Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-16 00:00:00

Позивач за первісним позовом Харківська міська фінансово-кредитна спілка "Криниця" (далі ХМФКС "Криниця") звернувся до суду з позовом до [PERSON], в якому просив стягнути з відповідача на користь позивача 67896,00 грн. заборгованості за кредитним договором № 109-13, укладеним між сторонами 10.10.2013 року, у тому числі: 10250,00 грн. боргу за кредитним договором, 512,50 грн. боргу по відсоткам за користування кредитом, 54120,00 грн. пені за несвоєчасне повернення кредиту, 3013,50 грн. пені за несвоєчасну сплату відсотків за користування кредитом. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що відповідач не виконав належним чином умови вказаного кредитного договору, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка до цього час не погашена. [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом до ХМФКС "Криниця", в якому з урахуванням уточнення, прийнятого судом до розгляду, просив суд визнати кредитний договір № 109-13, укладений між сторонами 10.10.2013 року, недійсним. В обґрунтування позову посилався на те, що він ніколи не був членом ХМФКС "Криниця", жодних вступних та пайових внесків не здійснював, не мав жодного права на отримання кредиту, а кредитна спілка не мала права на видачу кредиту, що в силу ч. 1 ст. 203 ЦК України тягне за собою недійсність спірного кредитного договору. Крім того, зазначив, що кредитні кошти були отриманні ним на споживчі цілі, тому особливості регулювання відносин визначаються Законом України «Про захист прав споживачів». Позивач за зустрічним позовом наголосив, що відповідач не проводив з ним переддоговірної роботи, чим порушив положення ч. 2 ст. 11 вказаного Закону, а також перед укладенням договору не надав йому обовязкової інформації про наявні форми кредитування та переваги і недоліки запропонованих схем кредитування, що лишило його можливості вільного вибору послуги, чим порушені його права споживача. Крім того, [PERSON] вважає, що встановлення у пункті 3.3 договору розміру пені, що перевищує 50 % розміру кредитних коштів (вартості продукції), є несправедливим, та призводить до порушення права позивача як споживача, що є підставою для визнання договору недійсним. Також, [PERSON] вказав, що ХМФКС "Криниця" нараховано пеню на заборгованістю по процентам за користування кредитними коштами, що взагалі не передбачено умовами договору. Такі обставини на думку позивача за зустрічним позовом свідчать про порушення його прав та охоронюваних законом інтересів і є підставою для їх захисту у вказаний у позові спосіб. У судовому засіданні представник позивача за первісним позовом [PERSON], яка, згідно з випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, є керівником ХМФКС "Криниця", підтримала позовні вимоги в повному обсязі та просила суд його задовольнити. Проти зустрічного позову заперечувала, посилаючись на те, що 09.10.2013 року [PERSON] звернувся до ХМФКС «Криниця» з заявою про прийняття його до членів ХМФКС «Криниця» та Протоколом № 42 засідання правління ХМФКС «Криниця» від 09.10.2013 року було прийнято рішення прийняти до складу ХМФКС «Криниця» [PERSON] та зобовязати його сплатити вступний внесок у розмірі 50,00 грн. та обовязковий пайовий внесок у розмірі 100,00 грн., які він сплатив 10.10.2013 року, що підтверджується прибутковими касовими ордерами № 1432 та № 1433. Крім того, представник вважала, що жодних порушень законодавства при укладенні договору між сторонами не було, а тому підстави для визнання його недійсним відсутні. Представник позивача за зустрічним позовом [PERSON], який діє на підставі договору про надання правової допомоги, підтримав зустрічний позов в повному обсязі та просив суд його задовольнити. Проти задоволення первісного позову заперечував, просив суд відмовити у його задоволенні, посилаючись зокрема на те, що загальна сума неустойки від суми кредиту, розрахована кредитною спілкою на підставі пунктів 3.3., 6.2 договору, складає 528%, тобто більш, ніж у пять разів перевищує суму кредиту. Такі умови договору на його думку є несправедливими, оскільки розмір вказаних санкцій суттєво перевищує розмір самої заборгованості (більш ніж на 50 %) та покладає непомірні зобовязання на кредитора, та вважав, що вказані обставини призвели до порушення прав [PERSON] як споживача, що є підставою для визнання Договору недійсним. Зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив наступне. 10 жовтня 2013 року між ХМФКС «Криниця» та [PERSON] укладений кредитний договір № 109-13, відповідно до п. 1.1. якого позивач надав відповідачу кредит у сумі 10250,00 грн., а відповідач зобовязався повернути кредит в строк до 10 грудня 2013 року (а.с. 4-5). Згідно з пунктом 3.3. кредитного договору відповідач прийняв на себе зобовязання проводити сплату відсотків за користування кредитом в строки та розмірі, передбачені договором, а саме щомісячно сплачувати відсотки у розмірі 5 (пять) % від суми кредиту, що складає 512,50 грн., не пізніше 10 (десятого) числа кожного місяця. 10 грудня 2013 року між сторонами укладено Додаткову угоду № 1 до кредитного договору, за умовами якої сторони домовились про зміну строку виконання кредитного договору до 10.12.2014 року (а.с. 6). Відповідно до ст.ст. 1054, 1055 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначеній родовими ознаками, у такі самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Згідно зі ст.ст. 526, 530 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу; якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Судовим розглядом встановлено, що позивач за первісним позовом належним чином виконав свої договірні зобовязання, надав відповідачеві кредитні кошти в сумі 10250,00 грн., що підтверджується видатковим касовим ордером від 10.10.2013 року (а.с. 9). Відповідач, в свою чергу, не виконав своїх договірних зобовязань та не повернув позивачеві суму грошових коштів та нарахованих відсотків за користування кредитом у встановлений у договорі строк, у звязку з чим утворилась заборгованість, яка до цього часу не погашена. Суд критично оцінює заперечення відповідача за первісним позовом в частині недоведеності правомірності видачі кредиту [PERSON] з посиланням на те, що він не був прийнятий до членів кредитної спілки, а тому не мав права на отримання кредиту, оскільки це спростовується наявними у справі доказами. Так, 09.10.2013 року [PERSON] звернувся до ХМФКС «Криниця» із заявою про прийняття його до членів ХМФКС «Криниця» (а.с. 60). У відповідності до п. 3 ст. 10 ЗУ «Про кредитні спілки» прийняття до кредитної спілки та виключення з її складу провадяться на підставі письмової заяви особи за рішенням спостережної ради кредитної спілки, крім випадків припинення членства у зв'язку із смертю особи або виключенням члена за рішенням загальних зборів у разі порушення ним статуту кредитної спілки. Згідно з п. 2 ст. 16 ЗУ «Про кредитні спілки» Спостережна рада може прийняти рішення про делегування частини належних їй повноважень до компетенції правління, крім тих що віднесені статутом кредитної спілки до її виключної компетенції. Протоколом № 1 Засідання членів Спостережної ради ХМФКС «Криниця» від 01.02.2004 року, прийняття нових членів та виключення із членів кредитної спілки було делеговано правлінню кредитної спілки (а.с. 64). Протоколом № 42 засідання правління ХМФКС «Криниця» від 09.10.2013 року у складі членів правління: [PERSON], [PERSON] та [PERSON], прийнято рішення прийняти до складу ХМФКС «Криниця» [PERSON] та зобовязати його сплатити вступний внесок у розмірі 50,00 грн. та обовязковий пайовий внесок у розмірі 100,00 грн. (а.с. 61). Згідно з Протоколами Засідання членів Спостережної ради ХМФКС «Криниця» від 05.04.2012 року за № 7, від 28.04.2012 року за № 10 та від 19.11.2012 року за № 22, до складу правління ХМФКС «Криниця» призначено членів: [PERSON] (з 06.04.2012 року), [PERSON] (з 01.05.2012 року), [PERSON] (з 20.11.2012 року) відповідно (а.с. 91, 92, 93). 10.10.2013 року [PERSON] сплатив обовязковий пайовий внесок у розмірі 100,00 грн. та вступний внесок у розмірі 50,00 грн., що підтверджується прибутковими касовими ордерами № 1433 та № 1432 від 10.10.2013 року (а.с. 62, 63). Таким чином, заперечення відповідача в цій частині є необґрунтованими та безпідставними. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач не повернув позивачеві у встановлений договором строк кредитні кошти в сумі 10250,00 грн., а також відсотки за користування кредитом в сумі 512,50 грн.. Своїми діями відповідач порушив умови договору та вимоги вищевказаних норм діючого законодавства, якими регламентовано, що зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. За таких підстав, суд вважає позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача 10250,00 грн. боргу за кредитним договором та 512,50 грн. боргу по відсоткам за користування кредитом обґрунтованими та підлягаючими задоволенню. Згідно з ч. 3 ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі (частини 1, 2 статті 551 ЦК України). Як встановлено судом, відповідно до пунктами 6.1., 3.3 договору кредиту, за невиконання чи неналежне виконання зобовязань за договором сторони несуть відповідальність згідно чинного законодавства. Позичальник зобовязаний у випадку непогашення кредиту, а також несплати відсотків по ньому в строк, сплачувати пеню у розмірі 2% від непогашеної суми за кожний день прострочення платежу до дня повного погашення заборгованості. За загальним правилом період, за який нараховується пеня за прострочення виконання зобовязання, не може перевищувати один рік (п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України). При цьому виходячи з правової природи пені, яка нараховується за кожен день прострочення, право на позов про стягнення пені за кожен окремий день виникає щодня на відповідну суму. Позивачем за первісним позовом наданий розрахунок пені за несвоєчасне повернення суми кредиту за період з грудня 2014 року по серпень 2015 року (за 264 дні прострочення сплати боргу за договором), сума якої складає 54120,00 грн.. При цьому, згідно з ч. 3 ст. 551 ЦК України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Приймаючи до уваги, що розмір нарахованої пені за несвоєчасне повернення суми кредиту за вказаний період значно перевищує розмір заборгованості за кредитним договором, суд вважає необхідним зменшити цей розмір до суми основного боргу, та стягнути з відповідача за первісним позовом 10250,00 грн. пені за несвоєчасне повернення суми кредиту. Позовну вимогу про стягнення з відповідача за первісним позовом суми пені за несвоєчасну сплату відсотків за користування кредитом у розмірі 3013,50 грн., нарахованої позивачем за період з листопада 2014 року по серпень 2015 року (за 294 дні прострочення сплати відсотків за користування кредитом), суд вважає безпідставною та необґрунтованою, оскільки нарахування пені за несвоєчасну сплату відсотків за користування кредитом умовами укладеного між сторонами кредитного договору № 109-13 від 10 жовтня 2013 року не передбачено, у звязку з чим у задоволенні первісного позову в цій частині належить відмовити. Що стосується зустрічного позову [PERSON] до ХМФКС "Криниця" про визнання недійсним кредитного договору № 109-13 від 10.10.2013 року суд вважає необхідним зазначити наступне. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до ч. 5 ст. 1 Закону України "Про фінансові послуги та регулювання ринків фінансових послуг" під поняттям "фінансова послуга" розуміється операція з фінансовими активами, що здійснюється в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. Стаття 18 Закону України "Про захист прав споживачів" містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Так, за змістом ч. 5 цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (ч. 6 ст. 18 Закону). Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в ч. 2 ст. 18 цього Закону умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Аналізуючи норму ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Однак, в судовому засіданні не встановлено наявності вищевказаних умов для визнання окремих пунктів договорів недійсними. Судовим розглядом встановлено, що договір між сторонами укладено в письмовій формі, тобто у формі, встановленій законом, сторони в належній формі досягли згоди щодо істотних умов договору, зміст правочину не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення їх було вільним і відповідало їх внутрішній волі. Кредитна спілка умови договору в частині надання коштів позичальнику виконала, позичальник отримав грошові кошти з метою використання їх на цілі, зазначені в договорі кредиту. Отже, договір був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Крім того, суд зазначає, що договір підписано сторонами, а отже, відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом [PERSON], підписавши договір, тим самим погодився з його умовами. [PERSON] не доведено, що він помилявся щодо правової природи правочину або ж його змісту, предмета чи ціни. Стосовно посилання позивача за зустрічним позовом на положення п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», якими передбачено, що несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором. Суд вважає необхідним зазначити наступне. За визначенням компенсація - це відшкодування, зрівноважування, винагорода за щось, а також сума, яку сплачують як відшкодування, винагороду, покриття витрат, утрат. В даному випадку умовами укладеного сторонами кредитного договору компенсація за невиконання позичальником умов договору взагалі не була передбачена, а встановлені ним неустойка (пеня) є видом забезпечення виконання зобов'язання, а не компенсацією. Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Статтею 549 цього Кодексу встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Формами неустойки є штраф і пеня. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. З ст. 549 ЦК ). Неустойка має подвійну правову природу. До настання строку виконання зобов'язання неустойка є способом його забезпечення, а в разі невиконання зобов'язання перетворюється на відповідальність, яка спрямована на компенсацію негативних для кредитора наслідків порушення зобов'язання боржником. При цьому, згідно з ч. 3 ст. 551 ЦК України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. З урахуванням наведених норм діючого законодавства України, суд вважає, що позивачем за зустрічним позовом не доведено, що умови кредитного договору № 109-13 від 10.10.2013 року суперечать Закону України «Про захист прав споживачів», ЦК України та іншим актам законодавства. Позовні вимоги позивача за зустрічним позовом ґрунтуються на довільному та помилковому тлумаченні приписів чинного законодавства, не доведені суду жодним конкретним доказом, та позбавлені правового та фактичного обґрунтування. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що при укладенні договору кредиту сторони діяли в межах норм цивільного законодавства, однаково розуміли значення і умови правочину та його правові наслідки, підтвердили дійсність намірів при укладені договору та те, що договір не носить характеру фіктивного чи удаваного правочину, не є правочинами зловмисними, не приховує інший правочин і відповідає дійсним намірам сторін. Сторони уклали договір без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного так і психічного. А тому суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення зустрічного позову. Згідно зі ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно зі ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що первісний позов Харківської міської фінансово-кредитної спілки "Криниця" до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором підлягає частковому задоволенню, а в задоволені зустрічного позову [PERSON] до Харківської міської фінансово-кредитної спілки "Криниця" про визнання кредитного договору № 109-13 від 10.10.2013 року недійним слід відмовити. Відповідно до ч. 1 статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Таким чином, суд вважає необхідним стягнути з відповідача за первісним позовом на користь позивача судовий збір в сумі 376,95 грн. пропорційно розміру задоволених вимог. У зв'язку із відмовою в задоволенні зустрічного позову судові витрати, понесені позивачем за зустрічним позовом відносяться на його рахунок. На підставі викладеного,

Outcome: partial