відповідно до яких, ці договори сторонами прочитані, відповідають їх намірам та досягнутим домовленостям, що засвідчується власними підписами сторін. При оформлені\~кредитного договору, позивач був ознайомлений, про що свідчить його підпис у договорах і наведені обставини також не спростовано у судовому засіданні Отже, позивач до підписання договорів, мав можливість ознайомитися з їх умовами та не погодитись чи відмовитись від укладання договорів, проте договори були підписані, так редитний договір виконувався сторонами, а саме позивач сплачував платежі, про що представник позивача підтвердив у судовому засіданні, крім того це підтверджується виписками по особовому рахунку відкритого на ім.*я позивача. Позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що він після підписання договору оспорювала або намагалася змінити умови договору, розірвати відразу після його укладення, навпаки позивач сплачував кошти на умовах договору, що свідчить про прийнятність для них умов спірних пунктів кредитного договору на момент укладення. На думку суду кредитний договір не суперечить загальним принципам цивільного права, положенням законів, галузевих законодавчих актів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України. Відповідно до Постанови Пленуму ВССУ №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012р. при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (ст.ст. 215, 1048- 1052, 1054- 1055), ст.ст. 18- 19 ЗУ «Про захист прав споживачів». Також відповідно до Узагальнення ВСУ «Про практику розгляду цивільних справ, які виникають з кредитних правовідносин» від 07.10.2010р. при вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги законодавства, що стосуються їх чинності. Вони встановлені ЦК України(ст.ст. 1048-1052,1054), та ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».Як вбачається зі змісту Договору усі істотні умови були виконані. Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»\~несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором. Як встановлено ч.1 ст. 638 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно актів цивільного законодавства. Даний Кредитний договір містить суму кредиту, розмір відсоткової ставки, розмір щомісячного платежу та строк повернення грошових коштів, саме ці умови є істотними для договору даного виду згідно норм чинного законодавства (ст.ст.1046-1048,1054 ЦК України). При укладені Кредитного договору Позивачу були відомі всі умови Кредитного договору та не існувало ніяких інших умов, які б примусили Позивача підписати кредитний договір на вкрай невигідних для нього умовах. Посилання позивача на не ознайомлення його перед укладенням кредитного договору з правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту не може свідчити про те, що він не був ознайомлений з умовами кредитного договору та не дає підстав для визнання оспорюваних правочинів недійсними, оскільки спростовується дослідженими в суді матеріалами справи. Отже, судом встановлено, що на момент вчинення правочину, тобто укладення кредитного договору і іпотечного договору, волевиявлення позивача було вільним і відповідало його внутрішній волі, укладений кредитний договір і іпотечний договір договір були спрямовані на реальне настання правових наслідків, що були ним обумовлені, тобто відповідач надав, а позивач прийняв кредит і зобов'язався повернути його відповідачу у встановлені кредитним договором розмірі і строки. Доводи про те, що банк порушив вимоги ст. 18 Закону України „Про захист прав споживачів", оскільки кредитний договір є несправедливим, порушує принцип добросовісності та розумності, був укладений в інтересах Банку, а не в інтересах позичальника, не заслуговує на увагу, оскільки підписання позивачем кредитного договору, а також той факт, що позивач [PERSON] виконував умови договору щодо повернення кредитних коштів ,свідчать проте, що кредитний договір укладений саме в інтересах [PERSON] і відповідав її інтересам. Щодо вимог позивача щодо можливості надання кредиту у іноземній валюті, то суд вважає їх безпідставними із наведених вище обставин. аявляючи позовні вимоги позивач послався на\~ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів"зазначивши те, що укладений сторонами договір порушує права позивача, оскільки містить несправедливі умови. Позивач не довів, що зміст кредитного договору суперечить ст.ст.\~18,19 Закону України «Про захист прав споживачів», а відтак відсутні підстави для визнання такої умови недійсною з підстав, передбачених ч. 1ст.203 ЦК України. Доказів того, що права позивача на отримання повної та достовірної інформації щодо умов договору та порядку сплати кредиту були порушені суду не було подано. Тому з урахуванням того, що сторонами на власний розсуд шляхом вільного волевиявлення визначено умови договору, зокрема щодо розміру пені за порушення умов договору, а на час укладання кредитного договору позивач був ознайомлений з інформацією про умови кредитування відповідно до ч.2ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів»суд доходить до висновку про те, що відсутні підстави для визнання умов договору несправедливими. Щодо тверджень позивача про непопередження про наявність валютних ризиків то слід зазначити, що\~підписуючи договір про надання кредиту [PERSON] був ознайомлений з його умовами та наслідками, погоджувався з ними, зокрема, з умовами надання кредитних ресурсів в іноземній валюті - доларах США. За вказаних обставин суд не приймає до уваги посилання позивача нанесправедливість умов договору щодо виконання зобовязань в іноземній валюті без врахування ризику позичальника у разі знецінення національної валюти. Виходячи зі змісту статей 1046,1054 ЦК України, відповідальність за валютні ризики лежить саме на позичальнику. Відповідно до п.3 ст.\~3 та ст.627 ЦК Українисторони є вільними в укладанні договорів та визначенні умов з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, вимог розумності та справедливості. Офіційний курс гривні до іноземних валют встановлюється Національним Банком України. Валютні курси, як зазначено у ч.1 ст. 8 Декрету Кабінету Міністрів України „Про систему валютного регулювання та валютного контролю", встановлюються Ніціональним Банком України за погодженням з Кабінетом Міністрів України. Поряд з цим, згідно Положення про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів, затвердженогоПостановою Правління НБУ від 12 листопада 2003 року № 496, офіційний курс гривні до іноземних валют, зокрема, до долару США, установлюється щоденно. Для розрахунку курсу гривні до іноземних валют використовується інформація про котирування іноземних валют за станом на останню дату. Отже незмінність курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплена, а тому, укладаючи кредитний договір в іноземній валюті, сторони приймали на себе певні ризики на випадок зміни валютного курсу. При цьому, обставина звернення до суду через 7 років після підписання кредитного договору свідчить на користь того, що позивач знав про свої обовязки і погоджувався з ними і почав вважати їх недобросовісними після утворення заборгованості перед фінансовою установою та звернення до суду із позовом про стягнення заборгованості. Доводи про те, що ВАТ «Сведбанк» не мав права укладати кредитний договір в іноземній валюті, необґрунтовані. Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно зі ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність»кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. За положеннями ст. 99 Конституцій України грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний закон не встановлює обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до законодавства України гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, в той час коли обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання та валютного контролю, є Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю (далі - Декрет КМУ). Відповідно до ст. 5 цього Декрету операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 Декрету. Статті 47 та 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність»визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції незалежно від виду валюти, яка використовується. Указані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії. Порядок надання дозволу НБУ на банківські операції та генеральних ліцензій встановлюється також Положенням про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операції, затвердженим постановою Правління НБУ від 17 липня 2001 року № 275, у п. 5. 3 якого зазначено, що письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, що перераховані в цьому Положенні, є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом КМУ. Правовий аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що банк як фінансова установа, отримавши в установленому законом порядку банківську ліцензію та відповідний письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, який є генеральною ліцензією на валютні операції, має право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті. Щодо вимог пп. "в" п. 4 ст. 5 Декрету КМУ, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують установлені законодавством межі, то на даний час законодавством не встановлено межі термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті . Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування режиму індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій достатньою правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами ст. 5 Декрету КМУ є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої в установленому порядку, тобто отримання письмового дозволу НБУ на операції, пов'язані з іноземною валютою. Тобто надання кредитів у валюті за наявності в банку відповідної генеральної ліцензії (дозволу НБУ на здійснення кредитних операцій у валюті) не суперечить вимогам чинного законодавства України. Такий правовий висновок викладенийу постанові Верховного Суду України від 21 березня 2011 року № 6-7 ц11 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК Україниє обов'язковим для всіх судів України. З відомостей які містяться на офіційному сайті НБУ вбачається, що на час укладання договору про надання кредиту від 28.08.2008 року ВАТ «Сведбанк» мав банківську ліцензію №38 від 07.12.2007 року та дозвіл №38-2 від 07.12.2013 року з додатком до нього на право здійснювати операцій в іноземній валюті (Банківська ліцензія, Дозвіл та додаток до нього надані до матеріалів справи). Тобто, Банк мав права на укладення зазначеного договору про надання споживчого кредиту в іноземній валюті. Згідно з п.1.5 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженогопостановою Правління Національного банку України від 14.10.2004 року № 483та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 09.11.2004 року за№ 1429/10028, використання іноземної валюти як засобу платежу без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк України видав йому ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог п.1\~розділу П Закону України від 15.02.2011 року № 3024-VІ\~„Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій). Таким чином, розглядаючи справу, суд виходить з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору. Таким чином, з огляду на викладене, кредитний договір укладений між сторонами не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особи, які вчиняли правочин, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасників правочину були вільним і відповідали його внутрішній волі; правочини вчинялися у формі, встановленій законом; оспорювані пункти договору узгоджувалися сторонами; правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Підсумовуючи вищенаведене та аналізуючи надані сторонами докази, суд вважає, що позивачем не було доведено тих обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог, а відтак суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими та не доведеними, а тому приходить до висновку про відмову в задоволенні позову [PERSON] На підставі ст.16, 203, 526, 610,611,627,629, 638,1046,1054 ЦК України, ст. 11,18,21 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 3, 10, 11, 57, 60, 74-77, 88, 208-209, 212, 213-215, 218, 224-226 ЦПК України, суд

Outcome: dismissed