Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-02 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» про визнання договору фінансового лізингу та додаткової угоди до нього недійсними і стягнення 28500,00 грн., що були сплачені ним на виконання цього договору. На обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що 28 квітня 2014 року між ним та представником лізингової компанії було укладено договір фінансового лізингу №009929, відповідно до якого відповідач зобов'язався надати йому послуги з придбання транспортного засобу - трактора «Беларус-892», вартістю 285 000 грн. 00 коп. При укладенні договору йому було запропоновано відразу сплатити 28 500 грн., чого буде достатньо для отримання сільськогосподарської техніки в найкоротші терміни, що ним і було зроблено. 02 червня 2014 року між ним та відповідачем було укладено додаткову угоду, яка є невід'ємною частиною основного договору фінансового лізингу №009929 від 28.04.2014 року, і предметом якої є заміна трактора «Беларус-892» на трактор «Махіндра ФС 244» вартістю 69000 грн.. В процесі виконання угоди позивачу стало відомо, що відповідач ввів його в оману щодо умов договору, нотаріально його не посвідчив, а крім того, надаючи йому послуги, які відносяться до фінансових послуг, не має ліцензії на здійснення такого виду діяльності, а отже ввів його в оману щодо законності своєї діяльності, що є нечесною підприємницькою діяльністю, яка заборонена Законом України «Про захист прав споживачів». Крім того, умови договору носять агресивний характер по відношенню до позивача, оскільки жодним чином не передбачають відповідальності лізингової компанії в разі порушення договірних відносин, не містять гарантій придбання відповідачем бажаної техніки та гарантій її отримання позивачем, що також свідчить про нечесну підприємницьку діяльність. Також, лізингова компанія «Автофінанс» займається нечесною підприємницькою діяльністю заснованою на пірамідальній схемі залучення коштів клієнтів для придбання техніки та подальшої передачі у лізинг. Крім того, самі умови договору є несправедливими та незрозумілими, в окремих пунктах суперечливими, що у цілому дає йому право вимагати визнання договору недійсним на підставі ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів». Крім того, договір фінансового лізингу не містить всіх істотних умов, а саме предмета лізингу. Також, позивач просить суд стягнути з відповідача в його користь 1000 грн. за надання правової допомоги, а саме підготовку матеріалів позовної заяви. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав і просив суд позов задовольнити, пославшись при цьому на обставини, вказані в позовній заяві. Представник відповідача Григоренко І. В. в судовому засіданні позовні вимоги не визнала і просила суд в задоволенні позову відмовити. При цьому, представник відповідача пояснила, що дійсно 28 квітня 2014 року між позивачем та відповідачем був укладений договір фінансового лізингу №009929 з відповідними додатками, які є його невід'ємною частиною, і в якому зазначені всі істотні умови. Крім того, 02 червня 2014 року між ними було укладено додаткову угоду, яка є невід'ємною частиною основного договору фінансового лізингу №009929 від 28.04.2014 року, і предметом якої є заміна трактора «Беларус-892» на трактор «Махіндра ФС 244» вартістю 69000 грн.. Правочин укладено в письмовій формі, особисто підписано позивачем та повноважною особою відповідача, скріплено печаткою, тобто дотримано всіх вимог, які ставляться чинним законодавством до дійсності правочину. Вказала, що ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» здійснює свою діяльність, а саме надає послуги з фінансового лізингу на підставі довідки про взяття на облік юридичної особи, виданої Державною комісією з урегулювання ринків фінансових послуг України, ліцензія на надання таких послуг їм не потрібна, так як не передбачена законодавством. Також, чинне законодавство не вимагає нотаріального посвідчення договорів лізингу. Крім того, відповідач особисто добровільно підписував договори та додатки до них, був ознайомлений з їх змістом і в оману його ніхто не вводив. За таких обставин, вважає пред'явлений позивачем позов безпідставним і необґрунтованим. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази, суд встановив наступне. Відповідно до ст.10 ЦПК України, сторони мають рівні права щодо надання доказів і кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підстави своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Згідно зі ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень і такі докази подаються сторонами, однак доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 28 квітня 2014 року між позивачем [PERSON] та ТзОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» укладено договір фінансового лізингу №009929 про надання послуг з придбання сільськогосподарської техніки - трактора марки «Беларус 892» вартістю 285000,00 грн. Відповідно до умов договору та додатків до нього позивач зобов'язаний протягом 12 місяців сплатити авансовий платіж (50% від вартості предмету лізингу); комісію за організацію та оформлення даного договору (10% від вартості предмета лізингу); комісію за передачу предмета лізингу (3% від вартості предмета лізингу) ( п.1.7-1.9 договору, додаток №1). Розмір щомісячного платежу протягом 12 місяців має становити 11875,00 грн. Після сплати цих платежів предмет договору передається лізингоодержувачу протягом 120 робочих днів. В подальшому протягом 60 місяців лізингоодержувач погашає ще 50% вартості предмету, сплачує відсотки за користування предметом лізингу, сплачує комісію за супроводження договору, шляхом сплати щомісячних платежів в сумі 3390,07 грн.. В день укладення договору позивачем одноразово сплачено авансовий платіж в сумі 28500 грн., що підтверджується квитанцією №10394.728.1 від 28.04.2014 року. Згідно заяви [PERSON] від 28.04.2014 року він уважно прочитав та зрозумів умови Договору фінансового лізингу №009929 від 28 квітня 2014 року та отримав усі коректно викладені відповіді від менеджера-консультанта. Дана заява підписана особисто [PERSON], що було ним визнано в судовому засіданні. 02 червня 2014 року між позивачем та відповідачем було укладено додаткову угоду до Договору №009929 від 28.04.2014 року, згідно умов якої сторони домовилися замінити товар договору на трактор Махіндра ФС 244, вартістю 69000 грн.. При цьому, комісія за організацію складатиме 6900 грн., авансовий платіж складатиме 34500 грн., комісія за передачу предмета лізингу складатиме 2070 грн.. Також, сторони погодили, що сума фактично сплаченого авансового платежу по договору становить 21600 грн.. Законом України від 2 червня 2011 року "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання ринків фінансових послуг"(введено в дію з 9 січня 2012 року) внесено зміни до ч.1 ст.4 Закону України "Про фінансові послуги та регулювання ринків фінансових послуг" та доповнено п.11-1, відповідно до якого, до фінансових послуг віднесено послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах. На підставі цього Закону, Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг (як уповноважений державний орган) (далі - Нацкомфінпослуг), затвердила Ліцензійні умови провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах (розпорядження від 9 жовтня 2012 року №1676 "Про затвердження Ліцензійних умов провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах") (далі - Ліцензійні умови). Ліцензійні умови закріпили визначення, сутність, правовий статус учасників (і вимоги до них) такого виду фінансових правовідносин, як придбання товарів у групах. З аналізу Ліцензійних умов слід зробити висновок про те, що діяльність таких груп направлена на легітимне використання фінансової схеми із залученням грошових коштів споживачів для придбання певного виду товарів та/або послуг. Згідно з п.1.2 ч.1 Ліцензійних умов, адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групі - це фінансова послуга, що надається ліцензіатом і передбачає залучення грошових коштів учасників групи, об'єднання цих коштів з метою придбання та розподілу товарів між учасниками групи. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3, 5, 6 ст.203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до положень, закріплених у ч.1, п.7 ч.3, ч.6 ст.19 Закону України "Про захист прав споживачів", забороняється здійснення нечесної підприємницької практики. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Зокрема, відповідно до п.7 ч.3 ст.19 цього Закону, забороняються як такі, що вводять в оману, утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів до такої схеми, а не за рахунок продажу або споживання продукції. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Як вбачається з наведеного, законодавець розрізняє ознаки, що застосовуються до поняття "пірамідальна схема" та "придбання товарів у групах". Якщо перше є порушенням законодавства, то друге, за умови отримання відповідного дозволу та дотримання всіх встановлених вимог, є легітимною підприємницькою діяльністю. Такий висновок ґрунтується на головній ознаці відсутності "пірамідальної схеми", згідно з п.7 ч.3 ст.19 Закону України "Про захист прав споживачів", - це товарність схеми, тобто передбачення надання споживачу товару в обмін на внесені ним кошти. Так, за схемою придбання товарів у групах придбання товарів для кожного споживача (крім останнього) відбувається, у тому числі й за рахунок внесків інших учасників. Різниця між споживачами-учасниками є тільки в часі одержання товару кожним із них, оскільки в кінцевому підсумку товар одержать усі учасники, навіть ті, які фінансово були найменш "активними", за умови виконання ними умов договору. Отже, якщо укладений сторонами правочин передбачає одержання споживачем необхідного йому товару, визначає умови (схему фінансування тощо), за яких такий товар може бути одержаний (у тому числі закріплює відповідні права та обов'язки сторін), то до такого правочину не може бути застосовано визначення "пірамідальної схеми". За таких обставин, доводи позивача про нікчемність укладеного між ним та відповідачем договору фінансового лізингу через невідповідність його Закону України «Про захист прав споживачів», є необґрунтованими. Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 11 вересня 2013 року №6-40цс13 у справі за позовом про визнання угоди недійсною, відшкодування майнової та моральної шкоди, яка, відповідно до положень статті 360-7 ЦПК України, є обов'язковою для всіх судів України. Відповідно до п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року №9, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Частина 4 ст.5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» від 12 липня 2001 року №2664-III, передбачає можливість та порядок надання окремих фінансових послуг юридичними особами, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, які визначаються законами та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання діяльності фінансових установ та ринків фінансових послуг, виданими в межах їх компетенції. За змістом п.2.1 ст.2 Положення про надання послуг з фінансового лізингу юридичними особами - суб'єктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, затвердженого Розпорядженням від 22 січня 2004 року №21 Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України, юридична особа має можливість надавати послуги з фінансового лізингу, якщо у предметі діяльності, визначеному установчими (засновницькими) документами, передбачено здійснення діяльності з надання послуг з фінансового лізингу та враховано вимоги законодавства щодо можливості суміщення фінансових послуг, а також за наявності довідки про взяття на облік юридичної особи, виданої Держфінпослуг та/або Нацкомфінпослуг. Довідка Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг серії ФЛ №486 від 11 вересня 2012 року та виписка з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, які містяться в матеріалах справи, свідчать про те, що ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» взято на облік як установу з правом надавати послуги з фінансового лізингу. До того ж, у матеріалах справи міститься відповідь Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 9 серпня 2013 року за №5831/16-8, з якої вбачається, що здійснення діяльності по наданню послуг з фінансового лізингу не потребує ліцензування. За таких обставин, доводи позивача про необхідність ліцензування послуг з фінансового лізингу є безпідставними і суперечать ст.34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Відповідно до ч.2 ст.806 ЦК України, до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. Норми загальних положень про найм (оренду) викладені виключно в параграфі 1 глави 58 ЦК України. Частиною 3 ст.806 ЦК України зазначається, що особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом. У частині 1 ст.6 Закону України "Про фінансовий лізинг" визначено форму договору фінансового лізингу: "Договір лізингу має бути укладений у письмовій формі". Отже, доводи позивача щодо нікчемності укладеного договору у зв'язку з недотриманням сторонами нотаріальної форми договору - недотримання вимог ч.2 ст.799 ЦК України є помилковими та такими, що не ґрунтуються на нормах чинного законодавства. Застосування до фінансового лізингу норм, що регулюють окремі види найму (оренди), чинним законодавством не передбачено. Окрім цього, відповідно до частини 1 статті 806 ЦК України, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Аналогічне визначення договору лізингу міститься і у статті 1 Закону України "Про фінансовий лізинг". Відносини, що виникають у зв'язку з договором лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку та Законом України "Про фінансовий лізинг" (частина 2 статті 806 ЦК України та частина 1 статті 2 Закону України "Про фінансовий лізинг"). За договором лізингу, майновий інтерес лізингодавця полягає у розміщенні та майбутньому поверненні з прибутком грошових коштів, а майновий інтерес лізингоодержувача - в можливості користуватися та придбати предмет лізингу у власність. Згідно зі статтею 16 Закону України "Про фінансовий лізинг", лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом та інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Належне виконання лізингоодержувачем обов'язків зі сплати всіх лізингових платежів, передбачених договором лізингу, означає реалізацію ним права на викуп отриманого в лізинг майна. Таким чином, на правовідносини, що складаються між сторонами договору лізингу щодо одержання лізингодавцем лізингових платежів у частині покупної плати за надання майна в майбутньому у власність лізингоодержувача, поширюються загальні положення про купівлю-продаж. Статтею 692 ЦК України встановлено, що покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару, встановлену в договорі. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу. Згідно зі статтею 697 ЦК України, договором може бути встановлено, що право власності на переданий покупцеві товар зберігається за продавцем до оплати товару або настання інших обставин. Крім того, в судовому засіданні не встановлено доказів того, що відповідачем при укладенні договору лізингу було введено позивача в оману та умови спірного правочину не відповідають вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», є несправедливими та вкрай невигідними для позивача, оскільки позивач особисто підписував даний договір, був вільним в виборі контрагента та визначені умов договору, умови договору йому було роз'яснено та на момент підписання вони були йому зрозумілі, про що свідчить заява від 28.04.2014 року, яка була ним підписана особисто. Суд також не приймає до уваги твердження позивача про те, що при укладенні договору не було дотримано істотної умови, а саме не зазначено належним чином предмет договору, оскільки як вбачається з договору фінансового лізингу №009929 від 28.04.2014 року та додаткової угоди від 02.06.2014 року до даного договору предметом лізингу спочатку був трактор «Беларус-892», а потім трактор Махіндра ФС 244. Крім того, між сторонами був укладений договір фінансового непрямого лізингу, тобто лізингодавець зобов'язаний придбати Предмет договору в майбутньому, а саме після виконання лізингоодержувачем певних зобов'язань. Таким чином, на момент укладення договору у лізингодавця був відсутній транспортний засіб, отже сторони не могли зазначити точну характеристику товару, його номер кузова, двигуна, комплектацію, рік випуску тощо, а дані відомості мали бути в подальшому вказані у акті приймання-передачі у момент отримання. Крім того, посилання позивача на те, що Довідка про взяття на облік установи, що має право надавати послуги з фінансового лізингу серії ФЛ №486 від 11.09.2012 року, станом на даний час відповідачу не переоформлена, як на підставу визнання договорів недійсними, судом також не приймається до уваги, оскільки вказана довідка не анульована та запис про відповідача з відповідного реєстру не вилучено. Враховуючи викладене, а також те, що здійснення діяльності з надання послуг з фінансового лізингу не потребує ліцензування, а нотаріальне посвідчення договору фінансового лізингу не вимагається, спірний договір відповідає вимогам законодавства, суд приходить до висновку, що укладений між позивачем і відповідачем договір фінансового лізингу та додаткова угода до нього відповідають всім вимогам закону, а тому вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] до ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс». Відповідно до ст.88 ЦПК України, судові витрати віднести на рахунок держави. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed