Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про відшкодування моральної шкоди, завданої в наслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності та незаконного тримання під вартою. Також просить відшкодувати завдану відповідачами шкоду майну, а саме належному йому автомобілю за час його вилучення та знаходження на штраф майданчику. Позов обґрунтований тим, що 3 грудня 2007 року позивача було затримано працівниками УБОЗ ГУ МВС України в Одеській області за підозрою в скоєнні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, тобто в скоєнні умисного вбивства. Після затримання працівники міліції провели обшук квартири, в якій мешкав позивач на той час, та огляд його автомашини. З моменту затримання позивач знаходився під вартою, спочатку у приміщенні УБОЗу, а потім - в ІТУ ОМУ ГУ МВС України в Одеській області. 4 грудня 2007 року було складено протокол затримання за підозрою у скоєнні злочину. 06 грудня 2007року було пред'явлено звинувачення в скоєнні 22.04.2004 року замаху на умисне вбивство громадянки [PERSON], за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України. До 20.12.2007року позивач знаходився під вартою у ІТУ ОМУ ГУ МВС України в Одеській області. 20.12.2007 р. на підставі постанови слідчого, було переведено до слідчого ізолятору м. Миколаєва. Далі 3 січня 2008 року та 17 березня 2008 року відносно позивача були порушені ще дві кримінальні справи за ознаками ч. 1 ст. 263 КК України. 17 березня 2008 року постановою слідчого було змінено кваліфікацію дій, в частині замаху на вбивство та дії було кваліфіковано за ч.2 ст. 15, п.п. 6, 11 ч. 2 ст. 115 КК України. 17 березня 2008 року позивачу було пред'явлено звинувачення за ч.2 ст. 15, п.п. 6, 11 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 263 КК України. У червні 2008 року, у зв'язку з призначенням справи до розгляду апеляційним судом Одеській області, позивача було переведено зі слідчого ізолятору у м. Миколаєві, до СІ м. Одеси. Ухвалою апеляційного суду Одеській області від 11 грудня 2008 року кримінальну справу за звинуваченням за ч.1ст. 263 КК України, по епізоду носіння, зберігання, придбання вогнепальної зброї, бойових припасів та вибухових речовин без передбаченого законом дозволу, яки були знайдені 03.12.2007року при проведені обшуку в квартирі [PERSON], та при огляді автомашини, було повернуто прокурору для проведення додаткового розслідування. Вироком апеляційного суду Одеської області від 19 грудня 2008 року позивача було виправдано за ст.ст. 15 ч. 2, 115 ч. 2 п. 6, 11, 263 ч. 1 КК "України за недоведеністю участі у скоєнні злочину. Запобіжний захід відносно позивача було змінено з тримання під вартою на підписку про невиїзд. Одночасно з постановленням виправдувального вироку, судом було винесено окрему ухвалу на адресу прокурора Одеської області з переліком порушень кримінально-процесуального закону під час розслідування кримінальної справи. Зокрема, судом було констатовано, що жоден з доказів, на які посилалось обвинувачення в обґрунтування вини [PERSON], не знайшов свого підтвердження в ході судового розгляду. Ухвалою колегії суддів Судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України від 28 липня 2009 року вирок апеляційного суду Одеської області та окрему ухвалу суду залишено без змін. За епізодами обвинувачення позивача по ч. 1 ст. 263 КК України за якими справу було повернуто для проведення додаткового розслідування, справу було направлено до СУ ГУ МВС України в Одеській області. Постановою слідчого по ОВС відділу СУ ГУ МВС України в Одеській області [PERSON] від 08.02.2010 року зазначена кримінальна справа по ч. 1 ст. 263 КК України було закрито на підставі п.2 ст.6 КПК України. Цю постанову слідчого було скасовано прокуратурою Одеської області 20 травня 2010 року. Постановою слідчого СУ ГУ МВС України в Одеській області Уштвана В.С. від 21.07.2010 року кримінальну справу по ч. 1 ст. 263 КК України було повторно закрито на підставі п.2 ст.6 КПК України. Запобіжний захід було скасовано. Позивач вказує в позові, що знаходився під слідством та судом з 03.12.2007 року до 21.07.2010 року, тобто 2 роки 7 місяців 19 днів, з них один рік та 16 днів позивач знаходився під вартою. В позові позивач зазначає, що незаконне притягнення до кримінальної відповідальності та незаконне тримання під вартою спричинили йому значну шкоду, як матеріальну, так і моральну, яка має бути відшкодована за рахунок держави. Так позивач вказує, що після затримання працівниками УБОЗ УМВД України в Одеській області у нього було вилучено належний автомобіль Ниссан Примера, державний номер [NUMBER], який перебуває на обліку у ПМР. Близько трьох місяців автомобіль знаходився на території УБОЗ, а 28.02.2008 року автомобіль було поміщено на штрафмайданчик ДАІ. Автомобіль було повернуто 22 вересня 2009 року у розукомплектованому стані та із значними пошкодженнями. Стан автомобіля на час повернення зафіксовано у Акті. Вартість відновлюваного ремонту автомобіля, без урахування викрадених працівниками міліції запчастин, відповідно до висновку товарознавчої експертизи №4093 від 23 вересня 2009 року становить 17086,49 грн. Крім того, працівниками міліції, які мали вільний доступ до автомобіля, було викрадено 4 легкосплавних колісних диска вартістю 3800 грн. з встановленою на них гумою, розміром 195/560 вартістю 3200 грн., автомагнітола вартістю 1300 грн., аудіоколонки автомобільні 2 шт., вартістю 600 грн., набор інструментів вартістю 900 грн., домкрат вартістю 130 грн., акумулятор, вартістю 880 грн., знак аварійної зупинки, вартістю 60 грн., аптечка вартістю 90 грн. та вогнегасник автомобільний вартістю 110 грн. Крім того, позивач посилається, що працівниками МВД були викрадені наявні в автомобілі талони на пальне фірми «Авіас», а саме на 500 літрів дизельного пального вартістю 3200 грн. та 300 літрів бензину А-92 вартістю 2000 грн.. На проведення зазначеної експертизи позивач витратив 450 грн.. Сума загальної шкоди завданої майну позивача обчислена в розмірі 30606, 49 грн. В позові зазначене, що на час затримання позивач працював на посаді головного механіка ПП «Рені Ліс». Наказом №307а-к від 1 грудня 2007 року йому було встановлено посадовий оклад в розмірі 2000 гривень на місяць. Він перебував під вартою з 3 грудня 2007 року до 19 грудня 2008 року, таким чином, сума втраченої заробітної платні за 13 місяців складає 13*2000=26000 гривень. Крім того, позивач вказав в позові, що 1 грудня 2007 року уклав трудовий контракт з компанією «Марлена груп оф компаниз». Відповідно до цього контракту він мав працювати в компанії поряд із своєю основною роботою з оплатою в розмірі 8000 грн. на місяць, з 15 грудня 2007 року строком на один рік. Позивач вказує, що внаслідок арешту та перебування під вартою, втратив заробіток у розмірі 96000 грн. За здійснення захисту під час попереднього слідства та розгляду кримінальної справи апеляційним судом Одеської області та Верховним Судом України адвокату [PERSON] було сплачено 10000 гривень за квитанцією №2998 від 11.06.2008 року та 25000 грн. за квитанцією №3000 від 22.01.2009 року, а всього 35000 грн.. згідно наявних квитанцій. За час розслідування кримінальної справи, а також під час розгляду справи в суді позивачем, його захисниками та рідними було направлено більше 300 скарг на чисельні порушення законодавства під час розслідування справи. Усі скарги повертались до прокуратури Одеської області, яка на жодним чином не реагувала на викладені в скаргах порушення. На поштові послуги з направлення скарг до різних органів, на яких законом покладено обов'язок з нагляду за додержанням законності, було витрачено за квитанціями 162,48 грн. Під час перебування у слідчому ізоляторі позивач неодноразово хворів, та для здійснення лікування родичами передавалися ліки. На придбання ліків для лікування під час знаходження під вартою було витрачено за квитанціями 1221,67 грн. Перебування під вартою протягом більш ніж року суттєво сказалося на стані здоров'я, тому вже через 2 тижні після звільнення з-під варти позивач був вимушений звернутись до психіатрів, та протягом місяця, а саме з 05.01.2009 року до 05.02.2009 року знаходився на стаціонарному лікуванні у Одеському ПНД. Вартість придбаних ліків за цей час складає згідно квитанцій складає 157,8 грн. Таким чином загальна сума матеріальної шкоди, заподіяної позивачу незаконним притягненням до кримінальної відповідальності та тримання під вартою складає 158 541,95 грн. Позивач вказує, що незаконне притягнення до кримінальної відповідальності заподіяло йому значну моральну шкоду. Посилається на повноту страждань невинуватої людини, яку кинуто за грати за обвинуваченням у скоєнні особливо тяжкого злочину - умисного вбивства. Зазначає, що його вирвали з налагодженого життя, у якому була і любов, і праця і життєві плани. Для затримання не було жодних підстав і саме тому, як встановив у окремій ухвалі Апеляційний суд, слідство займалось не розслідуванням справи, а фальсифікацією доказів вини. Незаконне притягнення до кримінальної відповідальності, незаконне тримання під вартою, незаконний обшук суттєво порушили нормальні життєві зв'язки, після цих подій позивач був вимушений докладати неймовірні зусилля заради налагодження нормального життя. Під час находження під вартою на нього намагались чинити психологічний вплив заради того, щоб він зізнався у скоєнні злочину. Саме для цього його спочатку незаконно тримали в ІТУ більше ніж 20 днів, а потім перевели до СІ м. Миколаєва. Увесь час перебування під вартою, та під слідством і судом він не мав змоги реалізовувати свої звички та бажання. Внаслідок незаконних дій органів слідства, які звинуватили в скоєнні замаху на умисне вбивство, у нього суттєво погіршились відносини з оточуючими мене людьми, оскільки відносно позивача було сформовано негативне відношення внаслідок пред'явленого обвинувачення. Робітники УБОЗу УМВС України в Одеській області фактично затримали позивача вранці 3 грудня 2007 року, йому наділи наручники та позбавили волі. Під час проведення обшуку квартири та огляду автомобіля, працівники УБОЗу підкинули позивачу предмети, які, як потім виявилось, були вогнепальною зброєю, набоями, приладами для безшумної пальби та вибухівкою. В подальшому на підставі протоколу обшуку квартири та протоколу огляду автомобіля, було порушено кримінальну справу. Дії працівників УБОЗу, які здійснили фальсифікацію доказів с метою отримати штучні підстави для тримання під вартою, спричинили позивачу моральну шкоду, яку він оцінює у 1 000 000 гривень. Позивач вказує, що цілу добу з 03 по 04 грудня 2007 р його незаконно тримали під вартою, без будь-яких правових підстав з порушенням діючого законодавства. Такими діями було порушено його права, гарантовані частинами 3 та 4 ст.5 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, а саме, право заарештованого або затриманого негайно постати перед суддею та право на судовий розгляд при якому суд без зволікання встановлює законність затримання. Незаконне затримання та незаконне тримання під вартою с моменту фактичного затримання до моменту складення протоколу затримання також спричинили йому моральну шкоду, яку позивач оцінюю в 500 000 гривень. 6 грудня 2007 року позивачу було пред'явлено обвинувачення в скоєнні замаху на умисне вбивство громадянки [PERSON], за ч.2 ст.15, ч. 1 ст. 115 КК України, а 17 березня 2008 року було пред'явлено доповнене звинувачення. Відповідно до висновків апеляційного суду Одеської області, по справі не встановлено мотив замаху на вбивство потерпілої [PERSON], а твердження обвинувачення про те, що злочин було скоєно на замовлення та про наявність корисного мотиву є голослівними та не підтверджені доказами. Пред'явлення обвинувачення у скоєнні особливо тяжкого злочину, до якого позивач є непричетним, спричинило йому величезні моральні страждання. Позивач вказує, що послідовно давав пояснення про те, що у нього не було та й не могло бути мотиву для замаху на вбивство [PERSON], але його пояснення органами слідства МВД та прокуратурою Одеської області, грубо ігнорувались. Ігнорування пояснень позивача органом слідства МВД та прокуратурою, протягом 6 місяців спричинили моральні страждання, які позивач оцінює у 5 000000 гривень. Встановлена апеляційним судом фальсифікація справи проти позивача і привела до того, що слідством не було перевірено версію потерпілої та її сина стосовно причин замаху та можливою причетності до нього конкурентів. Це також спричинило моральні страждання, які позивач оцінює у 1 000 000 гривень. Фальсифікація справи на думку позивача привела до того, що слідство умисно не бачило непослідовності та суперечливості пояснень потерпілої [PERSON] та свідка [PERSON] стосовно зовнішності злочинця, не аналізувало цю непослідовність та суперечливість і не робило нічого, аби їх позбавитись. Це також спричинило моральні страждання, які позивач оцінює у 5000 000 гривень. Слідство фальсифікувало усі матеріали справи, зокрема шляхом порушення норм діючого КПК України. Як встановлено Апеляційним судом, при проведенні впізнання обвинуваченого, статисти різко відрізнялись від позивача за віком та зовнішньо. Ці порушення, на які він звертав увагу слідства, також доставляли моральні страждання, які останній оцінив в позові в 1 000 000 гривень. Встановлено по кримінальній справі, що слідством потерпілій [PERSON] та свідку [PERSON] було пред'явлено комп'ютерні фото позивача яких у розпорядженні слідства не було та не могло бути. Це також свідчить про фальсифікацію справи та спричинило моральні страждання, які позивач оцінює у 1000 000 гривень. Апеляційний суд встановив, що зафіксовані в протоколах обставини слідчих дій - відтворення обстановки та обставин події за участю потерпілої [PERSON] та свідка [PERSON] не відповідають показанням понятих про обставини проведення цих слідчих дій та відеозапису цих слідчих дій. Ці невідповідності спричинили додаткові моральні страждання, які оцінені позивачем у 1 000 000 гривень Також слідством було сфальсифіковано відтворення обстановки та обставин події за участю потерпілої та свідка [PERSON], а також впізнання потерпілою [PERSON] [PERSON] Відповідно до протоколів, ці слідчі дії проводились у різні дні та у різний час, а відеозапис цих слідчих дій виконано одночасно, послідовно, та цей запис датовано часом, коли кримінальна справа вже знаходилась у провадженні суду. Ця фальсифікація також спричинила моральні страждання, які позивач оцінює у 2 000 000 гривень. Згідно протоколів слідчих дій впізнання свідком [PERSON] предметів, її допит та допити свідків [PERSON] та [PERSON], було проведено в один час та тими самими слідчими, але у різних населених пунктах. Ця фальсифікація спричинила моральні страждання, які позивач оцінює у 1 000 000 гривень. Крім фальсифікації доказів обвинувачення, слідство навмисно не допитувало осіб, які були слідством встановлені та могли свідчити на користь позивача. Так слідством не був допитаний свідок [PERSON], який за твердженням обвинувачення був очевидцем злочину. Із свідком [PERSON] спочатку, відповідно до рапорту оперуповноваженого ця особа не мала інформації, яка інтересувала слідство, але потім у 2004 році він приймав участь у створенні фотороботу злочинця, але по справі до часу його смерті у 2006 році його не допитували. Свідок [PERSON], який також приймав участь у створенні фотороботу злочинця, взагалі не був опитаний. Ці дії слідства, спрямовані на приховування доказів непричетності позивача до злочину, також спричинили останньому моральні страждання, яки він оцінив у позові в розмірі 1000 000 гривень. Позивач вказує, що незаконно перебував під вартою з 03.12.2007 року до 19.12.2008 року, а під слідством до 21.07.2010 року. При цьому вказує, що нього знущались, та робили усе, щоб вимусити зламатись та зізнатися у скоєні злочину, до якого непричетний. Саме для цього с 04.12.2007 по 20.12.2007 року його тримали в ІТУ та не переводили до СІ. В ІТУ відсутні належні умови для утримання людей під вартою, зокрема там не передбачено щоденні прогулянки, туди не можна передавати передачі, там відсутня можливість здійснювати особисту гігієну. Крім того, в ІТУ заборонено мати папір та ручки, тому позивач не мав можливості, знаходячись в ІТУ, писати скарги на незаконні дії працівників міліції. Далі 20.12.2007 р. на підставі постанови слідчого, позивача було переведено з ГГУ м. Одеси до слідчого ізолятору м. Миколаєва. Переведення до СІ м. Миколаєва мало на меті виключно подавлення волі та створення непередбачених законом труднощів рідним у здійсненні підтримки в місцях позбавлення волі, зокрема, створення штучних труднощів в передачі і продуктів харчування, ліків і таке інше. Незаконне перебування під вартою, а також під слідством та судом протягом тривалого часу спричинило мені моральні страждання, які я оцінюю в 1000 000 гривень. Усвідомлення того, що органи слідства мають відносно позивача фактично необмежену владу та можуть зловживати цією владою без будь-яких обмежень, зокрема шляхом відправлення до Слідчого ізолятора в інший населений пункт, спричинило додаткові моральні страждання, які в позові оцінені у 3 000000 гривень. Постановою слідчого по ОВС відділу СУ ГУ МВС України в Одеській області [PERSON] від 08.02.2010 року кримінальну справу по ч .І ст. 263 КК України відносно мене було закрито на підставі п.2 ст.6 КПК України. Цю цілком законну постанову слідчого було скасовано прокуратурою Одеської області 20 травня 2010 року з надуманих підстав. Внаслідок необґрунтованого та незаконного скасування постанови про закриття кримінальної справи позивач перебував під слідством ще додатково два місяці, доки постановою слідчого СУ ГУ МВС України в Одеській області Уштвана В.С. від 21.07.2010 року кримінальну справу по ч. 1 ст. 263 КК України було закрито на підставі п.2 ст.6 КПК України. Ці дії, спрямовані на недопущення встановлення повної непричетності позивача до будь-яких злочинів, спричинили йому додаткові моральні страждання, які оцінені в 1500 000 гривень. Таким чином заподіяна незаконним затриманням, незаконним притягненням як обвинуваченого, незаконних обшуком, незаконним взяттям і триманням під вартою моральна шкода загально оцінена позивачем та складає 29 500 000 гривень. У судовому засіданні представник позивача наполягала на задоволенні вимог з підстав зазначених у позовній заяві, надала до справи додаткові пояснення та письмові докази з матеріалів кримінальної справи, по якої був виправдний вирок та окрема ухвала Апеляційного суду. Зазначила, що позивач не звернувся до суду з вказаними вимогами одразу після звільнення з під варти 19.12.2008 року чи після повернення автомобіля 22.09.2009 р. на підставі ухвали Апеляційного суду одеської області від 21.09.2009 р., тому як хвилювався, що це негативно скажеться на розгляді виділеної кримінальної справи, яка була Апеляційним судом направлена на додаткове розслідування та повністю закрита 21.07.2010 року. Наполягала на тому, що інших доказів у позивача не має, тому просила суд розглядати справу за наявними матеріалами. У судову засіданні представник відповідача - Прокуратури Одеської області проти задоволення позо ву заперечувала, просила у його задоволенні відмовити, надала додаткові письмові пояснення. Зазначила, що підстави та розмір заявленої шкоди не доведений позивачем. Представники ГУ МВС України в Одеській області, УДАІ УМВС України в Одеській області проти задоволення позову заперечували, надали письмові пояснення, звернулися з заявою про застосування строку позовної давності, щодо вимог по стягненню матеріальної шкоди завданої майну, тому як автомобіль на пошкодження якого посилається позивач був йому повернутий 22.09.2009 року, а з позовом останній звернувся лише 16.07.2013 р.. Посилаються на те, що відповідачами не завдано будь - якої шкоди позивачу, що підтверджується розпискою відповідача від 22.09.2009 року про відсутність претензій при отриманні автомобіля з штраф майданчику. Заява про крадіжку майна з автомобіля безпідставна та надумана, перелік пошкоджень що виникли під час знаходження автомобіля на штраф майданчику складений тільки зі слів позивача, тому управління не можуть нести відповідальності, просили у задоволенні позову відмовити. Представник Державної казначейської служби України та ГУ державної казначейської служби в Одеській області у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив відмовити у їх задоволенні. Чинним цивільно-процесуальним законодавством встановлено принцип диспозитивності, відповідно до положень статей 10 і 11 ЦПК суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин. Суд звертає увагу, позовна заява подається до суду в письмовій формі і за змістом повинна відповідати вимогам статті 119 ЦПК. У свою чергу, ст.. 119 ЦПК України не передбачає обов'язку позивача зазначати матеріальні норми, на підставі яких підлягають задоволенню його вимоги, у відповідності до ст. 214 ЦПК України, дане питання вирішує суд під час ухвалення рішення. Зазначене знайшло підтвердження у ч 2 п. 2 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 18.12.2009 року № 14, відповідно до якої рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Матеріалами справи підтверджене та не спростоване сторонами, що 3 грудня 2007 року позивача було затримано працівниками УБОЗ ГУ МВС України в Одеській області за підозрою в скоєнні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, тобто в скоєнні умисного вбивства. Після затримання працівники міліції провели обшук квартири, в якій мешкав позивач на той час, та огляд його автомашини. З моменту затримання позивач знаходився під вартою, спочатку у приміщенні УБОЗу, а потім - в ІТУ ОМУ ГУ МВС України в Одеській області. 4 грудня 2007 року було складено протокол затримання за підозрою у скоєнні злочину. 06 грудня 2007року було пред'явлено звинувачення в скоєнні 22.04.2004 року замаху на умисне вбивство громадянки [PERSON], за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України. До 20.12.2007року позивач знаходився під вартою у ІТУ ОМУ ГУ МВС України в Одеській області. 20.12.2007 р. на підставі постанови слідчого, було переведено до слідчого ізолятору м. Миколаєва. Далі 3 січня 2008 року та 17 березня 2008 року відносно позивача були порушені ще дві кримінальні справи за ознаками ч. 1 ст. 263 КК України. 17 березня 2008 року постановою слідчого було змінено кваліфікацію дій, в частині замаху на вбивство та дії було кваліфіковано за ч.2 ст. 15, п.п. 6, 11 ч. 2 ст. 115 КК України. 17 березня 2008 року позивачу було пред'явлено звинувачення за ч.2 ст. 15, п.п. 6, 11 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 263 КК України. У червні 2008 року, у зв'язку з призначенням справи до розгляду апеляційним судом Одеській області, позивача було переведено зі слідчого ізолятору у м. Миколаєві, до СІ м. Одеси. Ухвалою апеляційного суду Одеській області від 11 грудня 2008 року кримінальну справу за звинуваченням за ч.1ст. 263 КК України, по епізоду носіння, зберігання, придбання вогнепальної зброї, бойових припасів та вибухових речовин без передбаченого законом дозволу, яки були знайдені 03.12.2007року при проведені обшуку в квартирі [PERSON], та при огляді автомашини, було повернуто прокурору для проведення додаткового розслідування. Вироком апеляційного суду Одеської області від 19 грудня 2008 року позивача було виправдано за ст.ст. 15 ч. 2, 115 ч. 2 п. 6, 11, 263 ч. 1 КК "України за недоведеністю участі у скоєнні злочину. Запобіжний захід відносно позивача було змінено з тримання під вартою на підписку про невиїзд, тобто саме 19 грудня 2008 року останній був звільнений з під варти з залу суду. Одночасно з постановленням виправдувального вироку, судом було винесено окрему ухвалу на адресу прокурора Одеської області з переліком порушень кримінально-процесуального закону під час розслідування кримінальної справи. Зокрема, судом було констатовано, що жоден з доказів, на які посилалось обвинувачення в обґрунтування вини [PERSON], не знайшов свого підтвердження в ході судового розгляду. Ухвалою колегії суддів Судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України від 28 липня 2009 року вирок апеляційного суду Одеської області та окрему ухвалу суду залишено без змін. За епізодами обвинувачення позивача по ч. 1 ст. 263 КК України за якими справу було повернуто для проведення додаткового розслідування, справу було направлено до СУ ГУ МВС України в Одеській області. Постановою слідчого по ОВС відділу СУ ГУ МВС України в Одеській області [PERSON] від 08.02.2010 року зазначена кримінальна справа по ч. 1 ст. 263 КК України було закрито на підставі п.2 ст.6 КПК України. Цю постанову слідчого було скасовано прокуратурою Одеської області 20 травня 2010 року. Постановою слідчого СУ ГУ МВС України в Одеській області Уштвана В.С. від 21.07.2010 року кримінальну справу по ч. 1 ст. 263 КК України було повторно закрито на підставі п.2 ст.6 КПК України. Запобіжний захід у відношенні позивача було скасовано. Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що позивач знаходився під вартою з 03.12.2007 року до 19.12.2008 року, а саме 12 місяців та 16 днів. Згідно вимог ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, тобто коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, повно і всебічно з'ясував обставини, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, що були досліджені в судовому засіданні, вирішив справу згідно із законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1176 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. У відповідності до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» від 01.12.1994, підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. Пунктом 1-1 ч.1 ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» від 01.12.1994 із змінами встановлено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: постановлення виправдувального вироку суду; встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту, зокрема, незаконного взяття і тримання під вартою. Згідно п.1,2 5 ст.. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» від 01.12.1994 із змінами, у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується: 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; моральна шкода. За змістом вимог ст. 12 вказаного Закону, розмір відшкодованої шкоди, зазначеної в пунктах 1, 3, 4 статті 3 цього Закону, залежно від того, який орган провадив слідчі дії чи розглядав справу, в місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду. Судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду у рішенні від 15.10.2008, "Про відшкодування матеріальної та моральної шкоди" визначений висновок, що: «…. стягуючи за рахунок коштів державного бюджету шкоду, завдану внаслідок сплати сум у зв'язку з наданням правової допомоги, місцевий суд не звернув уваги на те, що ст. 12 Закону встановлений порядок визначення розміру та відшкодування зазначеної шкоди». В ухвалі, як судовому прецеденті Судова палата у цивільних справах Верховного Суду, від 21.04.2010, № 6-11634св09 встановила, що: «….відповідно до п. п. 1, 4, 5 ст. 3 Закону України від 1 грудня 1994 року "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду" (далі - Закон від 1 грудня 1994 року) у випадках, передбачених ст. 1 цього Закону, громадянинові відшкодовуються, зокрема, грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій, суми, сплачені за надання йому юридичної допомоги, та моральна шкода. Згідно зі ст. ст. 11, 12 Закону від 1 грудня 1994 року та п. п. 11, 12 Положення про застосування Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду" від 4 березня 1996 року у разі закриття кримінальної справи за відсутністю у діянні складу злочину слідчий зобов'язаний роз'яснити громадянинові порядок поновлення його порушених прав і відшкодування іншої шкоди. Розмір відшкодування шкоди, зазначеної, зокрема, у п. 1 ст. 3 цього Закону, залежно від того, який орган провадив слідчі дії, в місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи попереднього слідства, про що виносять постанову. У разі незгоди з винесеною постановою про відшкодування шкоди громадянин відповідно до положень цивільного процесуального законодавства може оскаржити постанову до суду. Таким чином, оскільки визначення розміру грошових доходів, які втратила особа унаслідок незаконних дій, та сум, сплачених за надання їй юридичної допомоги, належить до компетенції інших органів, а не суду, то в суду першої інстанції не було підстав для відкриття провадження у справі в цій частині, а помилково відкривши провадження в цій частині, він повинен був таке провадження у справі закрити з підстав, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК України». На підставі викладеного суд дійшов висновку, що провадження по справі в частині зазначених позовних вимог по відшкодуванню матеріальної шкоди та витрат на правову допомогу, як заподіяні позивачу незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури в розмірі 158 541, 98 грн. ( 26000,0 +96000,0+35000,0+162,48+1221,67+157,80) - підлягає закриттю на підставі п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК України, як таки, що не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства. Статтею 16 ЦК України, передбачене, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним з способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків Згідно до ст. 22 ч. 1 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Суд враховує, що шкода заподіяна майну фізичної особи підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії (бездіяльність) останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи (ч. 2 Постанови Пленуму ВСУ № 6 від 27.03.1992 року зі змінами). Відповідно до ст. 1166 ЦК України - майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно з ст. 1192 ЦК України, суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Розглянувши матеріали справи суд визнає, що позивачем не доведені обставини завдання шкоди належному автомобілю позивача за період знаходження на штрафмайданчику неправомірними діями чи бездіяльністю Прокуратури Одеської області, ГУ МВС України в Одеській області, УДАІ УМВС України в Одеській області та причинного зв'язку цих дій ( бездіяльності) з завданою шкодою. Слід зазначити, що згідно наданого протоколу затримання автомобілю від 22.02.2008 р. вбачається, що на ньому були пошкодження та відсутня музика, а згідно акту отримання автомобіля від 22.09.2009 року позивач підтвердив що претензій не має до відповідачів. Позивачем не обґрунтований та не доведений перелік пошкоджень та зниклого з автомобілю майна та час цих подій, тому суд критичного ставиться до висновку спеціаліста № 4093 від 23.09.2009 року. Також не знайшли підтвердження по справі доводи позивача, щодо крадіжки з автомобілю майна за переліком. На підставі викладеного суд встановлює, що позовні вимоги позивача про стягнення завданої належному йому автомобілю шкоди, під час його арешту та знаходженні на штрафмайданчику є недоведеними належними та допустимими доказами, а звідси не підлягають задоволенню. Згідно з частинами 5, 6 ст.4 зазначеного Закону відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду завдали позивачеві моральної втрати, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Відповідно до ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Слід також зазначити, що право на відшкодування шкоди у повному обсязі гарантоване також ч.5 ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, норми якої згідно із ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом національного права. У відповідності до якої, кожен, хто є потерпілим від арешту або затримання, здійсненого всупереч положенням цієї статті, має забезпечене правовою санкцією право на відшкодування. Відповідно до ч.ч. 2 та 3 ст. 13 цього Закону, розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, установлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться, виходячи з розміру, не меншого ніж один мінімальний розмір заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. За роз'ясненнями, що містяться в п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4(із змінами) „Про судову практику в справах про відшкодування моральної(немайнової) шкоди", коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що діє на час розгляду справи. У зв'язку з тим, що за наслідком ухвалення Апеляційним судом окремої ухвали від 19.12.2008 р. суд визначає, що тримання позивача під вартою є незаконним та суперечить положенням ст.. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, тому суд приходить до висновку про наявність правових підстав для відшкодування позивачу завданої моральної шкоди. Судом встановлено, що 03 грудня 2007 року після затримання позивач тривалий термін, а саме 383 дні, перебував під вартою, до 19 грудня 2008 року, коли був звільнений з під варти із зміною запобіжного заходу на підписку про невиїзд. Визначаючи підстави і розмір грошової компенсації моральної шкоди, суд враховує наступне. Відповідно до ст. 8 Закону України „Про Державний бюджет України на 2014 рік" від 16.01.2014 встановлено у 2014 році до 01.07.2014 р. мінімальну заробітну плату у місячному розмірі 1218 гривень. Враховуючи період перебування позивача саме під вартою з 03.12.2007 року по 19.12.2008 року, розмір відшкодування моральної шкоди на час розгляду справи не може бути меншим 15265,6 гривень (1218 грн. х 12 міс. та 16 днів). Однак, виходячи із засад розумності, виваженості і справедливості, надавши оцінку зібраним по справі доказам, які свідчать про характер, обсяг та тривалість страждань, яких зазнав позивач у зв'язку із триманням під вартою, тяжкості вимушених змін у життєвих і трудових стосунках, порушення сімейних зв'язків і стосунків з іншими людьми, та інші негативні впливи, можливості відновлення його немайнових втрат, враховуючи період перебування [PERSON] під вартою з 03.12.2007 року 19.12.2008 року, суд приходить до висновку, що розмір відшкодування моральної шкоди не може бути меншим 383000,0 гривень (383 днів х 1000, 00 грн.). Згідно з ч.1 ст.4, ч.2 ст.13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» суд визначає розмір моральної шкоди, яка відшкодовується за рахунок коштів державного бюджету. Разом з тим, слід зазначити, що відповідно до ст.ст. 170, 176 ЦК України держава здійснює цивільні права та обов'язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом, а тому в деліктних правовідносинах зобов'язання держави виконує Державна казначейська служба України, на яку покладена функція по здійсненню управління наявними коштами Державного бюджету України. Згідно до вимог ст. 25, п. 9 розділу VІ Прикінцеві та перехідні положення Бюджетного Кодексу України, п. 35 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2011 р. № 845 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 30 січня 2013 р. № 45), виконання судових рішень, які передбачають відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури, а також судів здійснюється Державним казначейством України за вимогою органів державної виконавчої служби України за черговістю їх надходження, за рахунок і в межах бюджетних асигнувань, затверджених у Державному бюджеті України на цю мету. Такий порядок передбачений й п. 1.3 Порядку, затвердженого наказом Державного казначейства України від 04.02.2008 N 39. Тобто, виконання судових рішень, які передбачають відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури, а також судів, здійснюється Державною казначейською службою України. Відповідно до ст. 176 ЦК України юридичні особи, створені державою, не відповідають за зобов'язаннями держави. Згідно зі ст. 48 Бюджетного кодексу України (далі БК України) в Україні застосовується казначейська форма обслуговування Державного бюджету України, яка передбачає здійснення Державним казначейством України операцій з коштами державного бюджету. Проте Державне казначейство України не є розпорядником бюджетних коштів та не уособлює державу в бюджетних відносинах. Відповідно до п. 8 ст. 7, пп. 1, 2 ст. 23 БК України, бюджетні кошти використовуються тільки на цілі, визначені бюджетними призначеннями, які встановлюються Законом України "Про державний бюджет України". Отже, стягнення моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, провадиться з Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку. Таким чином суд встановлює правомірними позовні вимоги по стягненню з Державної казначейської служби України завданої [PERSON] моральної шкоди в розмірі 383000,0 грн.

Outcome: partial