Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-28 00:00:00

У серпні 2018 року представник виконавчого комітету Маріупольської міської ради Донецької області (далі по тексту - позивач) звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач), відповідно до якого просила стягнути з відповідача на свою користь заборгованість з внесення плати за тимчасове користування місцями розміщення спеціальної рекламної конструкції зовнішньої реклами, що перебуває у комунальній власності, яка виникла на підставі договору від 17.01.2013 №3 у розмірі 4203,58 грн. та судовий збір у розмірі 1762,00 грн.. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням виконавчого комітету Маріупольської міської ради за №22 від 16.01.2013 року надано дозвіл [PERSON] на розміщення спеціальної конструкції зовнішньої реклами. 17.01.2013 виконавчий комітет Маріупольської міської ради та фізична особа - підприємець [PERSON] уклали договір №3 про надання дозволу на розміщення зовнішньої реклами на території м.Маріуполя. Згідно договору, [PERSON] зобов'язувалась вносити плату щомісяця за користування місцями для розміщення реклами. Строк дії договору визначено на 5 років. На момент звернення до суду, ФОП [PERSON] було припинено. Прізвище «[PERSON]» було змінено на «[PERSON]». Як зазначає позивач, станом на 01.08.2018 у відповідача наявна заборгованість з внесення плати за тимчасове користування місцями для розміщення спеціальних конструкцій зовнішньої реклами в розмірі 4203,58 грн.. Представник позивача, наголошує на тому, що укладаючи договір з відповідачем, виконавчий комітет розраховував на те, що відповідач буде дотримуватись умов договору. Внаслідок порушення договірних зобов'язань за договором № 3 від 17.01.2013 року у відповідача виникла заборгованість, тому позивач звернувся до суду із вказаним позовом. В судове засідання представник позивача не з'явилася, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлялася належним чином, направила до суду письмову заяву, відповідно до якої просить розглядати справу за її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні частково визнав позов та просив застосувати строки позовної давності. Також, представник позивача подав в судовому засіданні пояснення, в яких надає свій розрахунок заборгованості та наголошує суду, що відповідач здійснив погашення боргу на суму 1000 грн. та надав на підтвердження цього квитанції. За приписами ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. У відповідності до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. За правилами ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 1 ст.143 Конституції України встановлено, що територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності. Стаття 144 Конституції України передбачає, що органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території. Відповідно до статті 2 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" місцеве самоврядування територіальної громади є однією з гарантій держави. Згідно зі статтею 10 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" відповідні ради є органами самоврядування, які представляють відповідні територіальні громади. Частиною 1 ст.11 Закону України "Про місцеве самоврядування" встановлено, що виконавчими органами сільських, селищних, міських, районних у містах рад є їх виконавчі комітети, відділи, управління та інші створювані радами виконавчі органи. Положеннями статті 17 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" визначено, що відносини органів місцевого самоврядування з підприємствами, установами та організаціями, що перебувають у комунальній власності відповідних територіальних громад, будуються на засадах їх підпорядкованості, підзвітності та підконтрольності органам місцевого самоврядування. Відповідно до приписів ст.29 Закону України "Про місцеве самоврядування" до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать власні (самоврядні) повноваження, зокрема, щодо управління в межах, визначених радою, майном, що належить до комунальної власності відповідних територіальних громад та встановлення порядку та здійснення контролю за використанням прибутків підприємств, установ та організацій комунальної власності відповідних територіальних громад. Відповідно до п. 6 ст. 1 Закону України "Про рекламу" зовнішня реклама - реклама, що розміщується на спеціальних тимчасових і стаціонарних конструкціях - рекламоносіях, розташованих на відкритій місцевості, а також на зовнішніх поверхнях будинків, споруд, на елементах вуличного обладнання, над проїжджою частиною вулиць і доріг. Частиною 1 ст. 16 ЗУ «Про рекламу» передбачено, що розміщення зовнішньої реклами у населених пунктах проводиться на підставі дозволів, що надаються виконавчими органами сільських, селищних, міських рад, а поза межами населених пунктів на підставі дозволів, що надаються обласними державними адміністраціями, а на території Автономної Республіки Крим\~Радою міністрів Автономної Республіки Крим, в порядку, встановленому цими органами на підставі типових правил, що затверджуються Кабінетом Міністрів України. Згідно ч. 1 ст. 16 Закону України «Про рекламу» порядок розміщення зовнішньої реклами визначається Кабінетом Міністрів України. Пунктом 3 Типових правил розміщення зовнішньої реклами, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 29.12.2003 №2067, встановлено, що зовнішня реклама розміщуються на підставі дозволів та у порядку, встановленому виконавчими органами сільських, селищних, міських рад відповідно до цих Правил. Відповідно до п. 24 Типових правил розміщення зовнішньої реклами виданий у встановленому порядку дозвіл є підставою для розміщення зовнішньої реклами та виконання робіт, пов'язаних з розташуванням рекламного засобу. Пунктом 32 Типових правил розміщення зовнішньої реклами передбачено, що плата за тимчасове користування місцем розташування рекламних засобів, що перебуває у комунальній власності, встановлюється у порядку, визначеному органами місцевого самоврядування. Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що Виконавчим комітетом Маріупольської міської ради Донецької області було прийнято рішення №22 від 16.01.2013 «Про надання дозволу на розміщення спеціальної конструкції зовнішньої реклами фізичній особі - підприємцю [PERSON].». 17.01.2013 року між виконавчим комітетом Маріупольської міської ради, та ФОП [PERSON] укладено договір про тимчасове користування місцями розташування рекламних засобів. Згідно вказаного договору виконком надає Розповсюджувачу, тобто відповідачу, у тимчасове платне користування місця розташування рекламних засобів, а Розповсюджувач приймає вказані місця, використовує їх для розташування рекламних засобів та оплачує користування зазначеними місцями згідно договору. Пунктом 3.1 Договору визначено, що розмір плати за тимчасове користування місцями розташування рекламних засобів, наданих в користування Розповсюджувачу становить 79,31 грн.. Статтями 525, 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ст.599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняються виконанням, проведеним належним чином. Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ст.625 ЦК України - боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Загальна сума Договору за п'ять років після отримання Розповсюджувачем відповідного дозволу на розміщення зовнішньої реклами, становить 4 758,75 грн. Внесення плати за тимчасове користування місцями здійснюється Розповсюджувачем: перший платіж - протягом п'яти робочих днів з дня укладання договору; наступні платежі - авансом до 10 числа місяця, що передує місяцю за який здійснюється оплата. Плата за тимчасове користування місцями розташування рекламних засобів вноситься Розповсюджувачем незалежно від факту встановлення спеціальних конструкцій зовнішньої реклами (п.п.3.3, 3,5, 3.9 Договору). Строк дії договору визначено до 10.12.2017 року. Як вбачається, представник відповідача просив застосувати строк позовної давності. Відповідно до частини 1 статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Ст. 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалість у три роки. Згідно ч.ч.1,5 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Отже, із врахуванням дати подання даного позову, 28.08.2018 року, та положень договору в частині строку його дії, а саме до 10.12.2017 року, заборгованість, що виникла до серпня 2015 року є нарахованою поза межами строку позовної давності. Враховуючи те, що суд застосував строки позовної давності, нарахування заборгованості здійснюється з серпня 2015 року по 10 грудня 2017 року. Як вбачається з умов договору, плата за місяць використання місць розташування реклами становить 79,31 грн., тобто заборгованість за вказаний період становить 2 220,68 грн.. Оцінивши всі докази, що містяться в матеріалах справи, а саме квитанції про оплату заборгованості на суму 1000 грн., заборгованість з внесення плати за тимчасове користування місцями розміщення спеціальної рекламної конструкції зовнішньої реклами, що перебуває у комунальній власності становить 1220,68 грн. Враховуючи викладене, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог. Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1 769,00 грн.

Outcome: partial