Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом, яким просить шлюб між ним та відповідачем розірвати. В обґрунтування позову зазначає, що з відповідачем перебуває у зареєстрованому шлюбі з 27 січня 2018 року. Дітей від шлюбу не мають. Через постійні сварки та особисту неприязнь подальші шлюбні відносини стали неможливими, а подальше спільне життя з відповідачем таким, що суперечить його інтересам З квітня 2018 року шлюбних відносин не підтримують, спільне господарство не ведуть. Вважає примирення неможливим. Сторони до підготовчого судового засідання не прибули. Позивач поштою надіслав заяву про розгляд справи за його відсутності, за участю адвоката [PERSON] Позовні вимоги підтримує повністю. Представник позивача Фісінчук С.О. надав суду заяву аналогічного змісту, на позовних вимогах наполягає, просить позов задовольнити. Відповідач надала відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що спільне життя з позивачем не склалось через відсутність взаєморозуміння, різні погляди на сімейні відносини та обов"язки подружжя. Тривалий час разом не проживають, спільне господарство не ведуть. Внаслідок дій позивача та у зв"язку з тим, що він фактично покинув її, між ними втрачено всі фізичні та духовні зв"язки. Вважає збереження сім"ї неможливим та таким, що суперечить їх інтересам. Дітей від шлюбу не мають. Справу просить розглядати за її відсутності, за участю її адвоката. Представник відповідача [PERSON] через канцелярію суду подав заяву про розгляд справи за його відсутності. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Судом встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 27 січня 2018 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданим 27 січня 2018 року Маріупольським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій област , актовий запис № 49. Сторони зазначають, що дітей від шлюбу не мають. Підстав піддавати сумніву наведене твердження, суд не вбачає. За положеннями п. 3 ч. 2 ст. 18, ч.1 ст. 51, ч. 3 ст. 56, ч.1 ст.110 СК України, дружина і чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань, при цьому способом захисту сімейних прав та інтересів, у тому числі, є право на припинення шлюбних відносин шляхом пред'явлення до суду позову про розірвання шлюбу одним з подружжя. Відповідно до ч. 3 ст.105 Сімейного кодексу України (СК України) шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Відповідно до ст.112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Із доводів сторін вбачається, що шлюбні відносини між сторонами тривалий час не підтримуються та припинені з причини відсутності взаєморозуміння, різних поглядів на сімейні відносини та обов"язки подружжя. Сторони вважають примирення неможливим, а збереження шлюбу таким, що суперечить їх інтересам. Враховуючи наведене, а також положення ч. 1 ст. 24 Сімейного Кодексу України, за якою шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка; примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається, суд дійшов висновку, що між сторонами склались взаємини, за яких подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить принципу його добровільності та інтересам сторін. Відповідно до ст. 113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Відповідач про своє бажання відновини дошлюбне прізвище не зазначила, а тому і надалі іменуватиметься прізвищем "Головачова". Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з такого. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 1 статті 142 ЦПК України передбачено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Дана норма права кореспондується з ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір». З доданої до позову квитанції вбачається, що позивачем за подання даного позову був сплачений судовий збір у розмірі 704,80 гривень. До початку розгляду справи по суті відповідачем подано заяву про визнання позову. Враховуючи викладене, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 50% понесеного позивачем судового збору, що становить 352,40 гривень. Решта сплаченого позивачем судового збору (50%), що становить 352,40 гривень, підлягає поверненню позивачу з державного бюджету. На підставі наведеного,

Outcome: approved