Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-30 00:00:00

Дочірнє підприємство «Дарниця-1» (далі по тексту - позивач, ДП «Дарниця-1») звернулось до суду з позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач, [PERSON] ) про стягнення заборгованості, з урахуванням заяви про зменшення вимог від 17.04.2018 у розмірі 44 199,75 грн., яка складається з заборгованості за експлуатаційні витрати у розмірі 19 860,08 грн., заборгованості за опалення у розмірі 11 439,90 грн., компенсації витрат по електроенергії офісного приміщення у розмірі 3 710,60 грн. та витрат по електроенергії місць загального користування у розмірі 9 189,17 грн. Позовні вимоги мотивовані тим, що [PERSON] є власником нежитлового приміщення [ADDRESS] , споживає комунальні послуги, при цьому не виконує зобов`язання по їх оплаті, в зв`язку з чим за нею утворилась заборгованість, яку позивач просить суд стягнути в судовому порядку. Ухвалою суду від 29.11.2019 було скасовано заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 02.04.2019, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін на 13.05.2020. 13.05.2020, 10.09.2020 відповідач та її представник до суду не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Сторона відповідача двічі надсилала клопотання про відкладення розгляду справи. 09.09.2020 до суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву та зустрічна позовна заява [PERSON] до Дочірнього підприємства «Дарниця-1» про визнання недійсним правочину. 10.09.2020 ухвалою суду зустрічний позов [PERSON] повернуто заявнику. Оскільки відзив на позовну заяву подано стороною відповідача з порушенням строків, що зазначені в ухвалі про відкриття провадженяння, суд відмовляє в його прийняті та вирішує справу за наявними матеріалами. 25.09.2020 від представника позивача надійшло клопотання про поновлення строку на подання доказів та долучення їх до матеріалів справи. Судом відмовлено в задоволенні клопотання про поновлення процесуального строку, оскільки стороною позивача не доведено поважності причин пропуску строку, клопотання про долучення доказів залишено без розгляду відповідно до ст. 126 ЦПК України. В судове засідання представник позивача не з`явився, однак надала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність. Представник відповідача був обізнаний про розгляд справи на 01.12.2020 о 10 год. 00 хв, про що свідчить його розписка про ознайомлення з матеріалами справи. Таким чином, відповідно до ч. 5 ст. 130 ЦПК України відповідач також вважається належним чином повідомленою про день, місце та час розгляду справи. Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобов`язані виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу, а також виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки. Положеннями ч. 3 ст. 131 ЦПК України передбачено, що учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Враховуючи тривалість розгляду вказаної справи, та повторну неявку відповідача та її представника, суд визнав за можливе розглядати справу за їх відсутності, на підставі наявних у справі доказів. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. У відповідності до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як встановлено судом, відповідно до наказу № 50-од від 06.12.2012 Дочірнього підприємства «Дарниця-1», оголошено дату відкриття будинку [ADDRESS] під заселення з 06.12.2012. Позивач з жовтня 2015 року по вересень 2016 року був балансоутримувачем будинку [ADDRESS] та здійснював господарську діяльність із утримання, обслуговування, експлуатації житлового та нежитлового фонду комунальної власності району, а також здійснював контроль за додержанням встановленого порядку використання жилих і інших приміщень житлового фонду. Судом також встановлено, що [PERSON] є власником нежитлового приміщення [ADDRESS] , що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №102755956, копія якої наявна в матеріалах справи. Статтею 322 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України) встановлено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) унормовано, що житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил. Утримання будинків і прибудинкових територій - господарська діяльність, спрямована на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи щодо забезпечення експлуатації та/або ремонту жилих та нежилих приміщень, будинків і споруд, комплексів будинків і споруд, а також утримання прилеглої до них (прибудинкової) території відповідно до вимог нормативів, норм, стандартів, порядків і правил згідно із законодавством. Відповідно до статті 13 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо). Згідно з частиною 2 ст. 19 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Виконавець це суб`єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору. Пунктом 1 частини першої статті 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" встановлено, що споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Якщо споживач не відмовляється від оплати послуг, а оспорює об`єм наданих житлово-комунальних послуг виконавцем або їх якість у справі повинні бути певні акти - претензії, як докази спростування заявленої суми стягнення». Тобто в спорі, що стосується стягнення боргу за отримані послуги, факт отримання послуги може бути доведений або спростований тільки певними засобами доказування. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Зазначений правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 20.04.2016 у справі №6-2951цс15, постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.09.2018 у справі №751/3840/15-ц, від 04.07.2018 у справі №904/7183/17, постановах Касаційного господарського суду від 11.04.2018 у справі № 904/2238/17, від 16.10.2018 у справі № 904/7377/17, від 18.03.2019 у справі № 210/5796/16-ц. Разом з тим, ст. 4 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» передбачає, що законодавство України у сфері житлово-комунальних послуг, крім цього Закону, базується на Конституції України і складається з нормативно-правових актів у галузі цивільного, житлового законодавства та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері житлово-комунальних послуг. Відповідно до ст. 179 ЖК України, користування будинками (квартирами) державного і громадського житлового фонду, фонду житлово-будівельних кооперативів, а також приватного житлового фонду та їх утримання здійснюється з обов`язковим додержанням вимог «Правил користування приміщеннями жилих будинків і прибудинковими територіями», які затверджуються Кабінетом Міністрів України. Відповідно до Закону України «Про житлово-комунальні послуги», п. 30 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води, водовідведення, п. п. 4, 17, 29 Правил наданню населенню послуг з газопостачання споживачі зобов`язані своєчасно оплачувати надані їм житлово-комунальні послуги (опалення, постачання холодної та гарячої води, водовідведення та газопостачання) та витрати на утримання будинку і прибудинкової території пропорційно загальної площі квартири, згідно Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.05.2009 року № 529, а з 01.06.2011 року згідно Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01.06.2011 року № 869. Відповідно до п. 14 Правил користування приміщеннями житлових будинків і при будинковими територіями, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 572 від 08.10.1992 плата за використовування теплової та електричної енергії, газу та водопостачання і каналізацію та інші послуги власниками квартир, наймачами, орендарями вноситься за затвердженими в установленому порядку тарифами. Як вказує позивач, з грудня 2013 року по вересень 2016 року відповідачу надавалися послуги з опалення, з компенсації витрат по електричній енергії приміщення, електричної енергії місць загального користування та експлуатаційних витрат, відповідач в свою чергу отримувала їх, при цьому не виконувала зобов`язання по їх оплаті. У зв`язку з чим за нею утворилась заборгованість з грудня 2013 року по вересень 2016 року у розмірі 44 199,75 грн., що підтверджується копією наявного розрахунку в матеріалах справи. Відповідачем доказів на спростування позовних вимог суду не подано. Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношенням, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 ЦК України. Згідно з диспозицією зазначеної статті цивільні права та обов`язки виникають з дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. За таких обставин, вбачається, що відповідач зобов`язана сплачувати житлово-комунальні послуги, а позивач має право вимагати від відповідача виконання обов`язку щодо оплати наданих послуг. Згідно зі стст. 525, 526, 527, 530 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не допускається, зобов`язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до вимог закону, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Повно та всебічно дослідивши обставини справи, оцінивши зібрані докази у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги обґрунтовані та такі, що підлягають задоволенню у повному обсязі. Суд вважає, що порушене право позивача підлягає захисту, шляхом стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг у розмірі 44 199,75 грн. Судові витрати відповідно до ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України покладаються на відповідача. Таким чином, з відповідача підлягає стягненню сума сплаченого судового збору у розмірі 1 600 грн.

Outcome: approved