Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-10 00:00:00

У серпні 2017 року позивач [PERSON] звернулася до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу та поділ спільного майна подружжя. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовувала тим, що 11 липня 2008 року між нею в відповідачем укладено шлюб. Позивач зазначила, що подружнє життя з відповідачем не склалось, у них різні погляди на подружнє життя, внаслідок чого подальше збереження сім'ї є неможливим. У період шлюбу, 31 липня 2008 року, сторони справи за спільні кошти придбали квартиру [ADDRESS] та автомобіль Mitsubishi Pajero, д.р.н. [NUMBER]. Право власності на це майно було зареєстроване за [PERSON] З цих підстав позивач просила суд розірвати шлюб, укладений між нею та [PERSON], виділити позивачеві у власність квартиру [ADDRESS], а відповідачеві - автомобіль Mitsubishi Pajero, д.р.н. [NUMBER]. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 09 серпня 2017 року позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та про поділ спільного майна подружжя роз'єднано. У ході розгляду справи представник позивача подав заяву про зміну позовних вимог та просив суд визнати об'єктами спільної сумісної власності подружжя [PERSON] квартиру [ADDRESS] та автомобіль Mitsubishi Pajero, д.р.н. [NUMBER]; провести поділ спільного майна подружжя, визнавши за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS], 1/2 частину квартири автомобіля Mitsubishi Pajero, д.р.н. [NUMBER]; стягнути з відповідача на користь позивача витрати, пов'язані з проведення оцінки майна, у сумі 1000,00 грн; присудити з [PERSON] судовий збір у сумі 5725,60 грн та витрати на правову допомогу у сумі 5000,00 грн. Позивач та її представники позовні вимоги з урахуванням поданої заяви про зміну позовних вимог підтримали, просили суд їх задовольнити. Відповідач та його представник у судовому засіданні позов [PERSON] визнали частково, пояснили, що дійсно квартиру [ADDRESS] сторони справи придбали за час шлюбу за спільні кошти, а тому не заперечували проти визнання її об'єктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та поділу її шляхом визнання за кожною зі сторін права власності на 1/2 частину згаданої квартири. Автомобіль Mitsubishi Pajero, д.р.н. [NUMBER], як стверджував [PERSON], є його особистою власністю. Так, він пояснив, що до шлюбу з позивачем він придбав автомобіль Mitsubishi Outlander, д.р.н. [NUMBER], який у 2010 року був викрадений. Указаний випадок був визнаний страховим, а тому страховиком - приватним акціонерним товариством "ПЗУ України" (далі - ПрАТ "ПЗУ України") здійснено виплату страхувальнику [PERSON] страхового відшкодування у сумі 132486,00 грн. За рахунок коштів, отриманих в якості страхового відшкодування, відповідач придбав автомобіль Mitsubishi Pajero, д.р.н. [NUMBER]. З цих підстав [PERSON] та його представник просили суд відмовити [PERSON] у задоволенні її позову в частині визнання об'єктом спільної сумісної власності подружжя та поділу автомобіля Mitsubishi Pajero, д.р.н. [NUMBER] Представник залученого судом до участі в розгляді справи в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, публічного акціонерного товариства "Альфа-Банк" (далі - ПАТ "Альфа-Банк") у судове засідання не з'явився, третя особа про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, надіслала до суду заяву, в якій просила суд розглянути справу за відсутності її представника. Заслухавши вступні слова позивача, її представників, відповідача, його представника, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд дійшов такого висновку. 11 липня 2008 року [PERSON] та [PERSON]. уклали шлюб, зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції в м. Києві, актовий запис №677 (а. с. 7). За рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 03 жовтня 2017 року у справі №756/10614/17 шлюб, укладений між сторонами справи, було розірвано. За час шлюбу з позивачем [PERSON] за договором купівлі продажу від 31 липня 2008 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дмухом Б.Л., придбав у [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] квартиру [ADDRESS] (а. с. 12, 13-14, 15-16). Ст. 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Майном як особливим об'єктом вважається окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки (ч. 1 ст. 190 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. За положеннями ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. За приписами ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. У відзиві на позовну заяву та вступному слові у судовому засіданні відповідач [PERSON] визнав, що квартиру [ADDRESS] ним було придбано за рахунок спільних коштів подружжя [PERSON]. Отже, указана підстава доказуванню не підлягає. Зважаючи на те, що зазначений об'єкт нерухомості придбаний за час шлюбу [PERSON] та [PERSON] за їх спільні кошти, суд дійшов висновку про необхідність визнати квартиру [ADDRESS] об'єктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та провести її поділ, визнавши за кожною з сторін справи право власності на 1/2 частину цієї квартири. Також судом встановлено, що за час шлюбу з позивачем [PERSON] набув у власність автомобіль Mitsubishi Pajero, д.р.н. [NUMBER]. Транспортний засіб був придбаний відповідачем 28 лютого 2012 року за 155610,00 грн (а. с. 199). Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Положеннями ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України, у редакції, чинній на час розгляду справи судом, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Конструкція норми ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує (зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17). Спростовуючи презумпцію спільності права власності подружжя [PERSON] на автомобіль Mitsubishi Pajero, д.р.н. [NUMBER], відповідач покликався на те, що до шлюбу з [PERSON] він придбав автомобіль Mitsubishi Outlander, д.р.н. [NUMBER] (а. с. 113, 133). Ризик незаконного заволодіння вказаним автомобілем третіми особами був застрахований ПрАТ "ПЗУ України" за договором добровільного страхуванням наземного транспортного засобу від 26 березня 2009 року №КІТ7552. 23 березня 2010 року автомобіль Mitsubishi Outlander, д.р.н. [NUMBER], був викрадений невстановленою досудовим розслідуванням особою (а. с. 116, 134). Страховиком за договором добровільного страхуванням наземного транспортного засобу від 26 березня 2009 року №КІТ7552 цей випадок був визнаний страховим та прийнято рішення про виплату страхувальнику страхового відшкодування у розмірі 132486,00 (а. с. 117, 118). Після цього у червні 2010 року ПрАТ "ПЗУ України" сплатило [PERSON] страхове відшкодування у сумі 132486,00 грн (а. с. 130-132). За положеннями п. 1 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу. Зважаючи на те, що автомобіль Mitsubishi Outlander, д.р.н. [NUMBER], набутий у власність [PERSON] до шлюбу з [PERSON], цей транспортний засіб був його особистою власністю. Ч. 4 ст. 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка їй, йому належала, а також як відшкодування завданої їй, йому моральної шкоди. Таким чином, кошти отримані відповідачем у якості страхового відшкодування за договором добровільного страхуванням наземного транспортного засобу від 26 березня 2009 року №КІТ7552 у сумі 132486,00 грн є його особистою власністю. Проте, ураховуючи те, що страхове відшкодування у сумі 132486,00 грн було отримане [PERSON] у червні 2010 року, а спірний автомобіль придбаний у лютому 2012 року, аналізуючи розмір доходів позивача [PERSON] з моменту укладення шлюбу і до часу, коли був придбаний автомобіль Mitsubishi Pajero, д.р.н. [NUMBER] (а. с. 224-229), який очевидно дозволив би їй придбати значну частку у праві власності на цей транспортний засіб, зважаючи на те, що відповідачем не надано належних, допустимих, достатніх та достовірних доказів на підтвердження того, що кошти, отримані у якості страхового відшкодування були використані ним саме на придбання автомобіля Mitsubishi Pajero, д.р.н. [NUMBER], суд дійшов висновку, що [PERSON] не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя [PERSON] на автомобіль Mitsubishi Pajero, д.р.н. [NUMBER], набутий сторонами справи в період шлюбу. Поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч. 1, ч. 2 ст. 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (ч. 2 ст. 364 ЦК України). У постанові Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі №6-2565цс16 зазначено, що вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення ч. ч. 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Якщо жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. З огляду на те, що автомобіль Mitsubishi Pajero, д.р.н. [NUMBER], є неподільною річчю, жодна зі сторін справи не заявляла вимог про компенсацію вартості її частки вказаного транспортного засобу, у ході розгляду справи ніхто з подружжя [PERSON] не вніс на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Повно та всебічно дослідивши обставини справи, оцінивши зібрані докази у сукупності, суд приходить до висновку про необхідність задовольнити позов [PERSON], визнати об'єктами спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] квартиру [ADDRESS] та автомобіль Mitsubishi Pajero, номер шасі [NUMBER], д.н.з. [NUMBER], здійснити розподіл майна, що є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON], визнавши за кожним з них право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] та 1/2 частину автомобіля Mitsubishi Pajero, номер шасі [NUMBER], д.н.з. [NUMBER]. Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Ст. 4 Закону України "Про судовий збір" визначено, що за подання до суду позовної заяви про поділ майна при розірванні шлюбу сплачується судовий збір у розмірі 1% ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 3 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Таким чином, судовий збір за подання [PERSON] позовної заяви про поділ майна подружжя мав становити 4800,00 грн (1600,00 грн х 3 = 4800,00 грн). Саме така сума судового збору підлягає присудженню з відповідача на користь позивача. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу; пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов'язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов'язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду (ч. 3 ст. 133 ЦПК України). При визначенні суми на відшкодування судових витрат суд має виходити з критерію реальності понесених позивачем витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності). Такий критерій застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі "Двойних проти України" (п. 80), від 10 грудня 2009 року у справі "Гімайдуліна і інших проти України" (п. п. 34-36), від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited проти України", від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України"(п. 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Позивачем заявлено вимоги про поділ спільного майна подружжя шляхом визнання за сторонами ідеальних часток подружжя в цьому майні без його реального поділу, а тому визначення вартості майна, яке підлягає поділу, не є необхідним. Отже, витрати [PERSON], пов'язані з оплатою послуг товарознавця з визначення вартості квартири [ADDRESS] та автомобіля Mitsubishi Pajero, номер шасі [NUMBER], д.н.з. [NUMBER], компенсації не підлягають. Витрати на професійну правничу допомогу, які підлягають стягненню з [PERSON] на користь [PERSON], становлять 4480,00 грн (5000,00 грн - 520,00 грн = 4480,00 грн), позаяк адвокат [PERSON] не надавав послуги з проведення оцінки майна, що є об'єктом поділу, а отже, ці витрати не можуть бути компенсовані відповідачем.

Outcome: approved