Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-06 00:00:00

Позивач [PERSON] 30.09.2020 року звернулася з позовом до суду де зазначила, що для ведення фермерського господарства її чоловікові [PERSON] , що проживав в [ADDRESS] , був виданий Виконавчим комітетом Веселівської районної Ради народних депутатів № 104 від 30.05.1991 року Державний АКТ на право довічного успадкованого володіння земельною ділянкою в розмірі 48,2 га. для організації фермерського господарства. 17.11.1992 року в Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України (ЕДРПОУ) за номером № 711149 було зареєстровано фермерське господарство "Гаврилов і Син" за адресою: [ADDRESS] . [INFO] роки її чоловік [PERSON] помер. 14 травня 1996 позивач прийняла спадщину і отримала свідоцтво про право власності на спадкове майно, що залишилося після смерті чоловіка - свідоцтво № 756, спадкова справа № 125 від 1995 року. Позивач [PERSON] продовжувала керувати фермерським господарством "Гаврилов і Син". 24.12.2012 року за № 10821050009000576 вона провела реєстрацію фермерського господарства повторно за адресою: Веселівська державна адміністрація Запорізької області, дата внесення даних щодо суб`єкта ЄДРПОУ- 25.12.2012 року. З 2012 року земельну ділянку 48,2 га, яка була видана її чоловікові для ведення фермерського господарства, як їй стало відомо було передано в оренду громадянину [PERSON] без її відома і згоди на основі договору №3 Веселівською районною державною адміністрацією. Договір оренди від 08.06.2011 року, реєстраційний номер № 232128440000005. Згідно відповіді Держгеокадастру в Запорізькій області від 26.02.2021 року, земельна ділянка в розмірі 48,2 га. передана 30.12.2020 року у комунальну власність Веседівській селищній територіальній громаді (землі площею 626,7752 га). Вона продовжувала платити податки з фермерського господарства "Гаврилов і Син. Звернення в Веселівську державну адміністрацію про повернення земельної - ділянки в розмірі 48,2 га. результатів не принесли. Письмових відповідей вона не отримувала про вилучення земельної ділянки. Як зазначила позивач вона є спадкоємцем усіх прав і обов`язків після свого померлого чоловіка [PERSON] і прийняла спадкове майно після його смерті. Вважає, що має право довічного успадкованого володіння, даною земельною ділянкою в розмірі 48,2 га. Земельна ділянка розміром 48,2 га. по невідомим їй причинам вибула з її користування - передана в оренду, як їй відомо, іншому підприємцю - фермеру. Посилаючись на законодавчу базу, позивач зазначила, що зі смертю особи не відбувається припинення прав и обов`язків особи, окрім тих, перелік яких визначили у статті 1219 ЦК України спадкоємець стає учасником правовідношення з довічного успадкованого володіння. Окрім того, відповідно до статті 396 ЦК України, особа, яка мас речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі и від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу. Посилаючись на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду викладеного у постанові від 20 листопада 2019 року справі № 368/54/17 (провадження № 14-487цс19), де визначено, що користувачі земельних ділянок, право яких посвідчено Державним актом на право довічного успадковуваного володіння землею, не можуть бути позбавлені права користування, а їх спадкоємці позбавлені права бути учасником правовідношення з довічного успадковуваного володіння. Вважає,що право довічного успадкованого володіння землею є об`єктом спадкування,та просить суд визнати за нею право довічного успадкованого володіння земельною ділянкою розміром 48,2 га, згідно АКТУ на право користування землею Б № 098884 та рішенням Веселівського виконавчого комітету районної Ради народний депутатів від 30.05.1991 року №104 та витребувати зазначену земельну ділянку розміром 48,2 га з чужого незаконного володіння. В судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги та просять суд їх задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача заперечив проти позовних вимог. Зазначив в письмових запереченнях про те, що у позивача мається відсутність порушеного права та безпідставність заявлених позовних вимог яка полягає у наступному: Є розпорядження голови районної державної адміністрації від 25.11.2010 № 271 «Про передачу земельної ділянки до земель запасу». Зазначеним розпорядженням, припинено право користування спірною земельною ділянкою загальною площею 48.200 га. в тому числі 44.1000 га ріллі, що знаходилась у користуванні [PERSON] згідно Державного акту на право довічного успадкованого володіння землею № 000041, для організації фермерського господарства в зв`язку з його смертю. Даним розпорядженням визнано недійсним та повернуто до архіву Державний акт на право довічного успадкованого володіння землею № 000041 виданий на ім`я [PERSON] , для організації фермерського господарства та зобов`язано відділ Держкомзему у Веселівському районі внести зміни до земельно-облікових документів. Дане розпорядження, станом на сьогоднішнім день не скасовано, не оскаржене в судовому порядку та не визнано недійсним, а тому є чинним. Відповідач вважає, що право на спірну земельну ділянку позивача припинено розпорядженням голови районної державної адміністрації від 25.11.2010 № 271 «Про передачу земельної ділянки до земель запасу», а тому й заявлені позовні вимоги в повній мірі є безпідставними. Крім того позивачем як вважає відповідач недотримані строки позовної давності. Як зазначає відповідач, позивач у своєму позові наголосила, що їй стало відоме, що саме [PERSON] орендує земельну ділянку з 2012 року, тобто позивач весь цей час, починаючи з 2012 року та по день звернення до суду, знала та усвідомлювала, що право на спірну земельну ділянку за її чоловіком припинено та знала, що спірна земельна ділянка з цього часу знаходилася в орендному користуванні, проте жодних дій щодо оскарження права на оренду землі [PERSON] або оскарження розпорядження Веселівської РДА № 271 від 25.11.2010 р. позивач весь цей час не вживала. В матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які б підтверджували доводи позивача в частині сплати нею податків за землю весь цей час та доказів займання позивачем спірної земельної ділянки. Як зазначив відповідач, що зі змісту позовної заяви та наданим доказами вбачається, що строк позовної давності розпочався з 2012 року, тобто коли позивачу стало відомо про вказані в позові обставини та закінчилися у 2015 році включно. Позов до суду підписано та подано позивачем у 2020 році, тобто, вже за межами строків позовної давності. Враховуючи викладене, вважає, що наявні підстави для застосування позовної давності стосовно заявлених позовних вимог посилаючись на застосування судової практики ЄСПЛ щодо строків позовної давності. За таких обставин відповідач зазначив, що заявлені позовні вимоги в повній мірі є безпідставними. В контексті всього вищевикладеного, Веселівська селищна рада не погоджується з доводами, викладеними у позові, вважає їх безпідставними, не обґрунтованими та такими, що не ґрунтуються на фактичних обставинах справи та спростовуються іншими доказами, які є у справі. Просять суд застосувати строк позовної давності до заявлених позовних вимог та у задоволенні позовної заяви [PERSON] до Веселівської селищної ради про визнання права довічного успадкованого володіння землею відмовити у повному обсязі. Приписами ч. 1 ст.81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Третя особа, її представник просить врахувати письмові пояснення надані ними, під час розгляду справи, а саме те, що у позивача припинено право користування земельною ділянкою розпорядженням голови Веселівської районної адміністрації Запорізької області від 25.11.2010 року, дане розпорядження станом на день розгляду справи не скасовано, не оскаржене в судовому порядку та не визнано недійсним, а тому є чинним, крім того просять суд застосувати строк позовної давності до заявлених вимог та у задоволені позові відмовити у повному обсязі. Суд заслухавши пояснення сторін, дослідивши докази, матеріали справи, приходить до наступного, судом встановлено,що для ведення фермерського господарства чоловікові позивача [PERSON] , що проживав в [ADDRESS] , був виданий Виконавчим комітетом Веселівської районної Ради народних депутатів запорізької області № І04 від 30.05.1991 року Державний АКТ Б № 098884 на право довічного успадкованого володіння земельною ділянкою в розмірі 48.2 га для організації фермерського господарства. 17.11.1992 року в Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України (ЕДРПОУ) за номером № 711149 було зареєстровано фермерське господарство "Гаврилов і Син" за адресою: [ADDRESS] . [INFO] роки чоловік позивача - [PERSON] помер. 14 травня 1996 [PERSON] прийняла спадщину і отримала свідоцтво про право власності на спадкове майно, що залишилося після смерті чоловіка - свідоцтво № 756, спадкова справа № 125 від 1995 року. 02.06.2010 року рішенням Веселівського районного суду Запорізької області було визнано право власності на фермерське господарство « ГАВРИЛОВ І СИН» за [PERSON] у порядку спадкування за законом, що відкрилася після смерті [INFO] у віці 40 років її чоловіка [PERSON] . Позивач [PERSON] продовжувала керувати фермерським господарством "Гаврилов і Син", 24.12.2012 року за № 10821050009000576 вона провела реєстрацію фермерського господарства повторно за адресою: Веселівська державна адміністрація Запорізької області, дата внесення даних щодо суб`єкта ЄДРПОУ- 25.12.2012 року. З 2012 року земельну ділянку 48,2 га, яка була видана її чоловікові для ведення фермерського господарства, як позивачу стало відомо, було передано в оренду громадянину [PERSON] без її відома і згоди на основі договору №3 Веселівською районною державною адміністрацією. Договір оренди від 08.06.2011 року, реєстраційний номер № 232128440000005. Згідно відповіді Держгеокадастру у Запорізькій області від 26.02.2021 року, зазначена земельна ділянка в розмірі 48,2 га передана 30.12.2020 року у комунальну власність Веселівській селищній територіальній громаді (всього землі площею 626,7752 га). Як зазначила позивач, вона продовжувала платити податки з фермерського господарства "Гаврилов і Син. Судом встановлено що, Розпорядженням голови Веселівської районної державної адміністрації від 25.11.2010 № 271 «Про передачу земельної ділянки до земель запасу», припинено право користування на спірну земельну ділянку загальною площею 48,2000 га, в тому числі 44,1000 га ріллі, що знаходилася користуванні [PERSON] згідно Державного акту на право довічного успадкованого володіння землею №000041, для організації фермерського господарства в зв`язку з його смертю. Даним розпорядженням визнано недійсним та повернуто до архіву Державний акт на право довічного успадкованого володіння землею №000041 виданий на ім`я [PERSON] , для організації фермерського господарства. Зобов`язано відділ Держкомзему у Веселівському районі внести зміни до земельно - облікових документів. На звернення позивача в Веселівську державну адміністрацію про повернення земельної - ділянки в розмірі 48,2 га результатів не принесли. Письмових відповідей позивач не отримала про вилучення за значеної земельної ділянки. 05.04.2011 року, між [PERSON] та Веселівською райдержадміністрацією було укладено договір оренди землі № 3 від 05.04.2011 року, щодо оренди спірної земельної ділянки, строком на 10 років, який діє до 05.04.2022 року. Договір зареєстровано у Відділі Держкомзему у Веселівському районі 08.06.2011 року за № 23212840000005. Відповідно до довідки № 582 від 27.12.2012 року виданою Менчикурівською сільською радою встановлено, що [PERSON] приступив до обробітку земельної ділянки площею 42,5621 га згідно договору оренди земельної ділянки від 05.04.2011 року з вересня 2011 року. Законом України від 06.09.2012 р. № 5245-УІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» внесено зміни до Земельного кодексу України, які набули чинності 01.01.2013, в результаті чого змінено суб`єктів розпорядження землями сільськогосподарського призначення, оскільки такі повноваження перейшли до центральних органів виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальних органів. На території Запорізької області - це Головне управління Держгеокадастру у Запорізькій області . Відповідно до Інформації Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку спірна земельна ділянка належить до земель, сільськогосподарського призначення державної власності, яка розташована за межами території колишньої Менчикурівської сільської ради, яка відповідно до рішення 2 сесії 8 скликання № 85 від 18.12.2020 «Про реорганізацію шляхом приєднання до Веселівської селищної ради Веселівського району Запорізької області Менчикурівської сільської ради Веселівського району Запорізької області» увійшла до Веселівської селищної об`єднаної територіальної громади, а отже відповідно і землі Менчикурівської сільради зі статусом земель державної власності сільськогосподарського призначення, що розташовані за межами населеного пункту, територіально перейшли до Веселівської ОТГ. Відповідно до розпорядження КМУ від 31 січня 2018 р. № 60-р «Питання передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності у комунальну власність об`єднаних територіальних громад» закінчилась процедура передачі таких земель до комунальної власності територіальних громад. Крім того, Законом України від 10.07.2018 № 2498-УІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вирішення питання колективної власності на землю, удосконалення правил землекористування у масивах земель сільськогосподарського призначення, запобігання рейдерству та стимулювання зрошення в Україні», який набрав чинності з 01.01.2019, доповнено розділ X Земельного кодексу України пунктом 21, яким установлено, що з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вирішення питання колективної власності на землю, удосконалення правил землекористування у масивах земель сільськогосподарського призначення, запобігання рейдерству та стимулювання зрошення в Україні» землі колективних сільськогосподарських підприємств, що припинені (крім земельних ділянок, які на день набрання чинності зазначеним Законом перебували у приватній власності) вважаються власністю територіальних громад, на території яких вони розташовані. Зазначений Закон є підставою для державної реєстрації права комунальної власності на земельні ділянки, сформовані за рахунок земель, які в силу зазначеного Закону переходять до комунальної власності. Тобто починаючи з 01.01.2019 вирішення таких питань Законом України від 10.07.2018 № 2498-УІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вирішення питання колективної власності на землю, удосконалення правил землекористування у масивах земель сільськогосподарського призначення, запобігання рейдерству та стимулювання зрошення в Україні» віднесено до повноважень органів місцевого самоврядування, до яких райдержадміністрація, як орган виконавчої влади, не відноситься. Веселівська райдержадміністрація Запорізької області та відповідно її правонаступник Мелітопольська райдержадміністрація Запорізької області, Головне управління Держгеокадастру у Запорізькій області , не вповноважені приймати будь-які владні рішення у відношенні земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної або комунальної власності, що розташовані за межами населених пунктів, так як не мають відповідних нормативно визначених владних повноважень. Враховуючи викладене вбачається, що право на спірну земельну ділянку позивача припинено розпорядженням голови районної державної адміністрації від 25.11.2010 № 271 «Про передачу земельної ділянки до земель запасу» Внаслідок відсутності чітко визначеного механізму нотаріального оформлення а також остаточної правової визначеності судової практики у питанні спадкування права постійного , довічного,користування землею, позивач не змогла оформити це право до даного часу, незважаючи на те що сама земельна ділянка до даного часу визначалась з метою ведення фермерського господарства « ГАВРИЛОВ І СИН» Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду викладеного у постанові від 20 листопада 2019 року справі № 368/54/17 (провадження № 14-487цс19), визначено, що користувачі земельних ділянок, право яких посвідчено Державним актом на право довічного успадкованого володіння землею, не можуть бути позбавлені права користування, а їх спадкоємці позбавлені права бути учасником правовідношення з довічного успадкованого володіння. З чого можливо прийти до висновку що право довічного успадкованого володіння землею є об`єктом спадкування. Окрім того, згідно правової позиції викладеної у Постанові Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі №188/1124/15-ц (провадження №61-24785св18) суд касаційної інстанції зазначив, що враховуючи очевидну необхідність дотримання балансу індивідуального та публічного інтересу у вирішенні вказаного питання, право постійного користування земельною ділянкою може бути визнано таким, що успадковане позивачем, оскільки право постійного користування земельною ділянкою відноситься до тих прав, які можуть бути успадковані. З огляду на вище зазначене позивач вважав за можливе звернутися до суду з позовом про визнання цього права, так як у позасудовому порядку (зокрема нотаріальному) реалізація цього права не є можливою внаслідок відсутності чіткого правового механізму його реалізації. Відповідно до ч.1 ст.30 ЦПК України, позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Якщо пов`язані між собою позовні вимоги пред`явлені одночасно щодо декількох об`єктів нерухомого майна, спір розглядається за місцезнаходженням об`єкта, вартість якого є найвищою. Згідно ч.4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Стаття 23 Закону України «Про фермерське господарство» передбачає, що успадкування фермерського господарства (цілісного майнового комплексу або його частини) здійснюється відповідно до закону. Згідно з частиною першою статті 92 ЗК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) право постійного користування земельною ділянкою визначалося як право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановленого строку. Відповідно до частини першої статті 125 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Згідно з частиною першою статті 126 ЗК України право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті. Відповідно до статті 131 ЗК України громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Укладення таких угод здійснюється відповідно до ЦК України з урахуванням вимог цього Кодексу. Відповідно до частини другої статті 407 ЦК України та частини другої статті 102 ЗК України право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) може відчужуватися і передаватися у порядку спадкування. Відповідно до статті 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут). За змістом статей 6, 50 ЗК України (у редакції, чинній на час його прийняття) у довічне успадковане володіння земля надається громадянам Української PCP для ведення селянського (фермерського господарства). Громадянам Української PCP, які виявили бажання вести селянське (фермерське) господарство, що ґрунтується переважно на особистій праці та праці членів їх сімей, надаються за їх бажанням у довічне успадковане володіння , або в оренду земельні ділянки, включаючи присадибний наділ. Постановою Верховної Ради Української PCP від 27 березня 1991 року, яка втратила чинність на підставі Постанови Верховної Ради України N 2201-XII від 13 березня 1992 року, затверджено форми державних актів: на право довічного успадкованого володіння землею; на право постійного володіння землею; на право постійного користування землею. Пунктом 6 розділу X «Перехідні положення» ЗК України 2001 року визначено, що громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 01 січня 2008 року переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них. виконати вимоги пункту 6 Перехідних положень Кодексу у встановлений строк, про що свідчить неодноразове продовження Верховною Радою України цього строку. Підставою для виникнення права на земельну ділянку є відповідний юридичний факт. Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення: - пункту 6 розділу X "Перехідні положення" ЗК України щодо зобов`язання переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди без відповідного законодавчого, організаційного та фінансового забезпечення; - пункту 6 Постанови Верховної Ради України "Про земельну реформу" від 18 грудня 1990 року N 563-XII з наступними змінами в частині щодо втрати громадянами, підприємствами, установами і організаціями після закінчення строку оформлення права власності або права користування землею раніше наданого їм права користування земельною ділянкою. З огляду на викладене, особа, яка користується земельною ділянкою на праві постійного, довічного користування за Законом не може бути позбавлена права на таке користування. Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України), крім прав і обов`язків що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема: 1) особисті немайнові права; 2) право на участь у товариствах та право членства в об`єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами; 3) право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 4) право на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; 5) права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 ЦК України. Таким чином, враховуючи те, що зі смертю особи не відбувається припинення прав і обов`язків, окрім тих, перелік яких визначено у статті 1219 ЦК України, спадкоємець стає учасником правовідношення з довічного успадкованого володіння. При цьому згідно із частиною 2 статті 395 ЦК України законом можуть бути встановлені інші речові права на чуже майно. Крім того, відповідно до статті 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу. Враховуючи вище зазначене, суд вважає, що право довічного користування земельною ділянкою може бути визнано таким, що успадковане позивачем, оскільки право постійного користування земельною ділянкою відноситься до тих прав, які можуть бути успадковані. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 368/54/17 (провадження № 14-487цс19), в якій Велика Палата відступила від правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 178/447/16-ц та постановах Верховного Суду України від 05 жовтня 2016 року у справі № 181/698/14-ц та від 23 листопада 2016 року у справі № 668/477/15-ц, відповідно до яких право користування земельною ділянкою, що виникло в особи лише на підставі державного акта на право володіння земельною ділянкою без укладення договору про право користування земельною ділянкою із власником землі, припиняється зі смертю особи, якій належало таке право, і не входить до складу спадщини. Згідно з частинами п`ятою та шостою статті 13 45 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 2 червня 2016 року № 1402-VIII, висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. В обґрунтування позовних вимог суд посилався на наступні докази надані позивачем: Копія Державного акту на право користування землею Б №098884, та рішення Веселівського виконавчого комітету районної Ради народних депутатів від 30.05. 1991 року № 104. - Копія Статуту фермерського господарства «ГАВРИЛОВ І СИН» Оригінал знаходиться у позивача. - свідоцтво про право власності на спадкове майно, що залишилося після смерті чоловіка - свідоцтво № 756, спадкова справа № 125 від 1995 року. Наявність рішення Веселівського районного суду від 02.06.2010р. у справі №2-218 яке набуло законної сили, про визнання права власності на фермерського господарства «ГАВРИЛОВ І СИН» в порядку спадкування за законом. Таким чином, зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог позивача. Що стосується позовної вимоги про витребування земельної ділянки розміром 48,2 га. з чужого незаконного володіння, то суд вважає, що в задоволені зазначеної вимоги позивача необхідно відмовити, так як в судовому засіданні було встановлено, те що у позивача припинено право користування земельною ділянкою розпорядженням голови Веселіваської районної адміністрації від 25.11.2010 року, дане розпорядження станом на день розгляду справи не скасовано, не оскаржене в судовому порядку та не визнано недійсним, а тому є чинним. В своїх позовних вимогах позивач не ставить питання про скасування розпорядження голови Веселівської районної адміністрації від25.11.2010 року, № 271 «Про передачу земельної ділянки до земель запасу», яким припинено право користування спірне земельною ділянкою загальною площею 48,2000 га, в тому числі 44,1000 га ріллі, що знаходилася користуванні [PERSON] згідно Державного акту на право довічного успадкованого володіння землею №000041, для організації фермерського господарства в зв`язку з його смертю, та витребування саме у орендаря [PERSON] . Даним розпорядженням визнано недійсним та повернуто до архіву Державний акт на право довічного успадкованого володіння землею №000041 виданий на ім`я [PERSON] , для організації фермерського господарства. Зобов`язано відділ Держкомзему у Веселівському районі нести зміни до земельно - облікових документів. 05.04.2011 року між третьою особою по справі, [PERSON] та Веселівською райдержадміністрацією було укладено договір оренди землі № 3 від 05.04.2011 року, щодо оренди спірної земельної ділянки, строком на 10 років, який діє до 05.04.2022 року. Договір зареєстровано у Відділі Держкомзему у Веселівському районі 08.06.2011 року за № 23212840000005. За таких обставин вирішити позовні вимоги позивача не мається можливим. Що стосується судових витрат, то позивачем в позовній заяві так і у уточненій, та під час дебатів не ставилось питання стягнення судового збору з відповідача, а тому, суд вважає судові витрати залишити за позивачем. На підставі викладеного,

Outcome: partial