Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-30 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до ТзОВ «Фіакр-Львів» про стягнення моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що має інвалідність другої групи з дитинства і самостійно пересувається із значними труднощами, у зв`язку з чим змушений постійно користуватися послугами місцевих перевізників. Найчастіше позивач користується 41 міським маршрутом, яким добирається до лікарні. Дуже часто позивачу відмовляли у безкоштовному проїзді, а тому був змушений 12.03.2018 року звернутися із скаргою до управління транспорту Львівської міської ради. У своїй скарзі від 12.03.2018 року, зареєстрованій у Центрі надання адміністративних послуг ЛМР за №3-М-22108-2503, позивач описав конфліктну ситуацію з водієм 41 маршруту (автомобіль [NUMBER] ), яка склалася 06.03.2018 року о 06 год. 50 хв. Позивача було звинувачено у тому, що він купив посвідчення інваліда і таким не являється, в результаті чого йому було у грубій формі відмовлено у праві безкоштовного проїзду. Аналогічна ситуація трапилася з позивачем уже 14.04.2018 року о 06 год. 50 хв. з іншим водієм 41 маршруту (автомобіль [NUMBER] ). Більше того, водії даного маршруту перестали зупинятися на зупинці, якщо бачили на ній позивача, чим фактично виключили його можливість скористатися громадським транспортом. По вищенаведених фактах позивач звертався до Управління транспорту ЛМР із заявою-скаргою від 12.03.2018р. за №3-М-22108-2503 та до Львівського міського голови із заявою від 17.04.2018 року за №3-М-34000-25 та Франківський відділ поліції, про що давав пояснення по факту правопорушення від 16.03.2018 року. У квітні 2018 року позивач отримав відповідь на свою скаргу від Управління транспорту ЛМР, у якій йому було повідомлено, що маршрут №41 обслуговує ТОВ «Фіакр-Львів», яке надає послуги перевезення пасажирів на вищенаведемому маршруті. Копію заяви позивача було надіслано керівнику автотранспортного підприємства ТОВ «Фіакр Львів», який у своїх поясненнях зазначив, що усі пасажири, які мають право на пільговий проїзд користуються таким правом, а всі майнові чи інші претензії позивача до водія чи керівництва ТОВ «Фіакр Львів» можуть бути розглянуті у суді. Як результат жодної матеріальної чи моральної сатисфакції позивач не отримав, в результаті чого був змушений звернутися до суду, щоб захистити своє право про відшкодування заподіяної моральну шкоду. Неправомірними діями відповідача позивачу завдано моральної шкоди, яка виразилась у негативних емоціях та переживаннях, порушення звичного способу життя, необхідності докладання додаткових зусиль для його нормалізації. Просить суд стягнути з ТзОВ «Фіакр-Львів» на його користь в рахунок відшкодування моральної шкоди 30 000 грн. Матеріали справи перебували в провадженні судді Франківського районного суду м.Львова Козюренка Р.С. з 10.05.2018 року. На підставі розпорядження 23.11.2018 року керівника апарату Франківського районного суду м. Львова № 100/Р від 23.11.2018 року, вказані матеріали передано судді Мартинишин М.О. Суддею Мартинишин М.О. відкрито провадження у справі 17.12.2018 року та призначено підготовче судове засідання. Представником відповідача 18.01.2019 року подано відзив на позовну заяву, згідно якого відповідач щодо позову заперечує, вважає позовні вимоги необґрунтованими. Заперечує, що позивачу було відмовлено в пільговому перевезенні. Позивачем не надано жодних доказів обґрунтування зазначеної суми відшкодування завданої йому шкоди. На підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, розпорядження керівника апарату Франківського районного суду м. Львова № 110/Р від 25.09.2019 року, 25.09.2019 року вказану цивільну справу передано судді Мартьяновій С.М. Ухвалою судді від 10.10.2019 року справу прийнято до провадження та призначено підготовче судове засідання. За результатами підготовчого судового засідання 23.10.2029 року призначено справу до судового розгляду по суті. В подальшому, 24.01.2020 року, позивачем подано заяву про збільшення позовних вимог. Просить стягнути з відповідача 100 000 грн. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги та просить позов задовольнити в повному обсязі. Додатково пояснив, що 06.03.2018 року та 14.04.2018 року мав намір скористатись послугами перевезення 41 маршрутки в м.Львові, щоб доїхати до приміського транспорту та поїхати в село. Однак, так і не зміг реалізувати своє право на перевезення з підстав наведених в позовній заяві. Зазначив, що має другу групу інвалідності з дитинства, шкутильгає, а тому самостійно пересувається з великими труднощами. Вищенаведені факти вплинули на погіршення стану здоров`я та підвищення артеріального тиску. Водії маршруту №41 бачили, що в позивача проблеми з пересуванням, однак так і не зупинялись на його вимогу. Представник відповідача ТОВ «Фіакр-Львів» в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог, з мотивів, зазначених у відзиві на позов. Додатково пояснила, що з водіями автотранспортних засобів д.н.з. [NUMBER] та [NUMBER] проведені профілактичні бесіди щодо надання безоплатно послуг щодо перевезення осіб, які мають право на безплатний проїзд відповідно до законодавства. Вказала, що на даний час водії [PERSON] та [PERSON] звільнені. Просить у задоволенні позову відмовити. Вислухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, перевіривши докази, з`ясувавши обставини справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з довідки серії ЛВА-1 010674 від 25.03.1999 року [PERSON] має інвалідність ІІ групи - безтермінову. Закон України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в України» визначає основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні і гарантує їм рівні з усіма іншими громадянами можливості для участі в економічній, політичній і соціальній сферах життя суспільства, створення необхідних умов, які дають можливість особам з інвалідністю ефективно реалізувати права та свободи людини і громадянина та вести повноцінний спосіб життя згідно з індивідуальними можливостями, здібностями і інтересами. Відповідно до ст. 38-1 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в України» транспортне обслуговування осіб з інвалідністю здійснюється на пільгових умовах. Особи з інвалідністю I та II групи, діти з інвалідністю та особи, які супроводжують осіб з інвалідністю I групи або дітей з інвалідністю (не більше однієї особи, яка супроводжує особу з інвалідністю I групи або дитину з інвалідністю), мають право на безплатний проїзд у пасажирському міському транспорті (крім таксі) за наявності посвідчення чи довідки, зазначених у цьому Законі, а в разі запровадження автоматизованої системи обліку оплати проїзду - також електронного квитка, який видається на безоплатній основі. Пільгове перевезення осіб з інвалідністю здійснюють усі підприємства транспорту незалежно від форми власності та підпорядкування відповідно до Закону України "Про транспорт". Звуження змісту та обсягу права осіб з інвалідністю на пільговий проїзд транспортом не допускається. Відповідно до ч. 3ст. 4 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в України» пільги особам з інвалідністю надаються на підставі посвідчення, яке підтверджує відповідний статус, пенсійного посвідчення чи посвідчення, що підтверджує призначення соціальної допомоги відповідно до законів України "Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю", "Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю", в яких зазначено групу та причину інвалідності (для повнолітніх осіб), категорію "дитина з інвалідністю" (для дітей), а також у відповідних випадках вказано їх основні нозологічні форми захворювань (по зору, слуху та з ураженням опорно-рухового апарату). Згідно ч. 1-3 ст. 37 ЗУ «Про автомобільний транспорт», пільгові перевезення пасажирів, які відповідно до законодавства користуються такими правами, забезпечують автомобільні перевізники, які здійснюють перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування. Автомобільному перевізнику, який здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування, забороняється відмовлятися від пільгового перевезення, крім випадків, передбачених законом. Безпідставна відмова від пільгового перевезення тягне за собою відповідальність згідно із законом. Згідно ст. 64 Конституції України, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Статтею 92 Конституції України встановлено, що виключно законами України визначаються права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов`язки громадянина. Відповідно до правової позиції Конституційного Суду України, оскільки для значної кількості громадян України пільги, компенсації і гарантії, право на які передбачено чинним законодавством, є додатком до основних джерел існування, необхідною складовою конституційного права на забезпечення достатнього життєвого рівня (стаття 48 Конституції України), який принаймні не може бути нижчим від прожиткового мінімуму, встановленого законом (частина третя статті 46 Конституції України), то звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів за статтею 22 Конституції України не допускається. Зупинення його дії можливе за умови введення відповідно до пункту 31 частини першої статті 85, пункту 19 частини першої статті 92 Конституції України надзвичайного стану (стаття 64 Конституції України) (Рішення Конституційного Суду України від 20 березня 2002 року N 5-рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій). Крім того, реалізація соціальних пільг людини не може бути поставлена в залежність від бюджетоспроможності держави про що наголошується Європейським судом з прав людини в своїх рішеннях. Так, у справі «Сорінг проти Сполученого Королівства» у рішенні від 7 липня 1989 року Суд зазначив, що Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року «спрямована на пошук справедливого співвідношення між потребами, повязаними з інтересами суспільства в цілому, і вимогами захисту основних прав людини». Так, ТОВ «Фіакр-Львів» здійснює діяльність пов`язану з наданням послуг з перевезення пасажирів. Наведене підтверджується листом Управління транспорту ЛМР (а.с.7) адресованим [PERSON] , з якого вбачається, що маршрут №41 обслуговує ТОВ «Фіакр-Львів», яке надає послуги перевезення пасажирів на вищенаведемому маршруті. Як вбачається з скарги [PERSON] від 12.03.2018 року до управління транспорту Львівської міської ради, зареєстрованої у Центрі надання адміністративних послуг ЛМР за №3-М-22108-2503, позивачем описано конфліктну ситуацію з водієм 41 маршруту (автомобіль [NUMBER] ), яка склалася 06.03.2018 року о 06 год. 50 хв. Позивача було звинувачено у тому, що він купив посвідчення інваліда і таким не являється, в результаті чого йому було у грубій формі відмовлено у праві безкоштовного проїзду. Аналогічна ситуація трапилася з позивачем уже 14.04.2018 року о 06 год. 50 хв. з іншим водієм 41 маршруту (автомобіль [NUMBER] ). Більше того, водії даного маршруту перестали зупинятися на зупинці, якщо бачили на ній позивача, чим фактично виключили його можливість скористатися громадським транспортом. Відтак позивач звертався до Управління транспорту ЛМР із заявою-скаргою від 12.03.2018р. за №3-М-22108-2503 та до Львівського міського голови із заявою від 17.04.2018 року за №3-М-34000-25 та Франківський відділ поліції, про що давав пояснення по факту правопорушення від 16.03.2018 року. Вищенаведені факти підтвердженні позивачем в судовому засіданні. Законом України «Про автомобільний транспорт» регулюються відносини між автомобільними перевізниками, замовниками транспортних послуг, органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування, пасажирами, власниками транспортних засобів, а також їх відносини з юридичними та фізичними особами - суб`єктами підприємницької діяльності, які забезпечують діяльність автомобільного транспорту та безпеку перевезень. Частиною1статті 16 цього Закону визначено, що до персоналу автомобільного транспорту належать працівники, які безпосередньо надають послуги з перевезення пасажирів чи вантажів, виконують роботи з ремонту та технічного обслуговування транспортних засобів, надають допоміжні послуги, пов`язані з перевезеннями. Відповідно до частини 1 статті 29 Закону автомобільним перевізником та автомобільним самозайнятим перевізником, які здійснюють перевезення пасажирів на договірних умовах, є суб`єкти господарювання, які відповідно до законодавства та одержаної ліцензії надають послуги за договором перевезення пасажирів транспортним засобом, що використовується ними на законних підставах. Частинами 1 та 2 ст. 37 Закону встановлено, що пільгові перевезення пасажирів, які відповідно до законодавства користуються такими правами, забезпечують автомобільні перевізники, які здійснюють перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування. Автомобільному перевізнику, який здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування, забороняється відмовлятися від пільгового перевезення, крім випадків, передбачених законом. Відповідно до ч.2 ст. 41 Закону пасажир зобов`язаний: мати при собі квиток на проїзд, а за наявності права пільгового проїзду - відповідне посвідчення чи довідку, на підставі якої надається пільга. Так, в матеріалах справи наявна довідки серії ЛВА-1 010674 від 25.03.1999 року, згідно якої [PERSON] має інвалідність ІІ групи - безтермінову. Щодо тверджень представника відповідача, що з водіями автотранспортних засобів [PERSON] (д.н.з. [NUMBER] ) та [PERSON] (д.н.з. [NUMBER] ) проведені профілактичні роботи, то суд таким надає віри. Допитати даних водіїв в якості свідків не вдалось, останні виклики суду проігнорували (рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення повернулись на адресу суду з відміткою «за терміном зберігання»). Відповідно до ч.1 ст.1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Враховуючи, що позивач [PERSON] має другу групу інвалідності, однак, останній не скористався послугами ТОВ «Фіакр-Львів» по перевезенню в громадському транспорті на автобусному маршруті №41, який рухався в попутному напрямку, пред`явивши при цьому посвідчення/довідку особи з інвалідністю. Суд приходить до висновку, що у водіїв автотранспортних засобів д.н.з. [NUMBER] та д.н.з. [NUMBER] не було права відмовляти в безкоштовному перевезенні даній особі. У зв`язку з чим дії відповідача по відмові в перевезенні особі з другою групою інвалідності є протиправними, оскільки суперечать нормам Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в України». Згідно із ч.1,2 ст. 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до ст. 280 ЦК України, якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» визначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини, крім випадків встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Судом встановлено, що водії маршрутного транспорту №41 відмовили у наданні безоплатного проїзду особі з інвалідністю, висловлювали образливі слова на адресу позивача, які принижували його честь та гідність, чим завдано було моральної шкоди. Водії висловлювали слова, які принижували честь та гідність позивача з причин неоплати проїзду в даному маршруті. Вищевказані обставини було підтверджено показами позивача та не спростовані поясненнями представника відповідача. В даному випадку, приймаючи до уваги посилання позивача на спричинення йому моральної шкоди та враховуючи те, що у звязку із протиправними діями відповідача, а саме образи водіїв на адресу позивача, що стало причиною його моральних страждань, суд погоджується з вимогами позивача про необхідність відшкодування такої моральної шкоди. В той же час, суд вважає визначений позивачем розмір відшкодування такої шкоди завищеним та таким, що не відповідає дійсним обставинам справи. Відтак, дана вимога підлягає задоволенню частково, а саме, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди 1000 грн. Виходячи з вищевикладеного, оцінюючи докази в їх сукупності суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення, до стягнення з ТзОВ «Фіакр-Львів» на користь [PERSON] в рахунок відшкодування моральної шкоди 1000 грн. Позивач при зверненні до суду з даним позовом був звільнений від сплати судового збору, а тому згідно ст. 141 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з ТзОВ «Фіакр-Львів» на користь держави судовий збір в сумі 704,80 грн.

Outcome: partial