Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-12 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом, в якому зазначила, що на початку 2001 року через відсутність постійного робочого місця та заробітку вона вимушена була виїхати за кордон до Італії (провінція Болонья), де влаштувалась хатньою робітницею. Враховуючи те, що процедура оформлення офіційних документів на працевлаштування та перебування в Італії займає значний час, офіційний контракт на перебування для здійснення роботи у якості хатньої робітниці було підписано тільки 08.07.2003 року. В подальшому було укладено новий контракт від 07.06.2006 року. За першим контрактом була передбачена заробітна плата у розмірі не менше 700 євро, за другим - не менше 810 євро. До виїзду за кордон між нею та [PERSON] було досягнуто усної домовленості про те, що на його ім*я буде відкрито депозитний рахунок, на який він має перерахувати зароблені нею кошти по вищезазначених контрактах. Всі перераховані кошти повинні бути повернуті по приїзду до України на першу вимогу. Також вони домовились, що переказ коштів буде здійснюватись через систему грошових переказів "Western Union". На виконання усної домовленості [PERSON] відкрив на своє ім*я депозитний рахунок [NUMBER] у Державному ощадному банку України. За період часу з 2001 по 2004 роки на ім*я [PERSON] нею було перераховано 23886 євро, які були покладені на вищевказаний депозитний рахунок [NUMBER]. Позивач вказує, що в середині 2012 року вона повернулась в Україну. Вимогу про повернення коштів до [PERSON] вона не заявляла, оскільки не мала потреби в грошах. Крім того, він запевнив її, що всі перераховані кошти знаходяться на депозитному рахунку. Враховуючи те, що на сьогоднішній день стосунки між нею та [PERSON] значно погіршилися, вона мала намір повернути свої кошти, тому листом від 29.05.2015 р. звернулася до [PERSON] з відповідною пропозицією. Листом від 19.06.2015 р. [PERSON] повідомив, що не може повернути кошти, тому що частину з них було витрачено на купівлю двох гаражів, інша частина знаходиться на депозитному рахунку [NUMBER], відкритому в АТ "Ощадбанк". На вищезазначене майно накладено арешт у зв*язку з розглядом цивільної справи про поділ майна подружжя між відповідачами. Жодного дозволу на купівлю нерухомого майна відповідачам вона не надавала, відповідачі на власний розсуд використали перераховані нею кошти. Позивач просила витребувати з незаконного володіння [PERSON] та [PERSON] грошові кошти у розмірі 23886 євро, що за офіційним курсом НБУ станом на 17.07.2015 року дорівнює 570636,54 грн., судові витрати покласти на відповідачів. В заяві від 14.04.2016 року позивач зменшила розмір позовних вимог і остаточно просила витребувати з незаконного володіння [PERSON] та [PERSON] кошти у розмірі 12 014 євро. У судовому засіданні представник позивача підтримав уточнені позовні вимоги, дав пояснення, аналогічні змісту позовної заяви. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] визнав, пояснив, що вказані в позові обставини відповідають дійсності: між позивачкою та [PERSON] існувала усна домовленість про те, що [PERSON] перераховує з закордону через систему грошових переказів "Western Union" гроші, а [PERSON] повинен їх зберігати та повернути на першу вимогу [PERSON] [PERSON] щомісячно отримував від [PERSON] грошові переводи в розмірі 300-400 євро, частину з них обмінював на гривню, частину - на іншу валюту, гривні були розміщені на депозитному рахунку в "Ощадбанку". За частину отриманих ним грошей були придбані два гаражі. Повернути гроші [PERSON] він не має можливості, оскільки на депозитному рахунку їх недостатньо, а якщо продавати гаражі, цієї суми також не вистачить. Представник відповідача [PERSON] - Баранов В.Л., заперечуючи проти позовних вимог, посилався на те, що витребувати можна тільки індивідуально визначену річ, тоді як гроші визначені родовими ознаками. В позовній заяві зазначено, що [PERSON] на початку 2001 року виїхала до Італії працювати, тоді як дозвіл на перебування іноземця за кордоном виданий на ім*я [PERSON] 04.07.2004 р., а 10.06.2002 року [PERSON] вперше перетнула кордон Італії. Контракти на працю укладені [PERSON] 08.07.2003 р. і 07.06.2006 р., таким чином легально заробляти [PERSON] почала лише в 2003 році. На ім*я [PERSON] був здійснений переказ 12014 євро, проте до вказаного переказу [PERSON] відношення не має, оскільки здійснила його [PERSON]. Ніяких доказів, що вказують на те, яким чином, в якому розмірі перераховувалися гроші на ім*я відповідача, [PERSON] не надала. На його думку, позовні вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння є спробами колишніх родичів звести рахунки: рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 28.04.2015 року був частково задоволений позов [PERSON], визнано за [PERSON] право власності на ? частину депозитного рахунку [NUMBER] за договором [NUMBER] від 30.08.2014 р., відкритого в АТ "Ощадбанк" і стягнуто з [PERSON] на її користь 101 092 грн. 43 коп., визнано за [PERSON] та [PERSON] право власності за кожним по ? частині гаражів [ADDRESS] та [ADDRESS]. Ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 22.06.2015 р. рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 28.04.2015 р. залишено без змін. Таким чином [PERSON] та відповідач [PERSON] намагаються повернути майно, право власності на яке за вказаним рішенням суду визнано за [PERSON] Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно зі ст. 10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. Згідно зі ст.ст. 11, 58-60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Правовою підставою заявлених позовних вимог зазначено порушення відповідачами вимог ст.387 ЦК України, наслідком чого є витребування коштів з чужого незаконного володіння. Згідно зі ст. 387 ЦПК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. При цьому положення статті 387 ЦК України підлягають застосуванню лише в тих випадках, коли між сторонами не існує договірних відносин і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі укладеного з позивачем договору. Так, по справі фактично заявлено віндикаційний позов про витребування майна із чужого незаконного володіння. Віндикаційним є позов не володіючого майном власника до його фактичного набувача про витребування індивідуально-визначеного майна з чужого незаконного володіння. Відповідно до положень ст. 184 ЦК України річ визначається індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними. Річ є визначеною родовими ознаками, якщо вона має ознаки, властиві усім речам того ж роду, та вимірюється числом, вагою, мірою. Річ, що має лише родові ознаки, є замінною. Відповідно до пункту 21 Постанови Пленуму ВССУ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», якщо власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, така позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК України. Пунктом 19 вказаної постанови передбачено, що застосовуючи положення статті 387 ЦК України, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Позов про витребування майна, пред'явлений до особи, у незаконному володінні якої це майно знаходилось, але на момент розгляду справи в суді у неї відсутнє, не може бути задоволений. Майно може бути повернуте за позовом власника про його витребування на підставі ст.387 ЦК України, якщо позивач надасть докази, що підтверджують наявність обставин, зазначених в цій статті, а саме підтвердження право власності позивача на витребуване майно, факт вибуття майна з його володіння поза його волею, наявність майна у незаконному володінні відповідача, відсутність у відповідача правових підстав для володіння майном. За змістом вказаної статті право на витребування майна належить лише власнику та лише у особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, і може мати місце лише за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза його волею. Наявність у діях власника майна волі на передачу майна виключає можливість його витребування і незаконність володіння майном відповідачем повинна бути доведена позивачем у суді, оскільки законодавство презумує добросовісне (правомірне) володіння чужим майном, якщо інше не випливає з закону або не встановлене рішенням суду ( ч.3 ст.397 ЦК України). Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються. Суд вважає, що позивач не пітвердила належними та безспірними доказами право власності на предмет спору. На підтвердження позовних вимог [PERSON] посилалася на такі докази: контракт на перебування для здійснення роботи у якості хатньої робітниці, укладений 08.07.2003 року між працедавцем - громадянином Італії [PERSON] та працівником [PERSON], контракт на перебування від 07.06.2006 р. між [PERSON] та [PERSON], посвідчення особи [NUMBER] на ім*я [PERSON], видане 03.09.2003 р. Італійською Республікою, дозвіл на перебування іноземця в Італії від 08.07.2003 р. на ім*я [PERSON], лист-операцію по рахунку у євро [NUMBER], за яким [PERSON] 30.06.2004 р. здійснила переказ 12 014,00 євро на ім*я [PERSON] Проте, надані позивачкою докази свідчать лише про те, що [PERSON] в певний період часу працювала в Італії. В Листі Банку Болоньї про операцію по рахунку у євро [NUMBER] не зафіксовано, що саме позивач [PERSON] перерахувала відповідачу [PERSON] належні їй грошові кошти, про які іде мова в позові. З його змісту вбачається, що грошовий переказ на ім*я [PERSON] здійснений [PERSON]. Суд не приймає до уваги як на підставу для задоволення позовних вимог [PERSON] і згоду відповідача [PERSON] з обставинами, зазначеними в позовній заяві, оскільки вона сама по собі не може бути підставою для задоволення позову, і суперечить закону і наявним у справі доказам. Так, представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні стверджував, що [PERSON] дійсно за усною домовленістю з його матір*ю [PERSON] були отримані на зберігання кошти в сумі 23886 євро, за які в подальшому [PERSON], нібито, придбав два гаражі: гараж [ADDRESS], гараж [ADDRESS] решту коштів розмістив в АТ «Ощадбанк» на депозитному рахунку [NUMBER] за договором [NUMBER] від 30.08.2014 р. Проте таке твердження не відповідає дійсності. Так, Апеляційним судом Миколаївської області 22.06.2015 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю та його поділ встановлено, що сторони, перебуваючи у шлюбі, за спільні кошти набули у спільну сумісну власність гаражі [ADDRESS] та [ADDRESS] а також розмістили на депозитному рахунку [NUMBER] за договором [NUMBER] від 30.08.2014 р., відкритого в АТ «Ощадбанк», 200 001 гривню, який за рахунок нарахованих на нього процентів, на 20 березня 2015 року склав 201 184 гривні 86 копійок. Судом також встановлено, що твердження відповідача та 3 особи на його боці ([PERSON]) про те, що усе майно придбано за їх гроші, виручені від продажу належної їм двокімнатної квартири та зароблені [PERSON] в Італії, не були підтверджені належними та допустими доказами. З наданих ними документів можна зробити лише висновки про те, що продаж відповідачем та його матір*ю належної ім квартири мав місце, і що остання тривалий час працювала за кордоном в Італії. Проте з них не можна зробити висновок про їх використання для придбання гаражів та на внесення частини грошей на депозитний рахунок [PERSON], тим більше, що за цей час названі особи набули у власність квартиру [ADDRESS], а [PERSON] (3 особа) - ще й розмістила 280 000 гривень на депозитний рахунок, відкритий на її ім*я. Якщо річ, перебуваючи в чужому володінні, видозмінилась, була перероблена чи знищена, застосовуються зобов*язально-правові способи захисту права власності відповідно до положень глави 83 ЦК. Такі самі способи захисту застосовуються і до речей, визначених родовими ознаками, оскільки із чужого незаконного володіння може бути витребувана лише індивідуально визначена річ. Наявність між сторонами зобов*язальних правовідносин виключає можливість пред*явлення позову про втребування майна із чужого незаконного володіння, оскільки передання майна в користування особі, яка зобов*язалась повернути це майно після закінчення строку, на який воно передане, але не виконує цього обов*язку, базуються на умовах укладеного між сторонами договору та регулюються відповідно розділом ІІІ книги п*ятої ЦК. Майно, передане власником іншій особі у володіння або користування за договором між ними, не може вважатися таким, що вибуло з володіння власника не з його волі. Відповідно до п. 3 ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу. Згідно зі ст.ст. 936-937 ЦК України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності. Договір зберігання укладається у письмовій формі у випадках, встановлених статтею 208 цього Кодексу. Письмова форма договору вважається дотриманою, якщо прийняття речі на зберігання посвідчене розпискою, квитанцією або іншим документом, підписаним зберігачем. Позивач в позовній заяві зазначала, що грошові кошти в сумі 23 886 євро передала на зберігання відповідачу [PERSON] на підставі досягнутої між ними усної домовленості. Всі перераховані кошти відповідач [PERSON] повинен був повернути їй по приїзду в Україну на першу вимогу. На підтвердження вказаної обставини позивач надала лист-претензію на ім*я [PERSON] від 29.05.2015 р. та відповідь [PERSON] на претензію, що спростовує факт вибуття майна з володіння позивачки поза її волею. Позивач норми права, зазначені у главі 83 ЦК України, зокрема ст. 1212 ЦК України, як підставу свого позову не зазначала. Не було доведено в судовому засіданні і те, що спірне майно було передано відповідачці [PERSON] і утримується нею. За таких обставин позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають. Відповідно до ч. 1 ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Згідно з ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст.84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Відповідно до ст. 1 Закону України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних і адміністративних справах" від 20 грудня 2011 року, розмір компенсаційних витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановлених законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. З матеріалів справи вбачається, що інтереси відповідача [PERSON] представляв адвокат Баранов В.Л. (свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю №633, видане Миколаївською обласною кваліфікаційно-дисциплінарною комісією адвокатури 11.12.2010 р.). Між ними укладений договір №2101/2015 від 21.01.2015 року про надання правової допомоги. Адвокат знайомився з матеріалами цивільної справи для підготовки заперечень та приймав участь у судових засіданнях по справі. Враховуючи кількість годин, необхідних для підготовки до участі у судовому засіданні - 2 години, участь у судовому засіданні суду - 2 години 12 хвилин, компенсація витрат відповідачці [PERSON] на правову допомогу складає 2315 грн. 04 коп. і підлягає стягненню з позивача [PERSON] На підставі викладеного та

Outcome: approved