Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-06 00:00:00

[PERSON] звернувся з зазначеним позовом до Публічного акціонерного товариства «Часівоярський вогнетривкий комбінат» (далі - ПАТ «Часівоярський вогнетривкий комбінат», ПАТ, комбінат, товариство), позовні вимоги декілька раз уточнив, посилався на те, що працював у відповідача на посаді начальника охорони сторожової відділу економічної безпеки та наказом № 565-ок від 28 жовтня 2014 року на підставі п. 1 ст.40 КЗпП України його звільнено з посади у звязку зі скороченням штату працівників і відмовою від переведення на іншу роботу з виплатою вихідної допомоги в розмірі середньомісячного заробітку. В звязку з тим, що з 28 по 31 жовтня 2014 року, а потім з 01 по 28 листопада 2014 року він перебував на лікарняних, то відповідно до наказів відповідача № 578-ок від 06 листопада 2014 року та №196-ок від 28 квітня 2015 року дату його звільнення було змінено з 28 жовтня 2014 року на 03 листопада 2014 року, а потім з 03 листопада 2014 року на 01 грудня 2014 року, відповідно, без скасування самого наказу про звільнення. Вважає вказані накази незаконними з огляду на те, що ще 22 липня 2014 року роботодавець не попередив його про майбутнє скорочення штату працівників. 27 серпня 2014 року відповідач видав наказ «Про попередження про заплановане звільнення [PERSON]А.», з яким його ознайомив, але не запропонував йому усі наявні вакантні посади згідно з його освітою та кваліфікацією. 27 серпня 2014 року на засіданні комісії по скороченню, його було попереджено про заплановане звільнення та запропоновано посади, які на той час були вакантними. Він погодився на запропоновану йому вакантну посаду директора з маркетингу, але на цю посаду була призначена інша особа, а йому відмовлено в цьому, мотивуючи тим, що вказана посада не відповідає його освіті та досвіду роботи за кваліфікаційними умовами. Йому не були запропоновані посади начальника відділу збуту, диспетчера виробничого відділу комбінату (на час підміни чергових відпусток з 19 жовтня 2014 року) та інші посади, на які були призначені інші працівники. Крім того, йому взагалі не були запропоновані існуючі тимчасові вакансії. Впродовж двохмісячного строку після попередження про його подальше звільнення на підприємстві неодноразово скликалася комісія зі скорочення штату, засідання якої відбулися: 27, 28 серпня; 03, 05, 10, 11, 12, 17, 19, 29 вересня; 02, 03, 07, 09, 14, 16, 20, 28 жовтня 2014 року. 17 и 29 вересня 2014 року засідання комісії були проведені без його участі та складені акти про його повідомлення про наявні вакансії по телефону. 06 жовтня 2014 року на засіданні профспілки надана згода на його звільнення з займаної посади у звязку зі скороченням штату працівників. Однак місячний термін дії згоди профспілкової організації спливав 06 листопада 2014 року. Крім того, позивач зазначив, що відповідач не врахував, що він мав переважне право залишення на роботі при вивільненні працівників, оскільки є інвалідом 3 групи і має право на пільги, встановленні законодавством України для ветеранів війни - інвалідів, та на його утриманні перебуває двоє неповнолітніх дітей, один з яких є інвалідом з дитинства. Після звільнення в грудні 2014 року - січні 2015 року він дізнався, що роботодавець здійснив прийом на роботу працівників на посаду сторожа. Після цього він звернувся із заявою про призначення його на посаду начальника караулу замість звільненого працівника, який той займав, але відповіді не отримав. Також зазначив, що відповідач не мав права переносити дату його звільнення через перебування на лікарняному, а повинен був скасувати наказ про його звільнення з роботи та наступні накази про зміну дати звільнення і поновити на посаді. У звязку з викладеним, позивач просив визнати незаконними та скасувати: накази відповідача №565-ок від 28 жовтня 2014 року про його звільнення з роботи у звязку зі скороченням штату працівників; № 578 - ок від 06 листопада 2014 року та № 196-ок від 28 квітня 2015 року про зміну дат його звільнення з роботи, відповідно, з 28 жовтня на 03 листопада 2014 року та з 03 листопада на 01 грудня 2014 року; поновити його на роботі на посаді начальника охорони сторожової відділу економічної безпеки з 28 жовтня 2014 року; стягнути з відповідача середній заробіток за кожен день вимушеного прогулу за період з 28 жовтня 2014 року по дату ухвалення рішення суду, середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку та виплатити 10 000 грн. в якості компенсації за спричинену моральну шкоду, заподіяну порушенням трудових прав у звязку зі звільненням і затримкою розрахунку при звільненні. 09 вересня 2015 року рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області [PERSON] в задоволенні позовних вимог відмовлено. Не погодившись з вказаним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог. В обґрунтування доводів скарги зазначив, що жодна із підстав, вказаних в наказі № 514 від 01 серпня 2014 року про скорочення штату працівників відділу економічної безпеки, за виключенням скасування охорони сторожової в структурі з 01 березня 2014 року, відповідачем не доведена. Докази скорочення штату по всьому підприємству відсутні. Навпаки, в період з 27 серпня 2014 року по день звільнення в штатний розклад Товариства вводилися нові штатні одиниці, на які приймалися інші працівники. Попередження про наступне звільнення підписане не уповноваженою особою роботодавця. Беззаперечних доказів того, що його ознайомили зі всіма вакантними посадами, які на той час були у відповідача, включаючи і тимчасові, відповідачем суду не надано. Акти про відмову від запропонованих вакансій станом на 27 серпня 2014 року, а також про оголошення йому вакансій станом на 17 та 29 вересня 2014 року, 02 жовтня 2014 року по мобільному телефону та через гучномовний звязок не відповідають дійсності. В період з 23 липня по 27 серпня 2014 року відповідач не запропонував йому вакантні посади юрисконсульта, директора з сільського господарства, охоронника 4 розряду, інспектора та старшого інспектора відділу кадрів, тимчасово вакантні посади сторожів, начальника відділу збуту, інженера - конструктора, бібліотекаря технічної бібліотеки, директора з маркетингу, диспетчера виробничого відділу комбінату на час підміни чергових відпусток з 19 жовтня 2014 року, та інші посади та спеціальності, які існували у відповідача, починаючи з 27 серпня по 07 жовтня 2014 року. Також йому взагалі не були запропоновані всі існуючи тимчасові штатні посади осіб, які перебували у відпустці по догляду за дітьми. Копії протоколів засідань комісії по скороченню, на які посилався суд, не є належними доказами, оскільки не містять даних про час та місце їх складання, переліку запропонованих вакантних посад та ознайомлення з ними під підпис. В той же час відповідач не надав суду оригінали зазначених документів для дослідження їх в судовому засіданні. Відповідач при вивільненні не врахував його тривалий час роботи на виробництві за спеціальністю (понад 8 років), ділову репутацію, освіту та високу кваліфікацію, наявність на утриманні двох неповнолітніх дітей, один з яких є дитиною - інвалідом, його статус інваліда 3 групи та право на пільги, встановленні законодавством України для ветеранів війни інвалідів. Окрім цього, він як працівник, з яким було розірвано трудовий договір, протягом одного року має право на укладання трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу працівників аналогічної кваліфікації. У грудні 2014 року - січні 2015 року, вже після звільнення, відповідач здійснив прийняття на роботу сторожів. Він звернувся до роботодавця з заявою про призначення його на посаду начальника караулу, замість звільненого у січні 2015 року працівника, але відповіді на це не отримав, що суд не врахував та ніякої правової оцінки цьому не надав. Апелянт також зазначив, що відповідач не дотримався вимог ч.8 ст.43 КЗпП України, оскільки звільнив його з роботи з 01 грудня 2014 року, тобто пізніше одного місяця з дня отримання згоди профспілкової організації на звільнення. Окрім цього, на порушення вимог ч.3 ст.40 КЗпП України, трудовий договір розірвано з ініціативи адміністрації в період його тимчасової непрацездатності. Також не передбачено законодавством і внесення змін до раніше виданого наказу про звільнення без зміни формулювання причини звільнення. Оскільки відповідач здійснив звільнення з роботи з підстав, не передбачених законодавством, з порушенням встановленого законом порядку, то таке звільнення є незаконним і він має бути поновлений на роботі з 28 жовтня 2014 року по день прийняття рішення суду. Оскільки відповідач остаточно провів оплату лікарняних листів 15 липня 2015 року, то за період з 28 жовтня 2014 року по день ухвалення рішення відповідач повинен сплатити йому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. Окрім цього, суд першої інстанції порушив встановлений законом місячний строк розгляду трудової справи, яка розглядалась в кабінеті судді. При цьому, суд не розглянув його доводи з приводу зволікання відповідача з виданням наказу з попередженням про заплановане звільнення, не запропонував у період з 22 липня по 27 серпня 2014 року усіх наявних вакансій, не прийняв до уваги надані ним письмові докази, а саме - перелік вакансій, які були запропоновані під час попередження про звільнення, відхилив його письмове клопотання про витребування штатного розпису підприємства, надання оригіналів переліків вакансій з його особистим підписом про ознайомлення, що свідчить про неупередженість суду при розгляді справи. В судовому засіданні апеляційного суду позивач [PERSON] підтримав доводи апеляційної скарги, просив скаргу задовольнити, рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позов в повному обсязі. Представник відповідача ПАТ «Часівоярський вогнетривкий комбінат» - [PERSON] та [PERSON] заперечувала проти доводів апеляційної скарги, вважала їх безпідставними та просила відмовити в її задоволенні, а рішення суду - залишити без змін. Представник третьої особи ([PERSON]М.) - [PERSON] рішення суду вважав законним і обґрунтованим, а апеляційну скаргу [PERSON] - безпідставною, тому просив скаргу останнього відхилити. Представник Артемівського міського центру зайнятості [PERSON] при розгляді апеляційної скарги позивача покладався на розсуд апеляційного суду. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга [PERSON] підлягає частковому задоволенню, рішення суду щодо відмови у стягненні середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку та відшкодування моральної шкоди - скасуванню, з ухваленням нового рішення в цій частині про задоволення позову, виходячи з наступних підстав. Згідно з ч.1 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд під час розгляду справи в апеляційному порядку перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення, відповідно до положень п. п. 1, 3 та 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України, є неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Частиною 2 ст. 309 ЦПК України передбачено, що норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню. Відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України, порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення привело до неправильного вирішення справи. Пунктом ч. 1 ст. 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва праці, у тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Як розяснено в п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року № 9, розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. Стаття 42 КЗпП України визначає категорії працівників, яким надається переважне право на залишення на роботі при вивільненні. При скороченні чисельності чи штату працівників переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 49-5 КЗпП України (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин), про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 43 КЗпП України, розірвання трудового договору з підстав, передбачених п. 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації) ст. 40 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. За приписами ч. 3 ст. 40 КЗпП України, не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Суд першої інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку, що зазначених вимог трудового законодавства при звільненні [PERSON] за скороченням штату працівників відповідачем дотримано. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання незаконними і скасування наказів про його звільнення з роботи у звязку зі скороченням штату працівників №565-ок від 28 жовтня 2014 року, зміну дат його звільнення з роботи № 578 - ок від 06 листопада 2014 року та № 196-ок від 28 квітня 2015 року, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд обґрунтовано виходив з відсутності підстав для задоволення цих позовних вимог, оскільки відповідач самостійно визначив свою організаційну структуру, чисельність працівників і штатний розпис, звільнив позивача з додержанням порядку вивільнення, визначеного трудовим законодавством, не допустивши порушення законних прав працівника. Однак рішення суду щодо відмови у стягненні середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку і відшкодування моральної шкоди є передчасним та помилковим, ухваленим на неповно зясованих обставинах справи. Судом встановлено і матеріалами справи підтверджується наступне. [PERSON] працював на посаді начальника охорони сторожової відділу економічної безпеки. Наказом генерального директора ПАТ "Часівоярський вогнетривкий комбінат" № 514 від 01 серпня 2014 року, у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці у відділі економічної безпеки та скасуванням з 01 березня 2014 року охорони сторожової в структурі відділу економічної безпеки, з метою вдосконалення організації праці при забезпеченні економічної безпеки ПАТ, ефективного використання трудових ресурсів та зниження адміністративних витрат проведено скорочення посади начальника охорони сторожової в відділі економічної безпеки в кількості 1 (одиниці) (т. 1 а.с. 104). 04 серпня 2014 року на засіданні комісії щодо скорочення чисельності та штату працівників ПАТ «Часівоярський вогнетривкий комбінат» (протокол №11) розглянуто питання про скорочення штату працівників відділу економічної безпеки, в якому скорочується одна одиниця начальника охорони сторожової у відділі економічної безпеки, на якій працював [PERSON], та комісія дійшла висновку, що у останнього відсутні обмеження на звільнення (т. 1 а.с. 105). 06 жовтня 2014 року на засіданні виборчого органу первинної організації профспілки ПАТ «Часівоярський вогнетривкий комбінат» надано згоду адміністрації ПАТ «Часівоярський вогнетривкий комбінат» на звільнення [PERSON] - начальника охорони сторожової відділу економічної безпеки за ст. 40 п. 1 КЗпП України у звязку із скороченням штату працівників (т. 1 а.с. 117). 27 серпня 2014 року, відповідно до вимог ст. 49-2 КЗпП України, позивач [PERSON] за два місяці був попереджений про наступне вивільнення, що підтверджується його підписом в наказі ПАТ "Часівоярський вогнетривкий комбінат" від 27 серпня 2014 року № 572 та в письмовому попередженні комісії про майбутнє його вивільнення (т.1 а.с. 106, 107; т. 2 а.с.136). Згідно з протоколом засідання комісії по скороченню чисельності і штату ПАТ «Часівоярський вогнетривкий комбінат» № 14 від 27 серпня 2014 року, позивачу були запропоновані всі існуючі вакансії комбінату, які мали місце станом на 27 серпня 2014 року, згідно доданого до протоколу списку, в тому числі, вакансії тимчасово відсутніх працівників. Після цього [PERSON] попросив комісію надати йому строк поміркувати над запропонованими вакансіями до 28 серпня 2014 року (т. 1 а.с. 108 - 113). 28 серпня 2014 року [PERSON] звернувся до генерального директора ПАТ «Часівоярський вогнетривкий комбінат» із заявою, в якій він погодився на запропоновану вакантну посаду директора по маркетингу (т. 1 а.с. 115). Листом №12/2-131 від 28 серпня 2014 року [PERSON] було розяснено, що на підставі Закону України «Про акціонерні товариства», Статуту і Положення «Про виконавчий орган (Правління) ПАТ «Часівоярський вогнетривкий комбінат», Голова та члени Правління затверджуються на посаду або звільняються з посади, в тому числі, достроково, на підставі рішення [PERSON]. Члени Правління затверджуються на посаду за поданням Голови Правління генерального директора. Оскільки, відповідно до п. 11.4 Статуту ПАТ «Часівоярський вогнетривкий комбінат», членами Правління ПАТ є директори за напрямами, в тому числі, і директор по маркетингу, а Голова Правління (генеральний директор ПАТ) не звертався до членів Правління з поданням про призначення [PERSON] на посаду директора по маркетингу. Окрім цього, вказана вакансія не відповідає кваліфікаційній характеристиці позивача (т. 1 а.с. 114, т. 3 а.с.130). Від запропонованих інших вакансій [PERSON] відмовився, про що 28 серпня 2014 року було складено відповідний акт складом комісії по скороченню чисельності і штату (т. 1 а.с. 233). Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що безпідставні є твердження позивача про необґрунтовану відмову йому в призначенні на вакантну посаду директора по маркетингу, яка була запропонована 27 серпня 2014 року. З матеріалів справи вбачається, що 27 серпня 2014 року на цю посаду була призначена інша особа, яка тривалий час пропрацювала начальником відділу збуту комбінату, мала тривалий досвід роботи у відповідній галузі, а [PERSON] його не мав, про що зазначив Генеральний директор ПАТ "Часівоярський вогнетривкий комбінат" в письмовій відповіді позивачу і запереченнях на апеляційну скаргу (т.1. а.с.114, т. 3 а.с. 216 - 231). Про це ж пояснили в суді представники третьої особи ([PERSON]А.) та відповідача. Апеляційний суд вважає, що при призначенні на вакантну посаду директора по маркетингу, відповідач обґрунтовано врахував вимоги Довідника кваліфікаційних характеристик професій керівників, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України № 330 від 29 грудня 2004 року, яки висуваються для кандидата на цю посаду, досвід роботи працівника за відповідною галуззю знань та перевів на цю посаду особу, яка відповідала необхідним вимогам для її призначення. З матеріалів справи також вбачається, що 27 серпня 2014 року на вивільнену посаду начальника збуту була переведена економіст відділу збуту, посада якої була скорочена у цьому відділі, а її кандидатура була розглянута на засіданні відповідної комісії. Вакантна посада диспетчера виробничого відділу, на яку посилався позивач, в період з 27 серпня 2014 року до моменту звільнення [PERSON] взагалі була відсутня (т.1 а.с. 108-113, 207, 208, 209, 224-228, 229-232, т. 3 а.с. 216-231). 28 серпня 2014 року на засіданні комісії по скороченню чисельності і штату, [PERSON], при розгляді його заяви про призначення на посаду директора по маркетингу, були запропоновані інші посади, які були вакантні на той час (а.с. т.1 а.с. 224-228, 229-232). Згідно з протоколами комісії по скороченню чисельності і штату ПАТ «Часівоярський вогнетривкий комбінат» № 15 від 28 серпня 2014 року (т.1 а.с. 224-228), № 16 від 28 серпня 2014 року (т.1 а.с. 229-232), № 17 від 03 вересня 2014 року (т.1 а.с. 234-238), № 18 від 05 вересня 2014 року (т.1 а.с. 239-243), № 19 від 10 вересня 2014 року (т.1 а.с. 244-249), № 20 від 11 вересня 2014 року (т.2 а.с. 1-6), № 21 від 12 вересня 2014 року (т.2 а.с. 7-16), № 22 від 17 вересня 2014 року (т.2 а.с. 17-21), № 23 від 19 вересня 2014 року (т.2 а.с. 23-27), № 24 від 29 вересня 2014 року (т. 2 а.с. 28-32), № 25 від 02 жовтня 2014 року (т.2 а.с. 34-38), № 26 від 07 жовтня 2014 року (т.2 а.с. 47-52), № 27 від 09 жовтня 2014 року (т.2 а.с. 53-59), № 28 від 14 жовтня 2014 року (т.2 а.с. 60-63), № 29 від 16 жовтня 2014 року (т.2 а.с. 64-68), № 30 від 20 жовтня 2014 року (т.2 а.с. 69-73), № 31 від 28 жовтня 2014 року (т.2 а.с. 75-78), позивачу були запропоновані всі існуючі вакансії комбінату, в тому числі, і тимчасово відсутніх працівників та тих, які перебувають у відпустці по догляду за дитиною, згідно доданих списків, але [PERSON] жодного разу не погодився на будь-яку запропоновану вакансію, про що свідчать його підписи у попередженні про наступне вивільнення (т. 1 а.с. 107, 107 зворот. бік). На засіданнях комісії по скороченню від 17 вересня 2014 року, 29 вересня 2014 року та 02 жовтня 2014 року позивачу за мобільним звязком (з включенням голосної мови) були запропоновані всі існуючі вакансії комбінату, що додатні до протоколів засідання комісії. Від всіх запропонованих вакансій позивач відмовився, про що складені відповідні акти (т. 2 а.с. 22, 33, 39-46). 29 вересня 2014 року генеральний директор ПАТ «Часівоярський вогнетривкий комбінат» звернувся до голови первинної організації профспілки ПАТ «Часівоярський вогнетривкий комбінат» із поданням про надання згоди на звільнення за скороченням штату працівників [PERSON] та згода на таке звільнення була надана профспілковою організацією 06 жовтня 2014 року (т. 1 а.с. 116, 117). 28 жовтня 2014 року [PERSON] наказом відповідача був звільнений з посади у звязку зі скороченням штату працівників та відмовою від переведення на іншу роботу з виплатою вихідної допомоги в розмірі середньомісячного заробітку на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України (т.1 а.с. 118). В той же день, [PERSON] отримав трудову книжку із записом про звільнення та розрахункові кошти. Однак, в день звільнення, 28 жовтня 2014 року, [PERSON] звернувся до Артемівської міської лікарні № 2, де йому було відкрито листок тимчасової непрацездатності. Факт перебування [PERSON] на лікарняному в період з 28 по 31 жовтня 2014 року підтверджується копією довідки про його тимчасову непрацездатність № 218 (т. 1 а.с. 146) та листка непрацездатності серії АГУ № 173238 від 05 лютого 2015 року (т. 1 а.с. 44). Відповідно до наказу відповідача № 578-ок від 06 листопада 2014 року, дату звільнення [PERSON] змінено на перший робочий день відновлення працездатності - 03 листопада 2014 року (т. 1 а.с. 152). 26 лютого 2015 року на офіційну адресу електронної пошти ПАТ «Часівоярський вогнетривкий комбінат» office@chok.ua надійшов лист від [PERSON] з вкладенням повідомлення про перебування на лікарняному з 01листопада 2014 року по 28 листопада 2014 року, однак листок непрацездатності він не надав (т. 1 а.с. 161). В судовому засіданні, яке відбулося 27 квітня 2015 року, позивач [PERSON] передав представникам ПАТ «Часівоярський вогнетривкий комбінат» оригінал листка непрацездатності серії АГІ № 342359 від 28 листопада 2014 року про перебування його на лікарняному в період з 01листопада по 28 листопада 2014 року (т. 1 а.с. 45). Відповідно до наказу відповідача № 196-ок від 28 квітня 2015 року, дату звільнення [PERSON] змінено на перший робочий день відновлення його працездатності - 01 грудня 2014 року (т. 2 а.с. 179, 195). Відмовляючи в задоволенні позову [PERSON] щодо поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд правильно виходив з безпідставності заявлених ним зазначених позовних вимог та дійшов висновку, що відповідач дотримався всіх вимог законодавства при звільненні позивача за скороченням чисельності штату. Оскільки при звільненні позивача були дотримані вимоги трудового законодавства, то підстави для визнання незаконними оспорюваних наказів відповідача та поновлення [PERSON] на роботі відсутні. Відповідно відсутні й підстави для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Суд обґрунтовано дійшов висновку, що у звязку із скороченням на підприємстві існуючої посади начальника охорони сторожової, відповідач не порушив трудових прав [PERSON], передбачених ст.ст. 42, 49-2 КЗпП України, оскільки не вирішував питання про альтернативне залишення на роботі інших працівників, що обіймають аналогічні посади. Порівняльний аналіз кваліфікації і продуктивності праці здійснюється лише за наявності певної кількості працівників, кваліфікацію і продуктивність яких можна порівняти між собою при скороченні аналогічної посади або спеціальності. В даному випадку скорочувалась одна посада начальника охорони сторожової, яку займав [PERSON] Суд відхилив, як безпідставні, доводи позивача в частині того, що йому не пропонувалися всі існуючи вакантні посади, в тому числі і тимчасово відсутніх працівників, оскільки всі існуючі вакансії перелічені в протоколах колегіального органу - комісії по скороченню, які підписані всіма присутніми членами комісії, а переконливих доказів іншого позивач суду не надав. З такими висновками погоджується і суд апеляційної інстанції. Як вбачається з матеріалів справи, суд правильно встановив правовідносини, які виникли між сторонами, дав їм належну оцінку і обґрунтовано відмовив позивачу в задоволенні його вимог про визнання незаконними та скасування наказів, відновлення на займаній посаді та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу. Твердження позивача про те, що відповідачем не доведена жодна з підстав, що вказана в наказі № 514 від 01 серпня 2014 року про скорочення штату працівників відділу економічної безпеки, за виключенням скасування охорони сторожової в структурі з 01 березня 2014 року, не надані докази скорочення штату по всьому підприємству та в період з 27 серпня 2014 року по день звільнення в штатний розклад комбінату вводилися нові штатні одиниці, на які приймалися інші працівники, апеляційний суд відхиляє, як безпідставні, виходячи з наступного. Підстави для скорочення штату 1(однієї) посади начальника охорони сторожової відділу економічної безпеки вичерпно викладені в наказі Генерального директора ПАТ «Часівоярський вогнетривкий комбінат» № 514 від 01 серпня 2014 року та цей наказ є дійсним. Втручатися в оперативну і господарську діяльність товариства суд не має повноважень, як і провадити аналіз економічного обґрунтування видання наказів. Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 64 ГК України, функції, права та обов'язки структурних підрозділів підприємства визначаються положеннями про них, які затверджуються в порядку, визначеному статутом підприємства або іншими установчими документами. Підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис, тобто, таке право належить виключно роботодавцю, у зв'язку із чим, обговорення питання про доцільність проведення скорочення чисельності або штату працівників на підприємствах, в установах, організаціях не входить до компетенції суду. На підставі зазначеного наказу, у штатний розпис відділу економічної безпеки товариства були внесені зміни, які свідчать про те, що посада начальника охорони сторожової відділу економічної безпеки була скорочена і до цього часу вона відсутня, що не оспорює позивач (т.1 а.с. 104). Доводи апелянта про те, що в період з 27 серпня 2014 року до моменту його звільнення вводились нові посади, на які приймались інші працівники, є безпідставні та нічим не підтверджені. Твердження апелянта про те, що попередження про наступне його звільнення підписане не уповноваженою особою роботодавця, не відповідає дійсності, оскільки [PERSON] 27 серпня 2014 року особисто ознайомився з наказом генерального директора ПАТ «Часівоярський вогнетривкий комбінат» № 572 від 27 серпня 2014 року «Про попередження запланованого звільнення [PERSON]А.». В той же день він отримав попередження про заплановане звільнення, яке підписав голова комісії по скороченню [PERSON], який одночасно займав і посаду директора з загальних питань. Окрім цього, 27 серпня 2014 року позивач був повідомлений про таке звільнення і на засіданні комісії по скороченню, про що був складений протокол № 14 від 27 серпня 2014 року, і цього не заперечує апелянт (т.1 а.с. 106, 107, 108-113). Посилання в апеляційній скарзі [PERSON] про те, що суд не врахував та не надав ніякої правової оцінки тому, що протягом одного року він має право на укладання трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу працівників аналогічної кваліфікації, а в грудні 2014 року - січні 2015 року, після звільнення, відповідач здійснив прийняття на роботу сторожів, та не отримав відповідь від товариства про прийом на посаду начальника караулу, посада якого була звільнена у січні 2015 року, апеляційний суд відхиляє, як такі, що не мають правового значення. Так, відповідно до вимог ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. З позовними вимогами про відмову відповідача у прийнятті на роботу після звільнення [PERSON] до суду не звертався. Доводи позивача про те, що в період з 22 липня по 27 серпня 2014 року відповідач не запропонував йому вакантні посади юрисконсульта, директора з сільського господарства, охоронника 4 розряду, інспектора та старшого інспектора відділу кадрів, тимчасово вакантні посади сторожів, начальника відділу збуту, інженера - конструктора, бібліотекаря технічної бібліотеки, директора з маркетингу, диспетчера виробничого відділу комбінату на час підміни чергових відпусток з 19 жовтня 2014 року, та інші посади та спеціальності, які існували у відповідача, починаючи з 27 серпня по 07 жовтня 2014 року, та що йому взагалі не були запропоновані всі існуючи тимчасові штатні посади осіб, які перебували у відпустці по догляду за дітьми, апеляційний суд відхиляє, з огляду на наступне. Відповідно до частини третьої ст. 49-2 КЗпП України, одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Водночас власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про наступне вивільнення працівника із зазначенням його професії, спеціальності, кваліфікації та розміру оплати праці. Таким чином, обов'язок по працевлаштуванню працівника покладається на роботодавця з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, а за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов'язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явилися на підприємстві протягом двомісячного періоду і які існували на день звільнення. Оскільки [PERSON] попередили про заплановане звільнення 27 серпня 2014 року, то його посилання на обовязок відповідача запропонувати посади, які існували до цієї дати, починаючи з 22 липня 2014 року, є безпідставне. До того ж, посада юрисконсульта та директора з підсобного господарства станом на 27 серпня 2014 року не були вакантні, а посада головного агронома була скасована (т.1 а.с. 200, 201, 203- 207). Також суд відхиляє як такі, що не відповідають дійсності, твердження апелянта про те, що йому не були запропоновані протягом всього двомісячного періоду з моменту попередження до його звільнення вакантні посади, оскільки позивачеві були запропоновані всі існуючи вакансії комбінату, в тому числі і тимчасово відсутніх працівників, що підтверджується протоколами комісії № 14 від 27 серпня 2014 року (т. 1 а.с. 108 - 113), № 15 від 28 серпня 2014 року (т.1 а.с. 224-228), № 16 від 28 серпня 2014 року (т.1 а.с. 229-232), № 17 від 03 вересня 2014 року (т.1 а.с. 234-238), № 18 від 05 вересня 2014 року (т.1 а.с. 239-243), № 19 від 10 вересня 2014 року (т.1 а.с. 244-249), № 20 від 11 вересня 2014 року (т.2 а.с. 1-6), № 21 від 12 вересня 2014 року (т.2 а.с. 7-16), № 22 від 17 вересня 2014 року (т.2 а.с. 17-21), № 23 від 19 вересня 2014 року (т.2 а.с. 23-27), № 24 від 29 вересня 2014 року (т. 2 а.с. 28-32), № 25 від 02 жовтня 2014 року (т.2 а.с. 34-38), № 26 від 07 жовтня 2014 року (т.2 а.с. 47-52), № 27 від 09 жовтня 2014 року (т.2 а.с. 53-59), № 28 від 14 жовтня 2014 року (т.2 а.с. 60-63), № 29 від 16 жовтня 2014 року (т.2 а.с. 64-68), № 30 від 20 жовтня 2014 року (т.2 а.с. 69-73), № 31 від 28 жовтня 2014 року (т.2 а.с. 75-78). Переконливих доказів іншого, окрім своїх заперечень щодо не ознайомлення його з усіма вакантними посадами, позивач суду не надав, як і заяв про переведення його на інші конкретні посади, окрім директора по маркетингу, та не включення в список вакансій посаду начальника відділу збуту, на які 27 серпня 2014 року були переведені інші працівники, про що викладено вище. Окрім цього, апеляційний суд також враховує, що ухвалою Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 27 квітня 2015 року позов [PERSON] до ПАТ «Часівоярський вогнетривкий комбінат» в частині вимог про визнання незаконними дій та бездіяльності відповідача щодо не видання наказу про попередження про його заплановане звільнення одночасно з поновленням його на посаді з 22 липня 2014 року; щодо не запропонування наявних вакантних посад, які були вільними у відповідача за період з 22 липня 2014 року по 27 серпня 2014 року, за період з 27 серпня 2014 року по 28 жовтня 2014 року, станом на 17 та 29 вересня 2014 року; про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі залишені без розгляду (т.2 а.с.171). Суд також дійшов правильного висновку, що оскільки [PERSON] знаходився на лікарняному в період з 28 по 31 жовтня 2014 року, що підтверджується копією довідки про його тимчасову непрацездатність № 218 (т. 1 а.с.143, 146) та копією листка непрацездатності серії АГУ № 173238 від 05 лютого 2015 року (т. 1 а.с. 44), а потім знаходився на лікуванні в період з 01 по 28 листопада 2014 року, що підтверджується копією листка непрацездатності серії АГІ № 342359 від 28 листопада 2014 року (т.1 а.с.45), який в оригіналі надійшов представнику ПАТ «Часівоярський вогнетривкий комбінат» від позивача 27 квітня 2015 року, то відповідно до наказів відповідача № 578-ок від 06 листопада 2014 року та № 196-ок від 28 квітня 2014 року були змінені і дати звільнення [PERSON], спочатку на 03 листопада 2014 року, а потім - на 01 грудня 2014 року, що є першим днем відновлення працездатності позивача. Всупереч тверджень апелянта, відповідач не порушив вимоги ч. 3 ст. 40 КЗпП України щодо заборони звільнення працівника в період його тимчасової непрацездатності, оскільки датою звільнення позивача з роботи є перший день відновлення його працездатності 01 грудня 2014 року, тобто його було звільнено з роботи не в період тимчасової непрацездатності, а тому підстави для визнання оспорюваних наказів незаконними - відсутні. Доводи позивача про те, що при розірванні трудового договору з [PERSON] відповідач не дотримався вимог ч. 8 ст.43 КЗпП України, оскільки звільнив його з роботи з 01 грудня 2014 року, тобто пізніше одного місяця з дня отримання згоди профспілкової організації на його звільнення, апеляційний суд відхиляє, оскільки за клопотанням позивача, з врахуванням вимог ч. 9 ст. 43 КЗпП України та п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України « Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1992 року № 9 (з наступними змінами і доповненнями), апеляційний суд під час розгляду скарги зупинив провадження у справі, запросив згоду виборного органу профспілкової організації, а після отримання такої згоди на звільнення працівника, розглянув справу по суті (т. 3 а.с. 174-175, 265-266, т.4 а.с. 21-22, 47). Таким чином, суд дійшов вірного висновку, що позивач був звільнений з посади з дотриманням вимог трудового законодавства, а відповідач, одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із скороченням посади, запропонував працівникові всі наявні вакантні посади, які він міг обіймати відповідно до своєї кваліфікації в цій же в юридичній особі, однак позивач відмовився, а тому роботодавець обґрунтовано звільнив працівника на підставі п. 1 ст.40 КЗпП України з посади у звязку зі скороченням штату працівників і відмовою його від переведення на іншу роботу з виплатою вихідної допомоги в розмірі середньомісячного заробітку, з дотриманням як підстав, так і процедури звільнення. Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції порушив встановлений законом місячний строк розгляду трудової справи, яка розглядалась в кабінеті судді, не є підставами для скасування або зміни рішення суду. Водночас, суд не може погодитись з рішенням суду щодо відмови у стягненні середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку та відшкодування моральної шкоди позивачу, враховуючи наступне. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог [PERSON] в частині затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди, суд виходив з того, що нарахована заробітна плата була виплачена позивачу 28 жовтня 2014 року, а тому не підлягають задоволенню і вимоги щодо відшкодування моральної шкоди. Однак, відповідно до наказу генерального директора ПАТ «Часівоярський вогнетривкий комбінат» від 28 квітня 2015 року № 196-ок, бухгалтерія повинна була провести розрахунок з [PERSON] з урахуванням зміни дати звільнення та з цим наказом останній був ознайомлений 30 квітня 2015 року під особистий підпис (т.2 а.с. 195). Разом з тим, остаточний розрахунок з позивачем відповідач провів 01 липня 2015 року, виплативши йому нараховані 190 грн. 32 коп., що останній визнав в письмових поясненнях (т.4 а.с. 23-25). Відповідно до статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то вказана сума повинна бути виплачена не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Згідно зі статтею 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівнику сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Згідно зі ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Як стверджував позивач, незважаючи на заявлену вимогу провести з ним розрахунок, 30 квітня 2015 року належні йому до виплати кошти відповідачем не були виплачені. Апеляційний суд не погоджується з поясненнями відповідача про те, що 30 квітня 2015року позивач відмовився отримати кошти, оскільки будь-який акт про таку відмову, відповідач не склав, письмове повідомлення про необхідність отримання розрахунку було надіслано на адресу позивача, де він в той час не проживав, а інших доказів про відмову [PERSON] отримати кошти, відповідач суду не надав (т.4 а.с. 23-24, 36). Відповідно до п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затв. постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок), обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передають місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати і середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Відповідно до п.8 цього Порядку нарахування виплат, що обчислюється із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, на число календарних днів за цей період. Судом встановлено і сторонами не оспорюється, що додатково нарахована остаточна сума розрахунку - 190 грн.32 коп. позивачу була виплачена 01 липня 2015 року, а не 30 квітня 2015 року, що є днем його звернення на підприємство з вимогою про цю виплату. Дата виплати зазначеної суми підтверджується письмовими поясненням відповідача (т.4 а.с. 23-24). Згідно довідки ПАТ «Часівоярський вогнетривкий комбінат» від 20 листопада 2015 року (т.4 а.с.26), позивачу за жовтень 2014 року нарахована заробітна плата в розмірі 2 382 грн. 68 коп. за 14 робочих днів, а в листопаді нарахування заробітної плати не провадилось, оскільки позивач знаходився на лікарняному. Середньоденна заробітна плата складає 170 грн. 19 коп., що обчислюється з суми заробітної плати за два місяці перед датою його звільнення (01 грудня 2014 року) 2382 грн. 68 коп., поділеної на 14 відпрацьованих робочих днів, що нарахована без утримання обовязкових платежів. Відповідно до п. 4 Порядку, при обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці, крім перелічених вище виплат, також не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обовязків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження тощо) та допомога у звязку з тимчасовою непрацездатністю. Кількість робочих днів за період з 30 квітня 2015 року до 01 липня 2015 року складає 40, що дорівнює періоду затримки остаточного розрахунку при звільненні. Як зазначено в ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, оскільки відповідач не провів розрахунок з позивачем в день звернення за розрахунком, то на користь [PERSON] з відповідача слід стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні позивача з 30 квітня 2015 року до 01 липня 2015 року, який складає 6807 грн. 60 коп. із розрахунку 107 грн.19 коп. грн. х 40 робочих днів. В звязку з цим, на підставі ст. 237-1 КЗпП України, на користь позивача слід також стягнути з відповідача 500 грн. у відшкодування моральної шкоди, яких він зазнав через порушення його трудових прав, обумовлених несвоєчасним розрахунком при звільненні. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди, апеляційний суд враховує принцип розумності та справедливості, інші обставини, які мають істотне значення для справи, та термін затримки розрахунку при звільненні. Що ж стосується вимог позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати грошових сум за лікарняними, то апеляційний суд виходе з того, що ці кошти не відносяться до фонду заробітної плати, їх невиплата обумовлена несвоєчасним отриманням підприємством листків непрацездатності та перерахуванням відповідних коштів підприємству. Оскільки при ухваленні рішення, суд першої інстанції допустив невідповідність висновків обставинам справи, неправильно застосував норми матеріального права, то згідно ст. 309 ч.1 п. 3 і п.4 ЦПК України рішення суду в частині відмови у стягненні середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку та відшкодування моральної шкоди слід скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов [PERSON] задовольнити частково, стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 30 квітня 2015 року по 01 липня 2015 року, який складає 6 807 грн. 60 коп. (нарахованої без утримання обовязкових платежів), а у відшкодування моральної шкоди стягнути 500 грн., частково задовольнивши апеляційну скаргу позивача. Відповідно до вимог ч.ч. 3 та 5 ст.88 ЦПК України, апеляційний суд одночасно стягує з відповідача на користь держави 974 грн.40 коп. судового збору, що згідно зі ст.4 Закону України «Про судовий збір» від 8 липня 2011 року № 3674-VI (з наступним змінами і доповненнями до Закону) складається з суми не менше 0,4 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2015 року (1218 грн.) з вимог майнового та немайнового характеру. В іншій частині рішення суду слід залишити без змін.

Outcome: partial