Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], треті особи без самостійних вимог: приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Лірниченко Наталія Миколаївна, Чернівецька філія Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про визнання договору дарування удаваним правочином, визнання квартири спільною сумісною власністю та поділ майна подружжя. В позові зазначала, що заочним рішенням Садгірського районного суду м. Чернівці від 05.03.2014 року, були задоволені позовні вимоги [PERSON] до неї про розірвання шлюбу. Вказує, що від шлюбу мають спільних дітей - сина [PERSON], [INFO] та сина [PERSON], [INFO]. Зазначає, що фактичних шлюбних відносин з відповідачем [PERSON] не підтримує і спільного господарства не веде з січня 2014 року. Вказує, що після укладення з відповідачем [PERSON] шлюбу вони проживали у її батьків за адресою [ADDRESS], але підшукували собі для придбання житло. Також зазначає, що у довіднику „Від і до" у серпні 2012 року знайшли оголошення про продаж квартири [ADDRESS] за ціною 40000,00 доларів США, і надалі з відповідачем [PERSON] оглянули цю квартиру та домовились з відповідачем [PERSON] придбати її за 37000,00 доларів США, з виплатою коштів за придбання квартири частинами. У вересні 2012 року вони з відповідачем [PERSON] та їхніми дітьми переїхали проживати у квартиру [ADDRESS]. Частину коштів для придбання квартири у вересні 2012 року відповідач [PERSON] зняв з свого депозитного рахунку, а також для остаточного розрахунку за придбану спірну квартиру позивачем з власного рахунку у травні 2013 року були зняті кошти в розмірі 9159,81 грн. Посилається на те, що як вбачається із виписки по особовому рахунку відповідача [PERSON] у Чернівецькій філії ПАТ КБ „Приватбанк" перед купівлею квартири 24.09.2012 року та в послідуючі дні він зняв з особового рахунку 167236,00 грн. Зазначає, що відповідач [PERSON] 30.11.2012 року поїхав автомобілем до нотаріуса укладати договір купівлі-продажу вищезазначеної квартири з відповідачами [PERSON], [PERSON] та [PERSON], і як він повідомив їй цей договір був укладений, однак копію договору їй відповідач не надав. Як позивачу стало відомо зі слів відповідача [PERSON] у січні 2014 року, право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано за відповідачем не на підставі договору купівлі-продажу, а у відповідності до договору дарування від 30.11.2012 року укладеного між відповідачем [PERSON] (обдаровуваний) та відповідачами [PERSON], [PERSON], [PERSON] (дарувальники), вищезазначений правочин посвідчений 30.11.2012 року приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Лірниченко Н.М. Зазначає, що цей договір дарування був укладений між відповідачем [PERSON] та відповідачами [PERSON], [PERSON], [PERSON], зовсім сторонніми для них особами, з якими вони познайомилися тільки при огляді спірної квартири наприкінці серпня 2012 року. Також в позовній заяві зазначає, що під час шлюбу на депозитний рахунок на ім'я відповідача [PERSON] у Чернівецькій філії Публічного акціонерного товариства комерційний банк „Приватбанк" були вкладені кошти на рахунок відповідача [PERSON] в розмірі 10183,74 грн., і позивач вважає, що ця сума підлягає поділу між ними. Позивач просить визнати договір дарування спірної квартири [ADDRESS], який укладений між [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Лірниченко Н.М. 30.11.2012 року, удаваним правочином, визнавши, що в дійсності був укладений договір купівлі-продажу спірної квартири, визнати спірну квартиру спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON], поділити між [PERSON] та [PERSON] спільне майно подружжя, виділивши їй та визнавши за позивачем враховуючи інтереси малолітніх дітей, відступивши від рівності часток у майні подружжя, виділити [PERSON] та визнати її право власності на 2/3 ідеальних часток в квартирі [ADDRESS] та припинити право спільної сумісної власності на це майно, виділити [PERSON] та визнати його право власності на 1/3 ідеальної частки в квартирі [ADDRESS] та припинити право спільної сумісної власності на це майно, а також стягнути з відповідача на користь позивача понесені нею судові витрати. В судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги в повному об'ємі та надали аналогічні пояснення згідно позовної заяви. Відповідач [PERSON], його представник позов не визнали, подали до суду заперечення на позовну заяву, вказавши, що шлюбних стосунків з позивачкою не підтримує з 2014 року, а 05.03.2015 року заочним рішенням Садгірського районного суду м. Чернівці шлюб між ними було розірвано. Зазначає, що дійсно за час шлюбу вони проживали у батьків позивачки за адресою: [ADDRESS] та підшукували житло для окремого проживання, проте ті обставини, що житло вони знайшли через засоби масової інформації не відповідають дійсності, оскільки вказане житло йому подарували добре знайомі для нього люди. Сама по собі виписка, які свідчить про зняття готівки від 07.05.2013 року в розмірі 9159,81 гривень, не свідчить про передачу вказаних коштів йому чи дарувальникам. Також при укладені договору дарування, відповідно до вимог чинного, не була потрібна згода дружини, саме тому він не вважав за потрібне її викликати до нотаріуса. На основі зазначеного, просить, суд, відмовити позивачу у задоволенні позову. Відповідач [PERSON] позов не визнав та пояснив суду, що дійсно він давав оголошення про продаж квартири по [ADDRESS], а також по західному регіону, квартиру по [ADDRESS] він подарував [PERSON], а всі решта питання вони вирішували окремо. Відповідач [PERSON] позов не визнала. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, хоча належним чином була повідомлена. Суд, заслухавши свідків, позивача та її представника, дослідивши матеріали справи вважає, що позов підлягає частковому задоволенню. Судом встановлено, що згідно заочного рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 05.03.2014 року, вбачається, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 10.07.2012 року, вбачається, що у позивача і відповідача від шлюбу є син [PERSON], [INFO]. Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 14.07.2009 року, вбачається, що у позивача і відповідача від шлюбу є син [PERSON], [INFO]. Судом встановлено, що згідно договору дарування від 30.11.2012 року, який посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Лірниченко Н.М., укладеного між відповідачем [PERSON] та відповідачами [PERSON], [PERSON], [PERSON], вбачається, що відповідачі [PERSON], [PERSON] та [PERSON] подарували квартиру [ADDRESS] відповідачу [PERSON] Як вбачається з виписок з рахунку в Чернівецькій філії Публічного акціонерного товариства комерційний банк „Приватбанк" частину коштів для придбання спірної квартири в розмірі 167236,00 грн. у вересні 2012 року відповідач [PERSON] зняв з свого депозитного рахунку, а також для остаточного розрахунку за придбану спірну квартиру позивачем з власного рахунку у травні 2013 року були зняті кошти в розмірі 9159,81 грн. Свідок [PERSON], в судовому засіданні посвідчила, що проживає поруч зі спірною квартирою і їй відомо, що квартира [ADDRESS] продавалася, починаючи з 2010 року, приходили покупці. Наприкінці серпня 2012 року до цієї квартири навідалися відповідач [PERSON] та позивач [PERSON], оглядали квартиру, спілкувалися з відповідачем [PERSON] До цього часу відповідача [PERSON] та позивачку [PERSON] у помешканні відповідачів [PERSON] вона жодного разу не бачила. У вересні 2012 року відповідач [PERSON] та позивач [PERSON] разом з двома дітьми переїхали проживати у квартиру [ADDRESS]. Свідок [PERSON] в судовому засіданні зазначив, що є батьком позивачки [PERSON] та після укладення шлюбу його дочка [PERSON] та відповідач [PERSON] проживали в його будинку за адресою [ADDRESS], однак підшукували собі для придбання інше житло. Після того, як вони придбали цю квартиру, відповідач [PERSON] приходив до нього наприкінці 2012 року і просив позичити кошти для остаточного розрахунку за придбану квартиру, однак в зв'язку з відсутністю коштів, він відмовив відповідачу [PERSON] Про те, що був укладений договір дарування, а не договір купівлі-продажу цієї квартири, він дізнався тільки зі слів дочки [PERSON] у січні 2014 року. Коли відповідач [PERSON] проживав разом з позивачкою у його будинку він жодного разу не казав, що він знайомий з сім'єю [PERSON], підтримує з ними дружні стосунки і про їх намір подарувати йому квартиру. Свідок [PERSON] в судовому засіданні посвідчив, що він є родичем та другом дитинства відповідача [PERSON], та позичав йому кошти на придбання квартири, будинку чи земельної ділянки в розмірі 150000,00 грн. На теперішній час всі позичені кошти [PERSON] йому повернув. Відповідно до ст. 235 Цивільного кодексу України, у разі, якщо правочин здійснено з метою приховати інший правочин (удаваний правочин), до нього застосовуються правила, що регулюють той правочин, який сторони мали на увазі, таким чином суд вважає, що договір дарування квартири [ADDRESS] від 30.11.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Лірниченко Н.М., який укладений між відповідачем [PERSON] та [PERSON], [PERSON], [PERSON], необхідно визнати удаваним правочином, та визнати, що насправді був укладений договір купівлі-продажу спірної квартири, і ця квартира входить до обсягу спільної сумісної власності подружжя, і відповідно - підлягає поділу між сторонами. Пунктом 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" № 9 від 06.11.2009 року роз'яснено, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. Тобто, якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. А тому такий правочин може бути визнаний судом недійсним лише у тому разі, коли буде встановлено, що правочин, який сторони насправді вчинили, не відповідає загальним вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Удаваним є правочин, що вчинюється з метою приховання іншого правочину, який сторони насправді вчинили. Тому при укладенні удаваного правочину до відносин його учасників застосовуються правила щодо правочину, який сторони мали на увазі (який сторони приховали). Суб'єкт, який вимагає визнання правочину недійсним як укладеного з метою приховати інший правочин, повинен довести, що правочин укладений з такою метою. Таким чином, в ході судового розгляду доведений факт того, що сторони правочину свідомо, з певною метою оформили саме договір дарування спірної квартири замість договору купівлі-продажу. Даний факт підтверджується аудіозаписом розмови позивача з стороною договору дарування [PERSON], в якому вона зазначає, що спірна квартира була продана за суму понад тридцять тисяч, а чого був укладений договір дарування, а не договір купівлі-продажу квартири, вона не знає. Також, судом встановлено, що дарувальники та обдарований не є родичами, а зовсім сторонніми людьми. Згідно зі ст. 61 Сімейного кодексу України, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Стаття 65 Сімейного кодексу України визначає право подружжя на розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, в якій зазначено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Статтею 69 Сімейного кодексу України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Стаття 70 Сімейного кодексу України передбачає визначення розмір часток майна дружини та чоловіка при поділі майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, в якій зазначено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Зважаючи на ту обставину, що з позивачем [PERSON] проживають двоє їхніх малолітніх дітей, суд при поділі майна подружжя в інтересах дітей відступає від рівності часток при поділі майна подружжя. Суд вважає, що до складу спільної сумісної власності входить квартира [ADDRESS], яка була придбана під час шлюбу, а не подарована. Що стосується коштів на рахунку відповідача [PERSON] в Чернівецькій філії Публічного акціонерного товариства комерційний банк „Приватбанк" в розмірі 10183,74 грн., суд вважає, що вони не входять до складу спільної сумісної власності подружжя, оскільки цей рахунок є спеціалізованим «копілка» для сплати аліментів на неповнолітню дитину відповідача [PERSON] від першого шлюбу, отже не підлягають поділу між подружжям.

Outcome: partial