Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-27 00:00:00

Дніпровська міська рада звернувся до Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська з позовом до [PERSON] «про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки шляхом знесення». В обґрунтування позовних вимог зазначають, що територіальна громада міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради є власниками земельної ділянки розташованої по [ADDRESS] . Так, в межах повноважень, наданих Дніпровською міською радою, згідно рішення від 18.02.04 №18/15 «Про обсяги і межі повноважень районних у місті рад та їх виконавчих органів», рішення №34/18 від 14.07.04 «Про організацію здійснення самоврядного контролю за використанням та охороною земель» за зверненням департаменту правового забезпечення Дніпровської міської ради, робочою групою по самоврядному контролю за використанням та охороною земель районної у місті Дніпрі ради здійснено перевірку дотримання вимог земельного законодавства використання земельної ділянки, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , про що складено акт № 1807 від 12.12.2018 року, яким встановлено факт, що земельна ділянка за зазначеною адресою вище використовується всупереч статті 125, статті 126 Земельного кодексу України [PERSON] (далі - Відповідач) для особистих потреб. Земельна ділянка не огороджена парканом, не охороняється, використовується по фактичному розміщенню гаражу та нежитлових приміщень. Площа земельної ділянки складає 71,18 кв. м. Будь які правовстановлюючі документи на вищезазначену земельну ділянку та на будівництво, що розташоване на ній у відповідача відсутні. Просять суд зобов`язати [PERSON] повернути земельну ділянку, що розташована за адресою: [ADDRESS] , привівши її у придатний для використання стан шляхом знесення самочинно побудованого гаражу та нежитлових приміщень, загальною площею 71,18 кв. м. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська позов прийнято до розгляду та відкрито провадження в порядку спрощеного провадження з викликом сторін. У судове засідання представник позивача не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Через канцелярію суду надав заяву про розгляд справи без фіксування судового процесу позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить позов задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Про причини неявки в судове засідання не повідомив, відзиву на позовну заяву не надав. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає позов таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно з вимогами ч. 1 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Дніпровська міська рада, відповідно до статті 1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» є представницьким органом місцевого самоврядування. Відповідно до статті 5 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією та іншими Законами. Згідно зі статтею 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Органи місцевого самоврядування, які одночасно здійснюють владні управлінські функції на основі законодавства, у земельних правовідносинах виступають як представницькі органи суб`єкта власності - народу України, територіальної громади власників землі щодо права розпорядження, притаманного власнику. Статтею 12 Земельного кодексу України визначено, що до повноважень міських рад у галузі земельних відносин належить розпорядження землями територіальних громад, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб, вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності, здійснення контролю за використанням та охороною земель комунальної власності, додержанням земельного та екологічного законодавства. Відповідно до Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (пункт 34 частини першої статті 26) органи місцевого самоврядування при вирішенні питань місцевого значення, віднесених Конституцією України та законами України до їх компетенції, є суб`єктами владних повноважень, які виконують владні управлінські функції, зокрема нормотворчу, координаційну, дозвільну, реєстраційну, розпорядчу. Як суб`єкт владних повноважень орган місцевого самоврядування Дніпровська міська рада вирішує в межах закону питання в галузі земельних відносин. Відповідно до статті 83 Земельного кодексу України землі, які належать на праві власності територіальним громадам міст є комунальною власністю. Отже, право комунальної власності на землю (земельні ділянки), виникає і без реєстрації в силу спеціальних вимог закону. Виходячи з вимог зазначеної статті, презюмується належність земельних ділянок на території міста Дніпро територіальній громаді міста з визначенням її власником Дніпровської міської ради. Відповідно до частини 1 статті 122 Земельного кодексу України міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування, із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Згідно вимог частини 1 статті 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та право користування земельними ділянками із земель комунальної власності на підставі рішення органу місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Право власності чи користування землею фізичними особами набувається та реалізується в порядку і на підставах, визначених Конституцією України (статті 13, статті 14), Земельного кодексу України статті 78, 92, 93, 102-1, 116, 118, 119, 123, 125, 126 Земельного кодексу України) а також інших законів, що видаються відповідно до них (Закону «Про оренду землі», Цивільного кодексу України). Статтею 15 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища" передбачено повноваження місцевих рад у галузі охорони навколишнього природного середовища та зазначено, що місцеві ради несуть відповідальність за стан навколишнього природного середовища на своїй території і в межах своєї компетенції, в т. ч., здійснюють контроль за додержанням законодавства про охорону навколишнього природного середовища. Аналогічні положення закріплені в статті 33 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", згідно з якими до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать, зокрема, делеговані повноваження щодо здійснення контролю за дотриманням земельного та природоохоронного законодавства, використанням і охороною земель, природних ресурсів загальнодержавного та місцевого значення, відтворенням лісів. Приписами статті 2 Закону України "Про охорону земель" встановлено, що об`єктом особливої охорони держави є всі землі в межах території України. Відповідно до вимог статті 189 Земельного кодексу України та статті 20 Закону України "Про охорону земель" передбачено, що самоврядний контроль за використанням та охороною земель здійснюють сільські, селищні, міські, районні та обласні ради. Судом встановлено, що в межах повноважень, наданих Дніпровською міською радою, згідно рішення від 18.02.04 №18/15 «Про обсяги і межі повноважень районних у місті рад та їх виконавчих органів», рішення №34/18 від 14.07.04 «Про організацію здійснення самоврядного контролю за використанням та охороною земель» за зверненням департаменту правового забезпечення Дніпровської міської ради, робочою групою по самоврядному контролю за використанням та охороною земель районної у місті Дніпрі ради здійснено перевірку дотримання вимог земельного законодавства використання земельної ділянки, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , про що складено акт № 1807 від 12.12.2018 року. Даним актом встановлено факт, що земельна ділянка за зазначеною адресою вище використовується всупереч статті 125, статті 126 Земельного кодексу України [PERSON] (далі - Відповідач) для особистих потреб. Земельна ділянка не огороджена парканом, не охороняється, використовується по фактичному розміщенню гаражу та нежитлових приміщень. Площа земельної ділянки складає 71,18 кв. м. За результатами зазначеної перевірки, Відповідачу надіслано попередження з вимогою усунення порушень земельного законодавства шляхом надання правовстановлюючих документів на самовільно зайняту земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] . Станом на момент звернення до суду, Відповідачем не надано правовстановлюючих документів на зазначену земельну ділянку. Згідно з листом департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради від 25.10.2018 № 4/11-2342, станом на 24.10.2018 за адресою земельної ділянки: [ADDRESS] відсутні реєстраційні записи щодо цивільно-правових угод, укладених між Дніпровською міською радою (як власника земельної ділянки) та фізичними або юридичними особами. Управління державного архітектурно-будівельного контролю Дніпровської міської ради у листі від 24.10.2018 № 4/1-674 повідомило, що дозвільна документація стосовно об`єктів будівництва по вищезазначеній адресі не надавалась. Згідно з листом Головного архітектурно-планувального управління департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради від 24.10.2018 № 3/15-327 відповідно до даних містобудівного кадастру та Адресного плану міста адреса: [ADDRESS] , жодному об`єкту нерухомості на території міста не присвоювалась, відповідний розпорядчий документ, на підставі якого була присвоєна або змінена ця адреса, відсутній. Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно станом на 21.12.2018 на земельній ділянці по зазначеній адресі право власності, інші речові права на спірні об`єкти нерухомого майна (гараж та нежитлові приміщення) за Відповідачем не зареєстровано. З урахуванням вищевикладеного, зазначені спірні об`єкти нерухомого майна (гараж та нежитлові приміщення) є самочинним будівництвом. Відповідно до статті 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» самовільне зайняття земельної ділянки - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними. Як визначає частина 1 статті 375 Цивільного кодексу України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Відповідно до частини 2, частини 3 статті 331 Цивільного кодексу України якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, що належать до І-ІІІ категорій складності, та об`єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації органом державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації (частина 1 статті 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»). Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (частина 2, частина 4 статті 376 Цивільного кодексу України). Згідно пункту 4 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)», самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Відповідно до підпункту 4 пункту 4 пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ 30.03.2012 № 6: «Під наданням земельної ділянки слід розуміти рішення компетентного органу влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність або надання у користування, або передачу права користування земельною ділянкою на підставі цивільно-правових договорів із фізичною чи юридичною особою». При цьому відповідачем під час проведення перевірки дотримання вимог земельного законодавства не надано жодних доказів того, що спірні об`єкти нерухомого майна було в установленому законом порядку введено в експлуатацію. Отже, за відсутності наданої у встановленому законом порядку земельної ділянки, проекту та документів, що підтверджують введення об`єктів в експлуатацію дає підстави для визнання такого будівництва самочинним, відповідно до приписів статті 376 Цивільного кодексу України. З урахуванням зазначеного, побудований гараж та нежитлові приміщення по [ADDRESS] є самочинним будівництвом. Земельна ділянка на якій розташовано вказане самочинно побудоване нерухоме майно належить Дніпровській міській раді та віднесена до земель комунальної власності, відповідно до статті 80, статті 83 Земельного кодексу України та статті 26, статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та зазначена земельна ділянка ніколи не передавалась відповідачу під будівництво, право власності чи користування нею за Відповідачем не оформлювалось. Відповідно до вимог чинного законодавства України обов`язковою умовою фактичного використання земельної ділянки є наявність у особи, що її використовує, правовстановлюючих документів на цю земельну ділянку, а відсутність таких документів може свідчити про самовільне зайняття земельної ділянки. Право забудови зазначеної земельної ділянки належить міській раді. Наявність самочинних споруд по зазначеній адресі створює перешкоди Дніпровській міській раді у реалізації права користування та розпорядження нерухомим майном - земельною ділянкою. Самовільне зайняття земельних ділянок згідно статті 211 Земельного кодексу України є підставою цивільної, адміністративної або кримінальної відповідальності. Самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду (стаття 212 Земельного кодексу України). Відповідно пунктів «б», «д» частини 3 статті 152 Земельного кодексу України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; застосування інших, передбачених законом, способів. Згідно з частинами першою та другою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Таким чином, самовільне зайняття земельної ділянки являє собою фактичне використання земельних ділянок без відповідних правових підстав. При цьому таке використання за своїм характером виключає можливість нормального користування земельною ділянкою з боку інших осіб. Власником зазначеної земельної ділянки є територіальна громада міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Внаслідок самочинного будівництва гаражу з користування Дніпровської міської ради поза її волею вибула земельна ділянка по [ADDRESS] . Наявність самочинно побудованих об`єктів нерухомого майна за зазначеною адресою позбавляє Дніпровську міську раду права розпорядження земельною ділянкою. Доказів повернення Відповідачем земельної ділянки, а також приведення її у придатний для використання стан відповідачем не надано. Враховуючи вищевикладене, порушення законних прав та інтересів територіальної громади міста в особі органу місцевого самоврядування Дніпровської міської ради полягає у тому, що порушує законне право міської ради на користування та розпорядження земельною ділянкою та встановлений законодавством порядок набуття прав на об`єкти нерухомості, набуття прав та реалізації прав на землю (земельну ділянку) комунальної класності, а також майнові інтереси громади в особі Дніпровської міської ради щодо користування та розпорядження землею, що є порушенням економічних інтересів громади. Згідно підпунктами 5, 22, 23, 24 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» від 30.03.2012 року №6, визначено, що право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об`єкта нерухомості мають як органи державної влади так і органи місцевого самоврядування. В рішенні Європейського суду з прав людини "Зеленчук та Цицюра проти України" від 22.05.2018 зазначено, що перша і найважливіша вимога статті 1 Протоколу №1 до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання державної влади у безперешкодне користування своїм майном повинно бути законним: друге речення першого абзацу дозволяє позбавлення майна тільки "на умовах, передбачених законом", а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням власності шляхом забезпечення дотримання "законів". Більш того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, властивий всім статтям Конвенції. Принцип законності передбачає, що відповідні положення національного законодавства є досить доступними, точними і передбачуваними в їх застосуванні. Таким чином, згідно відповідей і листів органів державної влади і місцевого самоврядування, підтверджено факт того, що гараж та нежитлові приміщення є об`єктами самочинного будівництва і не належать на праві власності жодній особі, є всі обґрунтовані підстави про знесення самочинно збудованих об`єктів нерухомого майна, а саме гаражу та нежитлових приміщень по [ADDRESS] . На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги, щодо зобов`язання [PERSON] повернути земельну ділянку, що розташована за адресою: [ADDRESS] , привівши її у придатний для використання стан шляхом знесення самочинно побудованого гаражу та нежитлових приміщень, загальною площею 71,18 кв. м., підлягають задоволенню. Крім цього на підставі п.1 ч.2 ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача оплачений ним при подачі позову судовий збір у розмірі 1762,00 грн. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved