Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-15 00:00:00

В листопаді місяці 2014 року позивачка звернулася до суду з вказаним позовом до відповідача, та просила стягнути з останнього моральну шкоду в розмірі 200000 гривень. В грудні 2014 року позивачка подала позовну заяву про збільшення позовних вимог, відповідно до яких просила стягнути з відповідача на її користь завдану моральну шкоду 200000 грн., матеріальну шкоду 4193 гривні, довічне щомісячне утримання відшкодування завдане смертю потерпілого в розмірі 1500 гривень, витрати на поховання [PERSON] в розмірі 5874 гривень 83 копійок. В обгрунтування позову зазначила, що 20.06.2010 року близько 08 години 10 хвилин біля 31-го кілометру автодороги Житомир - М. Подільській, поблизу с. Гальчин Бердичівського району Житомирської області, автобус ЛАЗ-699 державний номер [NUMBER], який належить відповідачу, зіткнувся з транспортним засобом моторолер « Zonder 50». Автобусом ЛАЗ-699 керував [PERSON], який на момент ДТП був працівником ТОВ «Транспассервіс», та виконував свої трудові обов'язки. За кермом вказаного моторолеру «Zonder 50» був її чоловік [PERSON]. В наслідок ДТП [PERSON] були заподіяні тілесні ушкодженння у вигляді перелому кісток черепа, крововиливів під м'які мозгові оболонки, між хребцеві переломи хребта, переломи ребер з пошкодженням тканин легень, переломи кісток тазу, пере лому лівої плечової кістки, лівої стегнової, та кісток гомілки, множинних саден, крововиливів та ран га голові, кінцівках та тулубі. Вказані тілесні ушкодження спричинили смерть [PERSON]. В ході розслідування за вказаним фактом було встановлено, що водій автобусу [PERSON] порушив п.п. 12.3, 10.1 Правил Дорожнього руху України, скоїв дорожньо-транспортну пригоду, наслідком якої стала загибель [PERSON]. Згідно рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області [PERSON] було визнано винним у скоєнні кримінального правопорушення передбаченого ст. 286 ч. 2 КК України та звільнено від кримінальної відповідальності на підставі Закону України "Про амністію" у 2011 році» від 08.07.2011 року. Вона є вдовою померлого [PERSON]. Загибеллю чоловіка їй спричинена матеріальна та моральна шкода. Матеріальна шкода виразилася в тому, що вона у 2004 році вийшла на пенсію, ніде не працювала, отримувала мінімальну пенсію та була на утриманні чоловіка, тобто має право на відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілого, щомісячними платежами у розмірі 1500 гривень довічно. Крім того на її користь підлягають відшкодуванню витрати на поховання її померлого чоловіка [PERSON] у загальній сумі 5874 гривні 83 копійки, а також майнової шкоди на загальну суму 4058 гривень, яка також підлягає відшкодуванню на її користь. Крім того, під час досудового слідства по кримінальній справі № 10 /030286 порушеній за фактом ДТП за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, нею як потерпілою, з метою реалізації прав, передбачених ст. 49 КПК України, для пошуку можливих очевидців злочину, були розміщені оголошення в періодичних виданнях м. Бердичева, у зв'язку з чим понесено витрати в загальній сумі 135 грн., які також мають бути відшкодовані на її користь. Також їй спричиненна моральна шкода, яка полягає у тяжких моральних та фізичних стражданнях. Смерть чоловіка була страшною, він помирав у муках. В результаті отриманих тілесних ушкоджень на його тілі майже не залишилося жодного «живого» місця, усе тіло було перекручено. Коли вона дізналася про смерть чоловіка та в подальшому побачила його тіло, вона перенесла шок, обрізала волосся. З його смертю вона втратила сенс життя. Стан її здоров'я погіршився, вона схуднула та тратила 15 кг. З приводу втрати чоловіка вона пережила нервові стреси, внаслідок чого втратила сон та спокій. Смерть чоловіка була для неї значною втратою, суттєво вплинула на її матеріальний рівень, порушила нормальні життєві зв'язки і вимагає додаткових зусиль для відновлення. Моральну шкоду вона оцінює в 200 000 гривень. В зв"язку з тим, що до цього часу шкода їй не відшкодована вона вимушена звернутися до суду з даним позовом. У відкритому судовому засіданні позивачка і її представник [PERSON], позовні вимоги підтримали в повному обсязі, з підстав зазначених в позовній заяві. У відкритому судовому засіданні представники відповідача - Вольнюк В.В., Діденка В.Б. позовні вимоги не визнав. Зазначили, що позивачка і її представник не довели суду вину [PERSON] у вчинені даного ДТП, а тому ТзОВ "Транспассервіс" не повинно відповідати за даним позовом. Третя особа - [PERSON] заперечив проти задоволення даних позовних вимог. Представник третьої особи - СК " ГарантАВТО" в судове засідання не з"явився, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином. Заслухавши пояснення свідків, з"ясувавши обставини справи, на засадах змагальності, як того вимагає ст. 10 ЦПК України, та у відповідності з ч. 1 ст. 60 ЦПК України, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Згідно з ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За статтею 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо поадання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджає про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України; докази надаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (Ст. 60 ЦПК України). Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 20.06.2010 року близько 08 години 10 хвилин біля 31-го кілометру автодороги Житомир - М. Подільській, поблизу с. Гальчин Бердичівського району Житомирської області, автобус ЛАЗ-699 державний номер [NUMBER], який належить відповідачу, зіткнувся з транспортним засобом моторолер « Zonder 50». Автобусом ЛАЗ-699 керував [PERSON], який на момент ДТП був працівником ТОВ «Транспассервіс», та виконував свої трудові обов'язки, даний факт сторони не оспорюють. За кермом моторолеру «Zonder 50» був [PERSON], даний факт сторони не оспорюють. В наслідок ДТП [PERSON] були заподіяні тілесні ушкодження у вигляді перелому кісток черепа, крововиливів під м'які мозгові оболонки, між хребцеві переломи хребта, переломи ребер з пошкодженням тканин легень, переломи кісток тазу, перелому лівої плечової кістки, лівої стегнової, та кісток гомілки, множинних саден, крововиливів та ран на голові, кінцівках та тулубі, внаслідок яких [PERSON]. помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть(а.с. 68). Суд оцінивши всі докази в сукупності дійшов до висновку про наявність вини водія відповідача - ТОВ «Транспассервіс» [PERSON], у вчиненні даного ДТП, наявності в його діях порушень ПДР України, та причинного зв"язку з наслідками ДТП з наступних підстав. В судовому засіданні було встановлено, що водій автобуса [PERSON] порушив п.п. 12.3, 10.1 Правил Дорожнього руху України, скоїв дорожньо-транспортну пригоду, наслідком якої стала загибель [PERSON], що підтверджується висновками експертиз, які були дослідженні в судовому засіданні, так і показами свідків . Так, експерти у комісійному висновку № 3/5 від 25.01.2011 року зазначили, "що у даній дорожній обстановці( при заданих даних) на підставі проведенного дослідження питання № 3, можна зробити висновок, про те, що з технічної точки зору, в прямому причинному зв"язку з виникненням даної ДТП, знаходиться невідповідність дії водія автомбуса ЛАЗ -699 [NUMBER] [PERSON], вимозі п. 12.3 Правил дорожнього руху України "( а.с.6-11 т.2 кримінальної справи). Дані висновки експертизи підтвердили в судовому засіданні експерти: [PERSON], і [PERSON]., та свідок [PERSON]. Що стосується показів свідка [PERSON], то на думку суду, від не спростував результати комісійної експертизи.. Посилання представника відповідача, що експерт [PERSON] зробив висновок № 3\\301 від 17.08.2010 року( а.с.149 т. 1 кримінальної справи) про відсутність в [PERSON] технічної можливості уникнути зіткнення шляхом застосування екстреного гальмування(пит.3), і що цей висновок є діаметрально протилежним висновку № 3/5 від 25.01.2011 року експертів [PERSON] та [PERSON](а.с.8 т. 2), які у відповіді на пит.№ 3, зазначили, що при тих же самих вихідних даних, що і експерт [PERSON], на наявність технічної можливості у [PERSON] униктути зіткнення шляхом застосування екстреного гальмування, то суд вважає, що питання № 3, які ставилися перед експертом [PERSON] та при проведенні комплесної експертизи експертами [PERSON], [PERSON] різняться, а тому експерти дали на них різні відповіді. Також, на думку суду, наявність вини водія відповідача - ТОВ «Транспассервіс» [PERSON], у вчиненні даного ДТП підтверджується постановами Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 05.06.2012 року, якою [PERSON] було звільнено від кримінальної відповідальності на підставі Закону України "Про амністію у 2011 році» від 08.07.2011 року(а.с. 28-29), ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 02.10.2012 року, та ухвалою колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ(а.с.11-17). У відповідності до частини 1 ст. 1166 Цивільного Кодексу України( далі ЦК України), майнова шкода завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Частиною 1 ст. 1188 ЦК України, шкода завдана внаслідок взаємодії відшкодовується кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Статтею 1187 ЦК України встановлено відповідальність за завдання шкоди особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Як вбачається з матеріалів справи Товариства з обмеженою відповідальністю "Транспассервіс", являється особою, яка на правомірних підставах володіла автобусом, і враховуючи положення ст. 1172 ЦК України, згідно з якими юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану її працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків, несе відповідальність за заподіяння шкоди. В судовому засіданні також було встановлено, що [PERSON] даною ДТП була заподяна матеріальну шкода в розмірі 4193 гривні, також були понесенні витрати на поховання [PERSON] в розмірі 5874 гривень 83 копійок, що підтверджується копіями накладних( а.с. 58, 59, 69, 70, 72, 74-76, 78, 70-81). Крім того, під час досудового слідства по кримінальній справі № 10 /030286 порушеній за фактом ДТП за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, [PERSON] як потерпілою, з метою реалізації прав, передбачених ст. 49 КПК України, для пошуку можливих очевидців злочину, були розміщені оголошення в періодичних виданнях м. Бердичева, у зв'язку з чим понесено витрати в загальній сумі 135 грн., що підтверджується квитанціями до прибуткового касового ордера(а.с.75). Також встановлено, що на утриманні померлого [PERSON] на момент його смерті перебували його дружина - позивачка по справі [PERSON], що підтверджується довідкою ПП " Житлосервіс -5" від 2010 року № 5249( а.с.68). Відповідно до ст. 1200 ЦК України, у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. Шкода відшкодовується: 1) дитині - до досягнення нею вісімнадцяти років (учню, студенту - до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ним двадцяти трьох років); 2) чоловікові, дружині, батькам (усиновлювачам). які досягли пенсійного віку, встановленого законом. - довічно; 3) інвалідам - на строк їх інвалідності; 4) одному з батьків (усиновлювачів) або другому з подружжя чи іншому членові сім'ї незалежно від віку і працездатності, якщо вони не працюють і здійснюють догляд за: дітьми, братами, сестрами, внуками померлого - до досягнення ними чотирнадцяти років; 5) іншим непрацездатним особам, які були на утриманні потерпілого - протягом п'яти років після його смерті. Особам, визначеним у пунктах 1-5 частини першої цієї статті, шкода відшкодовується у розмірі середньомісячного заробітку (доходу) потерпілого з вирахуванням частки, яка припадала на нього самого та працездатних осіб, які перебували на його утриманні, але не мають права на відшкодування шкоди. До складу доходів потерпілого також включаються пенсія, суми, що належали йому за договором довічного утримання (догляду), та інші аналогічні виплати, які він одержував. Особам, які втратили годувальника, шкода відшкодовується в повному обсязі без урахування пенсії, призначеної їм внаслідок втрати годувальника, та інших доходів. У відповідності до ч. 1 ст. 1202 ЦК України, відшкодування шкоди завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю потерпілого, здійснюється щомісячними платежами. За наявності обставин, які мають істотне значення та з урахуванням матеріального становища фізичної особи, яка завдала шкоди, сума відшкодування може бути виплачена одноразово, але не більше як за три роки наперед. Як вбачається з п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 440 і 450 ЦК шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. Згідно п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Таким чином, у позивачки виникло право на відшкодування володільцем джерела підвищеної небезпеки шкоди, у тому числі і моральної, у зв'язку зі смертю годувальника - її чоловіка, та який загинув внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Відповідно до статті 1194 ЦК України, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Згідно статті 21 Закону «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», на території України забороняється експлуатація транспортного засобу без поліса обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, тобто володільці транспортних засобів, за винятком осіб, звільнених від обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності згідно з пунктом 13.1 статті 13 цього Закону, зобов'язані застрахувати ризик своєї цивільної відповідальності, яка може настати внаслідок завдання шкоди життю, здоров'ю або майну інших осіб при використанні транспортних засобів. У п.16 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 березня 2013 року №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» надано роз'яснення, що відповідно до статті 21 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» на території України забороняється експлуатація транспортного засобу без поліса обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, тобто володільці транспортних засобів, за винятком осіб, звільнених від обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності згідно з пунктом 13.1 статті 13 цього Закону, зобов'язані застрахувати ризик своєї цивільної відповідальності, яка може настати внаслідок завдання шкоди життю, здоров'ю або майну інших осіб при використанні транспортних засобів. У зв'язку із цим при пред'явленні позовних вимог про відшкодування такої шкоди в результаті дорожньо-транспортної пригоди безпосередньо до особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, суд має право виключно в порядку, передбаченому статтею 33 ЦПК, залучити до участі у справі страхову організацію (страховика), яка застрахувала цивільну відповідальність володільця транспортного засобу. Непред'явлення вимог до страховика за наявності підстав для стягнення завданої шкоди саме зі страховика є підставою для відмови в позові до завдавача шкоди у відповідному розмірі. Оскільки відповідно до статті 3 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється як з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих унаслідок дорожньо-транспортної пригоди, так і захисту майнових інтересів страхувальників, враховуючи положення статті 1194 ЦК, питання про відшкодування шкоди самою особою, відповідальність якої застрахована, вирішується залежно від висловленої нею згоди на таке відшкодування та виконання чи невиконання нею передбаченого статтею 33 Закону обов'язку щодо письмового надання страховику, з яким укладено відповідний договір (у передбачених випадках Моторному (транспортному) страховому бюро України, далі - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого зразка. У разі відсутності такої згоди завдана потерпілому шкода підлягає відшкодуванню страховиком у межах передбаченого договором страхування страхового відшкодування. Наявність такої згоди у вигляді відповідної заяви цієї особи та виконання нею передбаченого статтею 33 Закону обов'язку з'ясовується судом, у зв'язку з чим до участі у справі може бути залучений страховик. При відшкодуванні страховиком шкоди, завданої особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, така особа сплачує потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). У разі невиконання особою, відповідальність якої застрахована, обов'язку письмового надання страховику, з яким укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у передбачених випадках - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, шкода відшкодовується завдавачем шкоди. Відповідно до положень статті 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи. Потерпілому відшкодовується також моральна шкода, передбачена пунктами 1, 2 частини другої статті 23 Цивільного кодексу України. Така шкода відшкодовується у встановленому судом розмірі відповідно до вимог статті 23 Цивільного кодексу України. Згідно зі статтею 23 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» шкодою, заподіяною життю та здоров'ю потерпілого у результаті дорожньо-транспортної пригоди, є шкода (в тому числі моральна шкода), пов'язана, зокрема, із смертю потерпілого. Крім того, положення ст. 27 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (у редакції, яка були чинною на момент смерті потерпілого) визначає підстави відшкодування страховиком шкоди, заподіяної смертю потерпілого. За змістом указаної норми, право на отримання відшкодування за шкоду, пов'язану із смертю потерпілого, мають особи, які знаходилися на утриманні потерпілого, та особи, які взяли на себе витрати з поховання. У зв'язку із смертю годувальника в результаті дорожньо-транспортної пригоди право на страхове відшкодування мають: діти (в тому числі усиновлені) до досягнення ними повноліття: непрацездатна вдова (вдовець), непрацездатні батьки - до відновлення ними працездатності, а також працездатна вдова (вдовець), якщо у сім'ї є діти віком до восьми років; інші члени сім'ї, які знаходилися на утриманні потерпілого. Страхове відшкодування виплачується, якщо смерть потерпілого в результаті дорожньо- транспортної пригоди настала протягом одного року після дорожньо-транспортної пригоди та є прямим наслідком такої дорожньо-транспортної пригоди. У зв'язку із смертю годувальника відшкодовується частина неотриманих доходів потерпілого, яка кожному утриманцю належала б при його житті, за вирахуванням пенсій, наданих утриманцям внаслідок втрати годувальника. Витрати на поховання мають бути обгрунтовані та відшкодовуються при наданні страховику оригіналу свідоцтва про смерть та документів, які підтверджують такі витрати. За умовами договору або за поданням одержувачів страхового відшкодування та за погодженням із страховиком таке відшкодування може бути виплачено у вигляді одноразової компенсації. Згідно п. п. 1.6 Порядку проведення розрахунку розміру страхового відшкодування утриманцям у зв'язку із смертю годувальника внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 31 грудня 2004 року № 1776, розрахунок розміру страхового відшкодування, що виплачується утриманцям у зв'язку із смертю годувальника внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, проводиться у межах визначеного законодавством ліміту відповідальності страховика за шкоду, заподіяну життю та здоров'ю потерпілих, який діяв на дату укладення договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. За умовами договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів або за письмовою заявою (заявами) осіб, які мають право на страхове відшкодування, і за погодженням із страховиком страхове відшкодування може виплачуватися одноразово або регулярно, послідовно (щомісяця, щокварталу, щороку ). Цивільно - правова відповідальність відповідача- ТОВ «Транспассервіс» на момент ДТП була застрахова у СК " ГарантАВТО", відповідно до поліса № 1134530, якого страхова сума (ліміт відповідальності) на одного потерпілого за шкоду, заподіяну життю та здоров'ю складає - 51000 грн., за шкоду, заподіяну майну - 25000 грн., розмір франшизи 510 грн.( а.с. 93). Судом встановлено, що відповідач, який застрахував свою відповідальність на випадок ДТП у порядку, встановленому вказаним Законом України, та строки повідомив третю сособу- страхову компанію про скоєну ДТП, тобто створив умови для позивачки для отримання страхового відшкодування завданої шкоди, стораховою компанією решень про відмову у страховому відшкодуванні позивачці не приймалося, про що свідчить відповідь УСК" Гарнт Авто" від 26.12.2014 року № 05/01/370( а.с.94). Доказів, що страховою компанією позивачці виплачено страхове відшкодування, яке не є достатнім для повного відшкодування завданої шкоди, суду не надано. З пояснень позивачки і її представника встановлено, що [PERSON] до страховика за отриманням відшкодування шкоди не зверталася взагалі. Позивачці і її представнику судом було роз"яснено їх право залучити до участі у справі в якості співвідповідача страховика - СК " ГарантАВТО". Однак вони даним правом не скористалися. Добровільно відшкодувати шкоду позивачці представники відповідача відмовляються. Заявлені позивачкою суми до відшкодування визначені нею у повному розмірі, без відрахування сумм, які вона могла б отримати від страхової компанії, як страхові виплати, тобто вказані суми щомісячних вилат, та матеріальної шкоди не є різницею, яку у відповідності з вимогами ст. 1194 ЦК України має сплачувати особа, яка завдала шкоди, тобто відповідач по справі, а тому позовні вимоги в частині стягнення з відповідача матеріальної шкоди 4193 гривні, довічного щомісячного утримання в розмірі 1500 гривень, витрати на поховання [PERSON] в розмірі 5874 гривень 83 копійок, та 135 гривень витрат на оголошення, задоволенню не підлягають. Отже, позивачка не позбавлена можливості вирішувати питання отримання страхового відшкодування у встановленому законом порядку, а у разі виникнення спору, це питання може бути вирішено у судовому порядку на загальних підставах. Крім того, у разі, якщо страхових виплат буде недостатньо для повного відшкодування завданої матеріальної шкоди втратою годувальника, позивачка також вправі вирішити питання отримання різниці з відповідача шляхом звернення до суду на загальних підставах. Що стосується заявлених позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, то суд дійшов висновку про необхідність покладення такого обов'язку на відповідача, зменшивши суму моральної шкоди, визначену позивачкої, розмір якої визначений без врахування вимог ст. 23 ЦК України. Згідно з частинами 1, 2 статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої , членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи , а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Вирішуючи питання про відшкодування позивачці моральної (немайнової) шкоди, суд виходить з принципу справедливості, розумності та виваженості. Суд враховує, той факт що позивачка втратили чоловіка, на утриманні якого перебувала, є особою похилого віку, понесли значні моральні страждання, які носять триваючий характер, що підтверджується показами свідків: [PERSON], [PERSON]. Суд вважає, що позивачка зазнала істотних негативних змін в особистому житті, перенесла страждання пов"язані зі смертю чоловіка, з його похованням, проведенням ритуальних міроприємств і продовжує нести ці душевні страждання. Визначаючи суму грошового відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд враховує, що життя людини є найвищою соціальною цінністю. Щодо морального відшкодування, суд вважає, що позивачка безумовно зазнала моральних страждань через втрату рідної людини, а тому на підставі ст. 1167 ЦК України така шкода має бути відшкодована. Враховуючи роз'яснення надані в пункті 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди від 31 березня 1995 року № 4 (з наступними змінами) де зазначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру і обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Таким чином, з урахуванням обставин справи, вимог закону в цій частині, суд вважає, що розумний розмір моральної шкоди слід визначити у у сумі 152550 грн., а не у тім розмірі, який визначено позивачкою. А враховуючи приписи Закона України «Про обов'язкове страхування цивільно- правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» в редакції від 08.01.2012 року щодо ліміту відшкодування моральної шкоди 2550 гр., яку відшкодовує страхова компанія, суд вважає за можливим стягнути з відповідача різницю між визначеним судом розміром моральної шкоди і тим розміром, який міг бути відшкодований страховою компанією у разі звернення позивачки до страхової компанії з цього приводу, у сумі 150000 грн.. У відповідності до ст. 88 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір.

Outcome: partial