Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-20 00:00:00

15.09.2020 року [PERSON] інтереси, якого представляє адвокат Чуєва Катерина Олександрівна, звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовною заявою до [PERSON] , в якій просить суд стягнути з [PERSON] на його - [PERSON] користь заборгованість за договором позики від 01.11.2018 року у розмірі 318 294 грн., яка складається з: 278 346 грн. сума позики, 27 834 грн. відсотки за користування коштами, 12 114 грн. три відсотки річних, а також стягнути судові витрати. В обґрунтування заявленого позову позивач посилається на те, що 01 листопада 2010 року між ним - [PERSON] та відповідачем [PERSON] - було укладено договір позики, за умовами якого позичальник позичив, а позикодавець передав 10 000 доларів США, які зобов`язався повернути у строк до 01.04.2019 року у розмірі 11 000 доларів США. Позивач вказує, що на підтвердження факту укладення договору позики та передання грошей йому було видано розписку від 01.11.2018 року, яка посвідчує факт отримання у борг грошових коштів. Грошові кошти у розмірі 10 000 доларів США, як зазначає позивач, були надані відповідачу із зобов`язанням повернути позику з урахуванням виплати за користування грошовими коштами у загальному у розмірі 11 000 США у строк до 01.04.2019 року. Однак, як вказує позивач, станом на 12 вересня 2020 року [PERSON] своїх зобов`язань належним чином не виконав, вказану суму позики у визначений договором строк не повернув. З урахуванням викладеного, оскільки в порушення умов укладеного договору позики (розписки), відповідач ухиляється від виконання зобов`язань, борг у встановлений строк не повертає, [PERSON] звернувся до суду із відповідним позовом. Ухвалою судді Приморського районногосуду м. Одеси Шенцевої О.П. від 29.09.2020 року позовну заяву було прийнято до розгляду та відкрито провадження по цивільній справі Розгляд справи призначено в порядку загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання на 19.11.2020 року. Разом з позовною заявою представник позивача Чуєва Катерина Олександрівна подала до суду заяву про забезпечення позову, в якій просить суд накласти арешт на 3/8 частин квартири, яка належить [PERSON] , що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер майна 17174059. Ухвалою судді Приморського районногосуду м. Одеси Шенцевої О.П. від 29.09.2020 року заяву про забезпечення позову задоволено, накладено арешт на вищезазначене майно відповідача. 17.11.2020 року до суду надішла заява від [PERSON] , в він якій зазначає, що позовні вимоги визнає у повному обсязі, просить справу розглядати за його відсутності. У підготовчому засіданні 10.02.2021 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. У судове засідання 21.04.2021 року позивач не з`явився, про час та місце судового засідання повідомлений належним чином, надав суду заяву, що просить розглядати справи за його відсутності. У судове засідання 21.04.2021 року відповідач не з`явився, про час та місце судового засідання повідомлений належним чином. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову, виходячи з наступного. Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом у судовому засіданні, 01 листопада 2018 року відповідач - [PERSON] взяв у позивача [PERSON] в борг грошові кошти у розмірі 10 000 (десять тисяч) доларів США, які зобов`язався повернути у строк до 01.04.2019 року у розмірі 11 000 доларів США. Даний факт підтверджується копією розписки, орігінал якої оглянутий у судовому засіданні. Відповідач не виконав взятих на себе зобов`язань за договором позики (розписки), і в установлений термін 01.04.2019 року своє зобов`язання щодо повернення грошей не виконав, у зв`язку з чим, позивач звернувся до суду з відповідним позовом. Відповідно до ст. 1046 ЦК України договір позики це угода, за якою одна особа (позикодавець) передає іншій особі (позичальникові) безоплатно або за певну винагороду у власність гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або рівну кількість речей того ж роду і якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або з інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Частиною 1 ст.1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини. Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказів повернення суми позики відповідачами, в порушення вимог ст. 81 ЦПК України, суду не надано. Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до статті 192ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року N 959-XII "Про зовнішньоекономічну діяльність", Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 "Просистему валютногорегулювання івалютного контролю" (далі - Декрет N 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР "Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті". Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно до ст. 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Таким чином, приймаючи до уваги, що позивачем заявлено суму до стягнення саме у грошовій одиниці України гривні в еквіваленті іноземної валюти - доларах США, а суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог, суд не може стягнути борг в іноземній валюті доларах США, при тому, що судовим розглядом встановлено, що грошові кошти передавалися саме у доларах США. Враховуючи викладене, приймаючи до уваги, що в порушення вищезазначених приписів закону та договору позики, відповідачем не було повернуто у встановлений строк позивачу позику, а саме: грошові кошти у розмірі 10 000 доларів США та 1 000 доларів США за користування грошовими коштами, що є істотним порушенням умов договору, внаслідок якого друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору, позовні вимоги позивача про стягнення заборгованості за договором позики у розмірі 278 346 грн., що складає еквівалент 10 000 доларів США та 27 834 грн. за користування позикою, що складає евівалент у розмірі 1 000 доларів США, є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. За приписами ч.1 та ч.2 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплаті кредиторові. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] про стягнення трьохвідсотків річних за прострочення виконання зобов`язання в розмірі 12 114 грн., також задовольняються судом. При цьому суд бере до уваги, заяву відповідача від 17.02.2021 року про визнання позову у повному обсязі. Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір у розмірі 3 603, 4 грн, який складається з суми судового збору за подання позову майнового характеру у розмірі 3 183 грн та судового збору за подання заяви про забезпечення позову у розмірі 420,4 грн.

Outcome: approved