Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-09 00:00:00

Позивачі [PERSON], [PERSON] звернулися в суд із позовом до відповідача [PERSON] про визнання недійсним рішення виконавчого комітету Соколівської сільської ради Бучацького району Тернопільської області (далі - Соколівської сільської ради) №31 від 26.07.2005 року, скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно, визнання за ними права власності на частину будинковолодіння, а саме по 1/6 частині житлового будинку [ADDRESS], за кожним. У ході розгляду справи позивачами двічі змінювались позовні вимоги, зокрема пред»явлено змінені вимоги до відповідачів [PERSON], Соколівської сільської ради про визнання незаконним рішення виконавчого комітету Соколівської сільської ради №31 від 26.07.2005 року, скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно, визнання права власності на частину будинковолодіння. У обґрунтування позовних вимог зазначають, що спірне будинковолодіння [ADDRESS] до 15 квітня 1991 року належало колгоспному двору, членами якого були: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] 17.09.2013 року вони (позивачі) звернулись до Соколівської із заявою про визнання за ними право власності по 1/6 частині спірного будинковолодіння, на що 27.09.2013 року одержали відповідь Соколівської сільської ради про відмову у визнанні за ними права власності у зв'язку з тим, що 01.05.2005 року видано свідоцтво про право власності на дане будинковолодіння на ім»я відповідача [PERSON] Вважають, що оскаржуваним рішенням сільської ради від 26.07.2005 року, яким вирішено оформити право власності на житловий будинок [ADDRESS] лише за [PERSON], порушено їхнє право власності, оскільки фактично їх позбавлено права власності на частку у спірному житлі. Просять суд визнати незаконним вказане рішення Соколівської сільської ради №31 від 26.07.2005 року, а також, відповідно,скасувати свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане на підставі зазначеного рішення, визнати за ними право власності на спірне будинковолодіння по 1/6 частині за кожним як за членами колишнього колгоспного двору. Також просять стягнути із відповідачів понесені судові витрати, зокрема на сплату судового збору та витрати на правову допомогу. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просить позов задовольнити. Суду пояснив, що одружившись із [PERSON], з 1976 року проживав у спірному житловому будинку, де вкладав кошти та особистою працею брав участь у його розбудові, зокрема було побудовано гараж, стодолу, проведено ремонт. При цьому він також працював у колгоспі «Перемога», про що свідчать відповідні записи у трудовій книжці. У 1989 року одержав план на будівництво іншого житлового будинку, що по вул. Шарганівка у с. Соколів, який на сьогоднішній день не введений в експлуатацію. Станом на 15.04.1991 року був зареєстрований і проживав у спірному житловому будинку. Про те, що відповідач [PERSON] оформила право власності на дане будинковолодіння дізнався лише після звернення до сільської ради з проханням визнання за ним права власності на 1/6 його частину. Вказане вважає незаконним. Просить позов задовольнити. Позивач [PERSON] у судове засідання не з»явився, хоча про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином. У попередньому судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просить позов задовольнити, оскільки вважає, що його незаконно позбавлено права власності на належну йому як члену колишнього колгоспного двору 1/6 частину спірного житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, про що йому не було відомо раніше. Представник позивачів-адвокат [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві. Відносно заявленого представником відповідача - адвокатом [PERSON] клопотання щодо застосування строків позовної давності просить відмовити, оскільки вважає, що позивачі даний строк не пропустили, оскільки про порушення своїх прав дізналися лише у вересні 2013 року, просить позов задовольнити. Крім цього, суду пояснив, що у зв'язку з тим, що з 1991 року такої форми власності як власність колгоспного двору не існує, то всі шестеро членів колгоспного двору стали співласниками даного домоволодіння, а отже, позивачам як членам колишнього колгоспного двору належить по 1/6 частині нерухомого майна. Спірним рішення сільської ради порушено право власності позивачів, до того ж станом на момент його винесення та видачі свідоцтва про право власності на ім»я відповідача - 2005 рік - [PERSON], [PERSON] були зареєстровані у спірному житлі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з»явилась, однак у попередньому судовому засіданні позовні вимоги не визнала та суду пояснила, що спірний житловий будинок, власником якого була її бабуся [PERSON], побудовано у 1970 році. Матір [PERSON] разом із [PERSON] побудували нове житло, а вона залишилась проживати разом із бабусею, після смерті якої у 2003 році успадкувала даний житловий будинок. Ще за життя [PERSON] планували провести ремонт у будинку, однак, так як останній був у непридатному стані, звела новий житловий будинок, дозволу на що ні від кого не одержувала, так як вважала даний будинок своїм. Просила в задоволенні позову відмовити. Представник відповідача - адвокат [PERSON] у судовому засіданні позов не визнала, суду пояснила, що відсутні будь-які правові підстави для визнання за позивачами права власності на частину об»єкту нерухомості, оскільки власником житлового будинку була [PERSON], ще за життя якої розпочалась перебудова житла, про що позивачам було відомо, однак вони не звертались з приводу зазначеного, що свідчить про мовчазну згоду останніх. А отже, у 2004 році спірне будинковолодіння втратило статус колгоспного двору, так як спірний житловий будинок став новоствореним об»єктом нерухомого майна. Таким чином, у даному випадку права позивачів не порушені. Подала суду письмове клопотання, у якому просить застосувати позовну давність, що є підставою для відмови в позові [PERSON] та [PERSON] Також представником відповідача [PERSON] подано суду письмові заперечення, які приєднані до матеріалів справи. Представники відповідача [PERSON], [PERSON] та [PERSON], яка не з»явилась у судове засіданні 10.04.2014 року, у судовому засіданні позов не визнали. Представник відповідача Соколівської сільської ради Бучацького району Тернопільської області - сільський голова Мацькевич В.І. в судовому засіданні позов визнав та суду пояснив, що секретарем сільської ради при прийнятті заяви від [PERSON] про оформлення за нею права власності на житловий будинок, що була предметом розгляду виконавчого комітету у той період, коли він перебував у черговій відпустці, допущено помилку. Вже після виходу з відпустки підписав спірне рішення сільської ради про оформлення за відповідачем [PERSON] права власності. Підтвердив те, що спірне будинковолодіння відносилось до суспільної групи «колгоспний двір», головою якої була [PERSON], однак свідоцтво про його належність на праві власності колгоспному двору не видавалось. Будь-яких дозволів відповідачу на проведення добудов сільської радою не видавались, погодився з тим, що житловий будинок ззовні змінився. Представник відповідача Соколівської сільської ради Бучацького району Тернопільської області - секретар сільської ради Мукаш Г.М. в судовому засіданні позов визнала та суду пояснила, що у 2005 році [PERSON] звернулась до сільської ради із заявою про оформлення за нею права власності на житловий будинок [ADDRESS]. Дана заява була розглянута на засіданні виконавчого комітету, винесено позитивне рішення, так як було відомо про те, що [PERSON] розпочала добудову, повідомила про наявність у неї будівельного паспорта, відсутні інші претенденти на майно та ніхто більше не звернувся до сільської ради. Визнала те, що оскільки спірний житловий будинок відносився до «колгоспного двору», була необхідність перевірити дані погосподарських книг, що сільською радою не здійснювалось. Про розгляд заяви [PERSON] і про прийняте рішення інших членів колишнього колгоспного двору не повідомляли, також у сільській раді відсутні будь-які їхні заяви. У наступні судові засідання представники відповідача Соколівської сільської ради у судове засідання не з»явились, проте представником Мукаш Г.М. подано до суду письмову заяву про розгляд справи у її відсутності. Заслухавши пояснення сторін, їхніх представників, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступні обставини. Згідно з вимогами ст.3 ЦПК України кожна особа має право в поряду, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. В силу вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з вимогами ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Будинковолодіння [ADDRESS] станом на 1991 рік мало статус колгоспного двору, що підтверджується ксерокопіями погосподарської книги №8 за 1991-1995 року, оригінал якої оглянуто в судовому засіданні. Згідно довідки виконавчого комітету Соколівської сільської ради №165 від 05.02.2014 року, станом на 15.04.1991 року в даному господарстві були зареєстровані: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] На сьогоднішній день за вказаною адресою зареєстровані: [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (довідка №4). Згідно даних погосподарської книги №8 позивачі вибули з господарства [ADDRESS] у 1995 році. Вказане також підтверджується довідкою, виданою виконкомом Соколівської сільської ради №1817 від 30.12.2013 року. Судом також оглянуто в судовому засіданні погосподарську книгу №4 за 1987 -1990 роки, витяг із якої долучено до матеріалів справи. Земельна ділянка під спірним житловим будинком належала на праві приватної власності [PERSON] згідно рішення від 21.12.1999 року «Про приватизацію земельних ділянок», що підтверджується довідкою Соколівської сільської ради №35 від 20.02.2014 року. Як убачається із довідки Соколівської сільської ради №44 від 13.03.2014 року, користувачем вищевказаної земельної ділянки у земельно-кадастровій книзі зазначено [PERSON] Рішенням Соколівської сільської ради №32 від 26.07.2005 року вирішено оформити право власності на житловий будинок в [ADDRESS] за громадянкою [PERSON] Доручено Бучацькому БТІ зареєструвати житловий будинок з видачею свідоцтва про право власності. Згідно свідоцтва про право власності на житловий будинок, виданим КП «Бучацьке районне бюро технічної інвентаризації» на підставі рішення виконавчого комітету Соколівської сільської ради №31 від 26.07.2005 року, житловий будинок в цілому, який розташований в [ADDRESS], належить [PERSON] на праві приватної власності, реєстровий напис №153 в реєстровій книзі №16 від 01.08.2005 року. У даному випадку є розбіжності у зазначенні номера рішення сільської ради №31 та №32. Те, що житловий будинок [ADDRESS] зареєстровано за відповідачем [PERSON] також підтверджується ксерокопією інвентарної справи, що знаходиться при матеріалах справи. Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22.12.1995 р. «Про судову практику у справах за позовом про захист права приватної власності» до правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, ще регулювали власність цього двору, а саме: право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому і закладі, і хвороба). Відповідно до п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої наказом Міністерства юстиції Української РСР № 45/5 від 31 жовтня 1975 року, п. 45 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженої наказом Міністерства юстиції Української РСР № 1/5 від 19 січня 1976 року підтвердженням належності будинку служила відповідна довідка виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, в якій, крім підтвердження належності жилого будинку (частини будинку) відчужувачу на підставі запису в погосподарській книзі, повинно бути також зазначено: дані про склад будинку; розмір загальної жилої площі і розмір земельної ділянки. У період чинності Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української СРСР, що затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року.державна реєстрації нерухомого майна не проводилась в сільській місцевості. Право власності на нерухоме майно, що знаходиться в сільській місцевості, може бути підтверджено довідкою виконавчого комітету відповідної місцевої ради. Інструкція втратила чинність згідно із наказом державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року №56. Виходячи з наведеного, підтвердженням належності жилого будинку (його частини) певній особі є запис в погосподарських книгах, введення яких на той час передбачалось наказами Центрального статистичного управління СРСР і було обов'язковим. Судом установлено, що житловий будинок [ADDRESS] відносився до суспільної групи «колгоспний двір», головою якого була [PERSON], а сторони по справі, як члени колишнього колгоспного двору, мали право власності на майно колгоспного двору, оскільки на день введення в дію Закону України "Про власність" (15 квітня 1991 р.) проживали однією сім'єю в даному колгоспному дворі, свого права на частку в зазначеному майні не втратили (згідно записів у погосподарській книзі позивачі вибули з господарства у 1995 році). Як слідує із пояснень позивача [PERSON], чого не заперечили представники відповідача, за час проживання у будинку колишнього колгоспного двору своєю працею і коштами брав участь у веденні спільного господарства двору. Тоді як позивач [PERSON] станом на 15.04.1991 року був неповнолітнім. Згідно ст. 120 ЦК УРСР колгоспний двір - це сімейно-трудове об'єднання осіб, які використовують майно двору для ведення підсобного господарства і для сімейних потреб. Майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Відповідно до ч. 2 ст. 123 цього Кодексу розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Висновок суду про те, що спірне будинковолодіння відносилось до суспільної групи «колгоспний двір» узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України, висловленою при розгляді справи №6-145цс13 (постанова від 15.01.2014 року). Порядок введення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по введенню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів (далі - Вказівки), затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР (далі - Держкомстат СРСР) від 12 травня 1985 року № 5-24/26, а згодом - Вказівками, затвердженими постановою Держкомстату СРСР від 25 травня 1990 року № 69. Згідно із зазначеними Вказівками суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім'ї). Особи, які працювали у колгоспі, але не були членами колгоспу, відносились до суспільної групи робочих або службовців залежно від займаної посади. За таких обставин застосування судами норм статей 120, 123 ЦК УРСР без з'ясування питання щодо правильності віднесення будинку до суспільної групи господарств - колгоспний двір, є помилковим. Визначення в сільській місцевості громадського типу господарства в погосподарській книзі та відомостей щодо членів колгоспного двору, що має правове значення, було покладено саме на сільські ради. На підставі вище наведеного, суд дійшов до висновку, що позивачі набули право власності на будинок [ADDRESS], як члени колгоспного двору, в рівних частках відповідно до ст. ст. 120, 123 ЦК УРСР. Згідно ст.121 ЦК УРСР володіння, користування і розпорядження майном колгоспного двору здійснюється за згодою всіх його членів. У відповідності до 123 ЦК УРСР визначено, що розмір частки члена двору встановлюється, виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Відповідно до ст.41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась17.07.1997р. відповідно до ЗУ "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950р., Першого протоколу та протоколів №2,4,7,11 до Конвенції" закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватись і розпоряджатись належним йому майном, на власний розсуд вчиняти будь-які угоди щодо свого майна, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до п.7 вищевказаної Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» судам слід враховувати, що відповідно до ст.55 Закону "Про власність" громадянин не може бути позбавлений права власності на своє майно, крім випадків, передбачених цим Законом та іншими законодавчими актами України. Згідно ст.392 Цивільного кодексу України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Таким чином, проаналізувавши досліджені докази в судовому засіданні, суд приходить до переконання, що у даному випадку спірне будинковолодіння станом на 15 квітня 1991 року належало до категорії колгоспного двору, членами якого були і позивачі по справі, а тому визнання права власності на нього лише за відповідачем порушує їх права. Згідно ч. 1 ст. 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Із врахуванням вище наведеного, суд приходить до висновку, що оскаржуване рішення Соколівської сільської ради про оформлення за відповідачем [PERSON] права власності на зазначений житловий будинок [ADDRESS] є незаконним, оскільки порушує право спільної сумісної власності позивачів у справі. Також, оскільки на підставі даного рішення виконкому Соколівської сільської ради за [PERSON] було оформлено право власності на спірне будинковолодіння та виготовлено свідоцтво про право власності на житловий будинок, слід скасувати свідоцтво про право власності на житловий будинок з надвірними побудовами і спорудами [ADDRESS], реєстровий №153 в реєстровій книзі №16 від 01 серпня 2005 року, як таке, що призвело до порушення права спільної сумісної власності позивачів у справі. При постановленні рішення суд не приймає до уваги посилання представника відповідача - адвоката [PERSON] на те, що позивачі стали членами іншого колгоспного двору, зокрема по вул.. Шарганівка в с.Соколів, як такі, що спростовуються зібраними доказами по справі. Судом установлено, що станом на квітень 1991 року позивач [PERSON] та неповнолітній на той час [PERSON] проживали та були прописані у будинку [ADDRESS], тому членства у спірному дворі не втратили. Як пояснила суду свідок [PERSON], [PERSON] доглядала за [PERSON] У 2003-2004 роках відповідач почала добудову до житлового будинку, однак вона не будувала новий житловий будинок, а лише добудовувала існуючий. Даний факт не заперечувався зі сторони позивачів, які до того ж підтвердили, що їм було відомо про добудову. Пояснення у судовому засіданні свідка [PERSON] про те, що [PERSON] зводився новий будинок, тільки на попередньому фундаменті, суд до уваги не приймає, оскільки вони не підтверджені письмовими доказами і різняться із поясненнями свідка [PERSON] Посилання представника відповідача - адвоката [PERSON] на те, що у 2004 році спірний житловий будинок, що належав на праві власності колишньому колгоспному двору, у зв»язку з добудовою став новоствореним об»єктом нерухомого майна та права приватної власності, а тому відсутній предмет спору, суд вважає безпідставними. Із дослідженої у судовому засіданні технічної документації на житловий будинок [ADDRESS], а також даних погосподарської книги, вбачається, що площа житлового будинку, зведеного у 1970 році,збільшилась із 78,10 кв.м., з яких житлова площа становила - 41,3 к.в., нежитлова - 36,8 кв.м., до 99,2 кв.м., з яких житлова площа становить 81,5 кв.м., підсобна - 17,7 кв.м., вбачається, що збільшилась житлова площа за рахунок добудови та зменшення площі нежитлової, а господарські побудови - залишились незмінними. А надана суду копія будівельного паспорту на ім»я [PERSON] не може слугувати належним доказом вище зазначених доводів. Крім того, дані твердження не узгоджуються із положеннями, наведеними у Аналізі деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ, що здійснений суддею Верховного Суду України Л.І.Григор»євою. Суд вважає слушними посилання представника позивачів на те, що питання відшкодування збільшення вартості спірного житла може бути предметом розгляду іншої цивільної справи. При постановленні рішення суд виходить із вартості спірного будинковолодіння, зазначеної у інвентарній справі станом на 2005 рік, оскільки дані про дійсну вартість суду не представлені і клопотання щодо встановлення такої суду не заявлялись. Крім цього, визначаючись із позовними вимогами, суд приймає до уваги те, що, як пояснили представники відповідача Соколівської сільської ради у судовому засіданні, будь-яких дозволів на проведення добудови [PERSON] не надавались органом місцевого самоврядування, однак, так як останнім було вирішено питання оформлення права власності на нерухомий об»єкт, виготовлено свідоцтво про право власності на нього, тому, виходячи із положень чинного законодавства України про захист права власності, суд вважає, що своїм рішенням не буде підмінювати орган місцевого самоврядування. Що є ж стосується посилань представника відповідача - адвоката [PERSON] на те, що сплив трирічний строк позовної давності, а тому необхідно позов залишити без задоволення, то суд зазначає, що Пленум Верховного Суду України у постанові №14 «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 року роз»яснив, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього (п.11). У відповідності до ч.1 ст.261 ЦП України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або особу, яка його порушила. Судом установлено, що про порушення свого права власності позивачі дізнались лише у вересні 2013 року, а тому строк, у межах якого можна звернутись до суду з вимогою про захист свого порушеного права, не сплив. Що ж стосується посилань на пропуск строку позовної давності, так як позивачі протягом трьох років після вибуття з колгоспного двору не витребовували свою частку з майна колгоспного двору, і не зверталися з відповідним позовом до суду, тому вони втратили право на частку в майні колгоспного двору, то суд їх до уваги не приймає і вважає за необхідне зазначити, що позивачі не вибували з колгоспного двору, а, як це встановлено судом, на момент припинення останнього - станом на 15.04.1991 року - були зареєстровані та проживали у спірному будинковолодінні. Такий висновок, на думку суду, узгоджується із позицією, висловленою Верховним Судом України у ухвалі від 21.10.2009 року №6-16463св09. Згідно ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Слід стягнути з відповідачів в користь [PERSON] в дольовому порядку понесені судові витрати - сплачений судовий збір в розмірі 557 грн. 80 коп. - по 278 грн. 90 коп. з кожного. Що ж стосується витрат на правову допомогу в розмірі 500 грн., то суд зазначає, що відповідно до ст. 84 ЦПК України витрати, пов»язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом (Закон України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах»). Разом з тим, розрахунок витрат за надання правової допомоги в матеріалах справи відсутній, а тому, враховуючи, що не будь-які витрати на оплату допомоги адвоката відшкодовуються, згідно вищевказаних положень чинного законодавства суд приходить до переконання, що кошти, які були оплачені позивачем за наявною у матеріалах спарви квитанцією року в розмірі 500 грн., не можуть вважатися по даній справі витратами на правову допомогу, відшкодування яких передбачено цивільним процесуальним законодавством і які підлягають розподілу між сторонами за правилами ст. 88 ЦПК України. Суд вважає, що зазначені витрати на правову допомогу відшкодуванню не підлягають. На підставі наведеного, відповідно до ст.ст. 121, 123 ЦК УРСР 1963 р., ст.ст. 261 ч.1, 392 ЦК України,

Outcome: approved