Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом в якому просив виселити з квартири за [ADDRESS] [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], без надання їм іншого житла. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що 20.07.2006 р. між Закритим акціонерним товариством "ПроКредит Банк", правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство "ПроКредит Банк" та фізичною особою - підприємцем [PERSON] було укладено Рамкову угоду №109 від 29.09.2005 року, відповідно до якої банк зобов`язався здійснити кредитування позичальника у межах наступних лімітів кредитування: ліміт суми - 150 000,00 дол. США, строком на 84 місяці. На підставі та в межах Рамкової угоди Позивач та Третя особа уклали: Договір про надання траншу № 12.13628/109 від "21" грудня 2007 р., відповідно до якого Третій особі було надано кредит на таких умовах: сума кредиту 15000,00 дол. США , з процентною ставкою 13, 5 річних на строк 36 місяців. Договір про надання траншу № 12.6151/109 від "21" грудня 2005р., відповідно до якого Третій особі було надано кредит на таких умовах: сума кредиту 50000,00 дол.США,15,5% річних, на строк 60 місяців. Договір про надання траншу № 12.10022/109 від "27" грудня 2006р., відповідно до якого Третій особі було надано кредит на таких умовах:сума кредиту 18 000,00 дол. США, процентна ставка 15% річних, строком на 60 місяців. Договір про надання траншу № 12.11195/109 від "24" травня 2007р., відповідно до якого Третій особі було надано кредит на таких умовах: сума кредиту 20 000,00 дол.США, процентна ставка 14% річних, строком на 48 місяців. В забезпечення виконання зобов'язань за вищевказаними кредитними договорами між банком та [PERSON] було укладено договір іпотеки № 109-ІД 01 від 21.12.2005 року, згідно якого [PERSON] було передано в іпотеку кредитору наступне нерухоме майно: квартира за [ADDRESS], загальною площею 59,6 кв. м., житловою площею 27,7 кв. м. Всупереч умовам рамкової угоди, кредитних договорів та вимогам законодавства позичальник [PERSON] не забезпечив своєчасне погашення кредитів, внаслідок чого у нього утворився борг перед кредитором з тривалою затримкою у погашенні. У зв'язку з невиконанням третьою особою [PERSON] кредитних зобов'язань перед позивачем, останнім було прийнято рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду. 30.03.2010 року ПАТ «ПроКредит Банк» звернувся до Бабушкінського райнного суду м.Дніпропетровську з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, у зв'язку з порушенням третьою особою [PERSON] своїх зобов'язань за кредитними договорами. 01.03.2011 року Бабушкінським райнним судом м. Дніпропетровська було прийняте рішення, яким позов АТ «ПроКредит Банк» до [PERSON] задоволено частково, звернуто стягнення на предмет іпотеки, в рахунок сплати боргу третьою особою перед позивачем за Рамковою угодою на загальну суму 1 352 364,29 грн., шляхом продажу без проведення прилюдних торгів з початковою ціною реалізації 421 372 грн. та визнано за позивачем право продажу з укладанням від власного імені договору купівлі - продажу предмету іпотеки. Рішення набрало чинності 13.02.2013 р. Після прийняття рішення про звернення стягнення на переданий в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Вказане рішення є підставою для виселення відповідачів з квартири, на яку звернуто стягнення. Представник позивача в судове засідання надав заяву, в якій просив розглянути справу у його відсутність, без ведення технічної фіксації, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Відповідачі 1,2,3,5 та третя особа1 в судове засідання не з'явились, будучи належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, причин неявки до суду не повідомили, з клопотаннями про відкладення розгляду справи до суду не звертались. В судовому засіданні 01.08.2013 року представник відповідача [PERSON] позовні вимоги не визнала, проте письмові заперечення суду на обґрунтування правової позиції не надано. Відповідачем4 до суду 28.11.2013 року подано клопотання про відкладення розгляду справи з посиланням на хворобу та надано довідку КУ Дніпропетровської центральної районної лікарні від 27.11.2013 року про відкритий лікарняний лист, з якої вбачається місцезнаходження лікарні - 52005, Дніпропетровський район, Дніпропетровська обл.., смт. Ювілейне, вул.. Радгоспна, 72. Суд критично оцінює такий доказ поважності неявки до суду та не вважає його підставою відкладення розгляду справи, оскільки згідно матеріалів справи, а саме довідки КЖЕП №1 про склад сім'ї відповідач [PERSON], [INFO] мешкає за адресою: [ADDRESS], що також підтверджується і заявою про відкладення судового засідання, де відповідачем визначено таку адресу, тому, з огляду на принцип територіальності обслуговування населення комунальними закладами охорони здоров'я такий доказ відхиляється судом як неналежний. Представником третьої особи2 в судове засідання надано заяву про розгляд справи за її відсутності, просила вирішити спір з урахуванням інтересів дитини. У зв'язку з проживанням у квартирі малолітньої особи [PERSON], [INFO], ухвалою суду від 01.08.2013 року залучено до участі у справі третьою особою Орган опіки та піклування Бабушкінського району у м.Дніпропетровську. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюванних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, 01.03.2011 року Бабушкінським райнним судом м. Дніпропетровська винесено рішення, яким позов АТ «ПроКредит Банк» до [PERSON] задоволено частково, звернуто стягнення на користь ПАТ «ПроКредит Банк» на предмет іпотеки, в рахунок сплати боргу фізичної особи підприємця [PERSON] за рамковою угодою №109 від 29.09.2005 року на загальну суму 1 352 364,29 грн., шляхом продажу без проведення прилюдних торгів з початковою ціною реалізації 421 372 грн. та визнано за ПАТ «ПроКредит Банк» право продажу з укладанням від власного імені договору купівлі - продажу предмету іпотеки. Зазначене рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 01.03.2011 року набрало законної сили 13.02.2013 року, а отже обов'язкове для виконання для усіх учасників цивільних правовідносин. Ухвалою суду від 01.08.2013 року в справі витребувано докази, а саме витребувано від комунального підприємства «Житлово-експлуатаційне підприємство №1» Дніпропетровської міської ради інформацію про зареєстрованих осіб у квартирі [ADDRESS]. Згідно відповіді комунального підприємства «Житлово-експлуатаційне підприємство №1» Дніпропетровської міської ради від 25.10.2013 року у квартирі [ADDRESS] мешкають наступні особи: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO]. Таким чином, судом встановлено, що на момент укладання іпотечного договору від 21.12.2005 року, копія якого міститься в матеріалах справи, за адресою предмета іпотеки малолітня особа - [PERSON], [INFO] не мешкала та не мала речових прав на предмет іпотеки, оскільки народилась після укладення зазначеного договору. Реєстрацію [PERSON] у квартирі, що є предметом іпотеки, здійснено без згоди позивача, що є порушенням законодавства та умов договору іпотеки. Згідно п. 4.2.2. Договору іпотеки, у разі здійснення процедури звернення стягнення на предмет іпотеки Іпотекодавець зобов'язаний виселитися та виселити всіх мешканців з квартири. Положеннями статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У відповідності до ч. 3 ст. 109 ЖК УРСР звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду». За ст. 40 Закону України "Про іпотеку" звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Отже, звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення всі громадяни, що мешкають у ньому, зобов'язані на письмову вимогу кредитора або нового власника цього жилого приміщення добровільно звільнити його протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Крім того, відповідно до роз'яснень Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладених у пункті 44 Постанови від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», убачається, що згідно зі статтею 32 ЦК, статтею 177 СК та статтею 17 Закону України від 26 квітня 2001 року № 2402-III «Про охорону дитинства» батьки не мають права без дозволу органу опіки і піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. Будь-які дії, вчинені без згоди іпотекодержателя після укладення договору іпотеки (наприклад, реєстрація неповнолітньої дитини в житловому будинку, народження дитини після укладення договору іпотеки) не є підставою для відмови у позові про виселення з предмету іпотеки малолітньої дитини. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: примусове виконання обов'язку в натурі. 27.01.2012 року позивачем було направлено відповідачу1 вимогу про добровільне виселення з квартири, яка повернулася на адресу позивача за закінченням терміну зберігання 03.02.2012 року. В судовому засіданні 01.08.2013 року представник відповідача [PERSON] позовні вимоги не визнала з посиланням на те, що рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 01.03.2011 року скасовано судом, а отже підстави для виселення відповідачів відсутні. Суд зазначає, що тягар доведення за змістом цивільно-процесуального законодавства України покладається на сторін по справі, в межах пред'явлених позовних вимог - на позивача, в силу висунутих заперечень - на відповідача по справі, щодо обставин, які мають значення для вірного вирішення справи. Отже, позивачем, на підтвердження позовних вимог про примусове виселення без надання іншого житла, надано копію рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 01.03.2011 року з відміткою про набрання рішенням суду законної сили, а представником відповідача на підтвердження свого твердження про скасування зазначеного рішення суду жодних доказів не надано, про обставини, які утруднюють можливість отримання відповідачем відповідного доказу не зазначено. Таким чином, доводи представника відповідача про скасування рішення суду від 01.03.2011 року спростовуються судом за їх недоведеністю. Розглядаючи позовні вимоги про виселення, суд виходить з отриманої на підставі ухвали від 01.08.2013 року про витребування доказів інформації, за якою встановлено, що за адресою квартири, на яку звернуто стягнення рішенням суду від 01.03.2011 року, зареєстровані та мешкають не усі відповідачі, оскільки в довідці від 25.10.2013 року відповідач [PERSON] не вказана, що виключає повне задоволення позовних вимог судом. Відповідно до п.43 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" №5 від 30.03.2012 року, згідно з частиною четвертою статті 9, статті 109 Житлового кодексу України, статей 39 - 40 Закону України "Про іпотеку" виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому суд за заявою іпотекодержателя одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки за наявності підстав, передбачених законом, ухвалює рішення про виселення мешканців цього житлового будинку чи житлового приміщення. При цьому примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк. Таким чином, оскільки рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки набрало законної сили, позивачем виконано вимоги Закону щодо досудового врегулювання спору шляхом надіслання письмового повідомлення про добровільне звільнення житла, судом встановлено заперечення права позивача відповідачами, звернення ПАТ «ПроКредит Банк» до суду з позовом про захист невизнаного права є цілком правомірним. Згідно ст. 88 ЦПК України судові витрати в розмірі 114,70 грн. підлягають стягненню з відповідачів. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial