Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-07 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення грошових коштів у розмірі 84665,00 грн. за договором позики від 06.06.2017 року, оформленим розпискою в порядку ст. 1047 ЦК України. В обґрунтування позову зазначено, що відповідач не виконав належним чином взяті на себе зобов`язання за вищевказаним договором від 06.06.2017 року, грошові кошти у встановлений у розписці строк позивачеві не повернув, у зв`язку з чим утворилась заборгованість, яка до цього часу не погашена. [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом до [PERSON] , в якому просив суд визнати недійсним договір позики від 06.06.2017 року, застосувавши наслідки недійсності правочину. Зустрічний позов обґрунтований тим, що [PERSON] скористався тяжкими обставинами, які виникли у [PERSON] та ввів його в оману, а вказана розписка мала на меті приховати інші домовленості між сторонами, а саме угоду про надання правової допомоги, яку відповідач за зустрічним позовом повністю не виконав. Такі обставини, на думку позивача за зустрічним позовом, свідчать про порушення його прав та охоронюваних законом інтересів і є підставою для їх захисту у вказаний у зустрічному позові спосіб. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 17.01.2020 року відкрито провадження по справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. 13.02.2020 року до матеріалів справи від відповідача надійшла зустрічна позовна заява та відзив на позов. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 14.02.2020 року зустрічний позов об`єднано в одне провадження з первісним позовом, здійснено перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання по справі. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 04.03.2020 року закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду. [PERSON] в судовому засіданні підтримав заявлені позовні вимоги за первісним позовом в повному обсязі та просив суд їх задовольнити з підстав, викладених у первісній позовній заяві. Проти задоволення зустрічного позову заперечував в повному обсязі та просив суд відмовити в його задоволенні через необґрунтованість та недоведеність. [PERSON] в судовому засіданні підтримав зустрічний позов в повному обсязі та просив суд його задовольнити з підстав, викладених у зустрічній позовній заяві. Проти задоволення первісного позову заперечував в повному обсязі та просив суд відмовити в його задоволенні, посилаючись на те, що грошових коштів за розпискою він не отримував, та вказаний правочин був укладений під впливом тяжких обставин, що існували на час його укладення, та правовідносини, що склалися між сторонами слід розглядати як угоду про надання правової допомоги, яку [PERSON] не виконав належним чином. З`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, заслухавши пояснення учасників процесу, суд встановив наступне. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] 06.06.2017 року передав [PERSON] грошові кошти в сумі 3500,00 доларів США, що підтверджується оригіналом розписки, яка долучена до матеріалів справи. Відповідно до змісту розписки [PERSON] зобов`язався повернути позивачу за первісним грошові кошти після продажу квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , проте не пізніше 06.06.2018 року. Позивач за первісним позовом в обґрунтування позову стверджував, що звернувся до відповідача за первісним позовом з вимогою про повернення грошових коштів, однак відповідач за первісним позовом до теперішнього часу борг позивачу за первісним позовом не повернув. Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного. Відповідно до положень статей 526, 530, 598, 599 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, установлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно із частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною першою статті 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України). Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року N 959-XII "Про зовнішньоекономічну діяльність", Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року N 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" (далі - Декрет N 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року N 185/94-ВР "Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті". Гривня, як національна валюта, є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України, належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Таким чином, в ході судового розгляду цієї справи знайшли своє підтвердження належними, допустимими та достатніми доказами обставини, на які позивач за первісним позовом посилався в обґрунтування своєї позовної вимоги про стягнення з відповідача за первісним позовом грошових коштів за договором позики від 06.06.2017 року, укладеним в формі розписки, у зв`язку з чим первісний позов підлягає задоволенню в повному обсязі. Стосовно зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору позики від 06.06.2017 року, застосувавши наслідки недійсності правочину, суд вважає необхідним зазначити наступне. [PERSON] \~факту складення\~письмової розписки\~від 06.06.2017\~року не\~заперечував,\~однак посилався\~на те,\~що вказаний\~договір він\~уклав під\~впливом тяжких\~обставин,\~зумовлених тим,\~що у термін\~відбування ним\~покарання,\~ [INFO] померла\~його мати\~ [PERSON] та [INFO] його батько [PERSON] , від яких [PERSON] мав успадкувати квартиру [ADDRESS] . Однак, протягом 2016 року вказана квартира злочинним шляхом була переоформлена на іншу особу. Після звільнення з місць позбавлення волі 18.05.2016 року [PERSON] не мав власного житла, мав проблеми з працевлаштуванням і вирішенням інших соціально-побутових проблем. [PERSON] наголосив, що майже відразу після звільнення, він зустрів [PERSON] , з яким він мав приятельські стосунки до ув`язнення, та останній запропонував йому організувати юридичне супроводження повернення права власності на квартиру [ADDRESS] і в судовому порядку, та вказав, що супроводження судового процесу потребує певних витрат, які останній запропонував взяти на себе з умовою їх відшкодування після оформлення права власності на квартиру за [PERSON] , на що він погодився. Проте, оскільки [PERSON] , наполягав на написанні боргової розписки, як гарантії відшкодування своїх витрат, [PERSON] довірився останньому та погодився на такі умови. Правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину (частина перша статті 233 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 235\~ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Як роз`яснено у пунктах 23, 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК України), судам необхідно враховувати, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. За удаваним правочином (стаття 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235\~ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК України, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний. Статтею 76\~ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Частиною другою статті 78\~ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з частинами першою, шостою статті 81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 89\~ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у\~статті 129 Конституції України. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів. Частиною четвертою статті 10\~ЦПК України і статтею 17\~Закону України\~«Про виконання\~рішень та\~застосування практики\~Європейського суду\~з прав\~людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності в такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторін. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам доказів не збирає. Суд вважає, що в ході розгляду цієї цивільної справи [PERSON] не довів наявність будь-яких обставин, які, відповідно до статей 203, 215, 233,\~235\~ЦК України, є підставами для визнання оспорюваного правочину недійсним, у зв`зку з чим суд дійшов висновку, що позивач за зустрічним позовом не спростував у встановленому законом порядку презумпцію правомірності правочину (стаття 204 ЦК України), не виконав встановленого процесуальним законом обов`язку доведення обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог, зокрема не довів належними і допустимими доказами факту застосування до нього психічного тиску з боку відповідача за зустрічним позовом чи інших осіб, вчинення правочину проти справжньої волі, наявності тяжких для нього обставин і того, що договір укладено на вкрай невигідних для нього умовах, або що сторони умисно оформили один правочин, але між ними насправді встановилися інші правовідносини. Доводи позивача за зустрічним позовом побудовані виключно на його поясненнях, жодних інших належним та допустимих доказів останнім суду не надано. З огляду на викладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення зустрічного позову. Питання про стягнення судових витрати суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України. У зв`язку із повним задовленням первісного позову, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача за первісним позовом [PERSON] на користь позивача [PERSON] витрати зі сплати судового збору в розмірі 846 грн. 65 коп. У зв`язку із відмовою в задоволенні зустрічних позовних вимог судові витрати, понесені позивачем за зустрічним позовом, відносяться на його рахунок. На підставі викладеного,

Outcome: approved