Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-30 00:00:00

17 липня 2018 року позивач звернувся до суду з позовом та просив визнати протиправним і скасувати рішення державного реєстратора Одеської обласної філії комунального підприємства «Центр державної реєстрації» Іскрова Олега Вікторовича про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 38340533 від 24.11.2017 18:01:18, згідно з яким проведено державну реєстрацію права власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] за Публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк». В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що 16 лютого 2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та [PERSON] було укладено Договір кредиту № 2007/13- 2.06/67 відповідно до якого Банк зобов'язався надати Позичальнику кредит в іноземній валюті в сумі 154 000,00 доларів США, зі сплатою 12,5 % річних, строком до 16 лютого 2014 року. У якості забезпечення виконання зобов'язань за Кредитним договором 16 лютого 2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та [PERSON] укладено Іпотечний договір, зареєстрований в реєстрі за № 580, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Луняченко Н.В., згідно умов якого [PERSON] передала в іпотеку АКБ «Укрсоцбанк» належну їй на праві власності трьохкімнатну квартиру, загальною площею 89,8 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. У січні 2018 року з Інформаційної довідки № 110062877 Позивачу стало відомо, що власником її квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно значиться ПАТ «Укрсоцбанк». Згідно вказаної довідки, відповідні зміни щодо власника нерухомості були внесені до державного реєстру 22.11.2017 року державним реєстратором Одеської обласної філії комунального підприємства «Центр державної реєстрації» Іскровим Олегом Вікторовичем (надалі - Відповідач-1). У якості підстави виникнення права власності зазначено: іпотечний договір, серія та номер: 580, виданий 16.02.2007, видавник: Луняченко Н.В., приватний нотаріусом Одеського міського нотаріального округу. Підставою внесення запису стало рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 38340533 від 24.11.2017 18:01:18, Іскров Олег Вікторович, Одеська обласна філія комунального підприємства «Центр державної реєстрації», Одеська обл. Однак, Позивач не погоджується з діями державного реєстратора Одеської обласної філії комунального підприємства «Центр державної реєстрації» Іскрова О.В. щодо прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на належну їй квартиру. Вважає, що реєстрація права власності на нерухоме майно за ПАТ «Укрсоцбанк» відбулась з порушенням встановлених правил та процедур, вимог законодавства України, а саме: порушено процедуру вчинення реєстраційної дії щодо державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень; оскаржуване рішення прийняте на підставі заяви, проданої невстановленою особою; Іпотечний договір не є підставою для реєстрації права власності на нерухоме майно та їх обтяжень; в порушення ст.. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державну реєстрацію права власності на нерухоме майно було проведено за наявності обтяження арешту нерухомого майна; порушено вимоги ЗУ «Про мораторій та стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті»; на момент набуття ПАТ «Укрсоцбанк» права власності на предмет іпотеки, була відсутня оцінка такого майна; звернення стягнення на предмет іпотеки відбулося поза межами строків позовної давності. Вищевказані обставини і стали підставою для звернення до суду з даним позовом. Ухвалою судді від 18.07.2018 року було відкрито провадження по справі, призначено підготовче судове засідання та одночасно вжито заходи забезпечення позову. В ході судового засідання, яке відбулось 03.10.2018 року представник відповідача Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» - Осадчук Олег Валерійович звернувся до суду з клопотанням, в якому просив залишити позовну заяву [PERSON] до державного реєстратора Одеської обласної філії комунального підприємства «Центр державної реєстрації» Іскрова Олега Вікторовича, Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про визнання протиправним та скасування рішення - без розгляду. Проте, ухвалою суду від 03.10.2018 року у задоволенні даного клопотання було відмовлено. Також ухвалою суду від 03.10.2018 року було закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду по суті. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.ст. 128-130 ЦПК України. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позов підтримали в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Представник відповідача Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» - Осадчук Олег Валерійович у задоволені позову просив відмовити, вказуючи на його безпідставність та законність дій реєстратора. Відповідач державний реєстратор Одеської обласної філії комунального підприємства «Центр державної реєстрації» Іскров Олег Вікторович у судове засідання не зявився, в матеріалах справи міститься заява про розгляд справи у його відсутність, а також відзив на позовну заяву, в якому відповідач просив відмовити у задоволені позову. Суд, вислухавши позивача, її представника, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що 16 лютого 2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (змінив свою назву на Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк») та [PERSON] було укладено Договір кредиту № 2007/13- 2.06/67, відповідно до якого Банк зобов'язувався надати Позичальнику кредит в іноземній валюті в сумі 154 000,00 доларів США, зі сплатою 12,5 % річних, строком до 16 лютого 2014 року. Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ч.І ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до 4.2. ст.1050 Цивільного кодексу України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього Кодексу. Відповідно до ч.І ст.1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умова, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. У якості забезпечення виконання зобов'язань за Кредитним договором, 16 лютого 2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та [PERSON] укладено Іпотечний договір, зареєстрований в реєстрі за № 580, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Луняченко Н.В., згідно умов якого [PERSON] передала в іпотеку АКБ «Укрсоцбанк» належну їй на праві власності трьохкімнатну квартиру, загальною площею 89,8 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказує на те, що у січні 2018 року з Інформаційної довідки № 110062877 їй стало відомо, що власником квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно значиться ПАТ «Укрсоцбанк». Згідно вказаної довідки, відповідні зміни щодо власника нерухомості були внесені до державного реєстру 22.11.2017 року державним реєстратором Одеської обласної філії комунального підприємства «Центр державної реєстрації» Іскровим Олегом Вікторовичем (надалі - Відповідач-1). У якості підстави виникнення права власності зазначено: іпотечний договір, серія та номер: 580, виданий 16.02.2007, видавник: Луняченко Н.В., приватний нотаріусом Одеського міського нотаріального округу. Підставою внесення запису стало рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 38340533 від 24.11.2017 18:01:18, Іскров Олег Вікторович, Одеська обласна філія комунального підприємства «Центр державної реєстрації», Одеська обл. Так, у своєму позові позивач стверджує, що вона не отримувалаа вимогу направлену в порядку ст. 35 Закону України «Про іпотеку» та не надала згоду на відчуження майна в порядку ст. 37 вказаного Закону. Відповідно до ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Умовами Договору іпотеки, а саме п. 6.2., передбачено, що усі повідомлення за цим договором будуть вважатися зробленими належним чином, у випадку якщо вчинені у письмовій формі та надіслані рекомендованим листом, кур'єром, телеграфом, або вручені особисто чи поштовими адресами Сторін. Датою отримання таких повідомлень буде вважатись дата їх особистого вручення або дата поштового штемпеля відділення одержувача. Згідно статті 37 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Умовою реалізації іпотекодержателя права на звернення стягнення на предмет іпотеки, за змістом ч. 2 ст. 590 ЦК України, ст. ст. 12, 33, 35 Закону України «Про іпотеку» є невиконання або неналежне виконання боржником основного зобов'язання, а також сплив 30-ти денного строку з моменту У зв'язку із неналежним виконанням Позивачем умов Договору кредиту, 21.08.2017 року на її поштову адресу як Позичальника та Іпотекодавця було направлено Повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов'язанням, яким повідомлено про наслідки невиконання вимоги банку щодо погашення заборгованості за Договором кредиту, яка станом на 16.08.2017 року становила 133 788,03 дол. США, а саме звернення стягнення Іпотекодавцем на іпотечне майно в порядку ст. 37 Закону України «Про іпотеку». Як можливо встановити з Рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення №1400036511011, 28.08.2017 року [PERSON] особисто отримана кореспонденція від ПАТ «Укрсоцбанк», а саме Повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов'язанням. Вказані обставини отримання вимог Позивачем у відповідності до ст. 35 закону України «Про іпотеку» встановлені зворотнім повідомленням про вручення поштового відправлення, виплату поштового переказу №1400036511011, копією опису вкладення, роздруківки з сайту Укрпошти з відміткою про особисте отримання та реєстром відправлення. Отже, твердження Позивача про порушення порядку сповіщення Іпотекодавця про звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку ст. 37 Закону України «Про іпотеку» - є необґрунтованим. Щодо неотримання згоди від Іпотекодавця суд зазначає наступне. Згідно п. 4.5.3 Іпотечного договору, Іпотекодержатель за своїм вибором має право звернути стягнення на предмет іпотеки: шляхом передачі Іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання, забезпечених іпотекою зобов'язань в порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку». Відповідно статті 37 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до акт;в цивільного законодавства. В силу положень ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно з частиною першою ст. 638 та частиною першою ст. 640 ЦК У країни договір є укладеним з моменту досягнення в належній формі згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Іпотечний договір або його окремі положення з боку [PERSON] не оскаржувались, отже можливо прийти до висновку, що умови укладених договорів відповідають внутрішньої волі сторін. Таким чином, укладаючи Іпотечний договір, Сторони погодили умови договору, у тому числі, способи звернення стягнення на предмет іпотеки, одним з яких є звернення стягнення в порядку ст. 37 Закону України «Про іпотеку», та отримання окремої згоди на відчуження майна у передбачений Договором спосіб - не потребує. Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об'єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі: укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката. Згідно п. 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень затвердженого Постановою КМУ від 22.12.2015 року №1127, для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотеко держателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу). Наявність зареєстрованої заборони відчуження майна, накладеної нотаріусом під час посвідчення договору іпотеки, на підставі якого набувається право власності на предмет іпотеки іпотекодержателем. а також зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки інших речових прав, у тому числі іпотеки, на передане в іпотеку майно не є підставою для відмови у державній реєстрації права власності за іпотекодержателем. На виконання вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Порядку до державного реєстратора був наданий повний пакет для реєстрація права власності за ПАТ «Укрсопбанк», отже твердження Позивача про порушення процедури вчинення реєстраційної дії не відповідає дійсності та не заслуговує уваги. Також у своєму позові позивач вказує на те, що оскаржуване рішення було прийняте на підставі заяви поданою невстановленою особою, однак дії реєстратора в повній мірі відповідають положенням Порядку № 1127 в редакції від 12.07.2017 року. Державним реєстратором був встановлений обсяг повноважень особи, уповноваженої діяти від імені юридичної особи, на підставі документа, що підтверджує її повноваження діяти від імені юридичної особи, а саме: на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 28.11.2016 року, виданою приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Саваріною О.С. та зареєстрованою в реєстрі за №2940, що узгоджується з ч. 8 Порядку №1127 в редакції від 12.07.2017 року Не заслуговують на увагу і доводи Позивача про необхідність залучення до матеріалів реєстраційної справи документів, що посвідчують особу [PERSON], так як останній звернувся до державного реєстратора не як фізична особа, а як уповноважена особа, що діє в інтересах юридичної особи на підставі довіреності, тобто, його документи і не мають знаходить у матеріалах реєстраційної справи, оскільки реєстраційна дія проводилась на користь юридичної особи ПАТ «Укрсоцбанк». Таким чином, твердження Позивача про грубе порушення державним реєстратором вимог Порядку №112, не відповідають нормам підзаконних актів, що діяли на час вчинення реєстраційної дії. Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Згідно з частиною першою статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. Відповідно до частини першої статті 589 ЦК України у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. Частинами першою, третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до ст. 36 Закону України «Про іпотеку», сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя. що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя. що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь - який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону. Відповідно до п. 4.5.3. Договору іпотеки. Іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки в один із наступних способів: шляхом передачі Іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань, в порядку встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку». Згідно ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку», Іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. Відповідно до п. 1 ч.І ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об'єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі: укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката. Таким чином, чинним законодавством передбачено, що державна реєстрація права власності проводиться на підставі договору, предметом якого є нерухоме майно, отже проведення реєстраційної дії на підставі Іпотечного договору с законним способом набуття нерухомого майна у власність. Відносно наявності арешту нерухомого майна суд зазначає. Відповідно до п.6 ч.І ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно. У ч. 4 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначений винятки за якими відмова в державній реєстрації прав з підстави, зазначеної у пункті 6 частини першої цієї статті, не застосовується у разі: державної реєстрації речових прав на нерухоме майно на підставі рішення суду щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно; державної реєстрації права власності на нерухоме майно з відкриттям розділу в Державному реєстрі прав та перенесенням щодо такого права власності обтяження, державну реєстрацію якого проведено у спеціальному розділі Державного реєстру прав, чи в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, що є невід'ємною архівною складовою частиною Державного реєстру прав: державної реєстрації права власності на нерухоме майно, що набувається у результаті його примусової реалізації відповідно до закону; державної реєстрації інших обтяжень речових прав на нерухоме майно; державної реєстрації речових прав на нерухоме майно за наявності згоди іпотекодержателя або контролюючого органу на відчуження або передачу на іншому речовому праві такого майна - у разі якщо обтяженням є заборона відчуження нерухомого майна, що виникла на підставі договору, або податкова застава; державної реєстрації права власності на нерухоме майно на підставі свідоцтва про право на спадщин. Підставам відмови в державній реєстрації прав присвячена ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Її тлумачення дозволяє стверджувати, що в цій статті встановлено: загальне правило про недопустимість проведення державної реєстрації права власності за наявності зареєстрованого обтяження (п. 6 ч. 1 ст. 24); виняток із загального правила (ч. 4 ст. 24), коли здійснюється державна реєстрація, навіть при наявності зареєстрованого обтяження. До таких винятків належить державна реєстрація: речових прав на нерухоме майно на підставі рішення суду щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно; права власності на нерухоме майно з відкриттям розділу в Державному реєстрі прав та перенесенням щодо такого права власності обтяження, державну реєстрацію якого проведено у спеціальному розділі Державного реєстру прав: права власності на нерухоме майно, що набувається у результаті його примусової реалізації відповідно до закону Тлумачення вказаних норм доводить, що набуття права власності іпотекодержателем на предмет іпотеки на підставі застереження в іпотечному договорі є зверненням стягнення на предмет іпотеки. Таке звернення стягнення на предмет іпотеки є примусовим відчуженням майна без волі власника. Конструкцією звернення стягнення цілком охоплюється виняток, що встановлено в п. З ч. 4 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», коли здійснюється державна реєстрація, навіть при наявності зареєстрованого обтяження. Таким чином, чинна редакція як Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», так і Закону України «Про іпотеку» дозволяють зробити висновок, що державна реєстрація права власності за Іпотекодержателем допустима на підставі застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, якщо обтяження виникло пізніше іпотеки Перед зверненням до державного реєстратора з заявою про реєстрацію права власності на нерухоме майно ПАТ «Укрсоцбанк» було отримано Інформаційну довідку від 07.09.2017 року за №96628122 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно. Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна (копія додається), сформовану за адресою місцезнаходження нерухомого майна, з якою вбачається, що на об'єкті нерухомості відсутні будь-які арешти. З реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна вбачається, що наявна заборона на нерухоме майно за реєстраційним номером №4512176, що зареєстрована 16.02.2007 року приватним нотаріусом Луняченко Н.В. на підставі Іпотечного договору майнових прав від 16.02.2007 року. Відповідно до п. 61 Порядку № 1127, наявність зареєстрованої заборони відчуження майна, накладеної нотаріусом під час посвідчення договору іпотеки, на підставі якого набувається право власності на предмет іпотеки іпотекодержателем, а також зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки інших речових прав, у тому числі іпотеки, на передане в іпотеку майно не є підставою для відмови у державній реєстрації права власності за іпотекодержателем. Таким чином, на нерухомому майні на час здійснення державної реєстрації були відсутні обтяження у вигляді арешту, що унеможливлювало проведення реєстраційної дії. Щодо дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Підпунктом 1 пункту 1 зазначеного Закону встановлено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. Мораторій не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати його (відчужувати без згоди власника). Отже, мораторій на звернення стягнення на нерухоме житлове майно, що є предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", встановлено тільки щодо примусового відчуження такого майна без згоди власника. Вказаний Закон України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" не зупиняє дію решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, а тому існує тільки правова підстава, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень на період чинності цього Закону. Згідно ст. 36, 37 Закону України "Про іпотеку", відповідне застереження в іпотечному договорі, яке передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання - прирівнюється до договору про задоволення вимог іпотеко держателя. Положеннями іпотечного договору передбачено таке застереження щодо передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання, у випадку невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем забезпеченого зобов'язання. Таким чином, примусове звернення стягнення на предмет іпотеки не здійснювалося, ПАТ «Укрсоцбанк» набуло право власності у добровільному порядку, за згодою Позивача на підставі застереження, встановленого сторонами в іпотечному договорі, отже, рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно було прийнято Відповідачем на підставі згоди Позивача, передбаченої іпотечним договором, а тому положення Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" не можуть бути застосовані, і твердження Позивача не відповідають чинному законодавству України. Також не заслуговують на увагу твердження про порушення положень Національного стандарту №1 «Загальні засади оцінки майна та майнових прав» затвердженого постановою КМУ від 10.09.2003 року № 1440. а саме п. 50. 56. при його вчиненні. Оскільки судом встановлено, що згідно Витягу із звіту №ВА 170901-009 про незалежну оцінку вартості квартири [ADDRESS]. виконаний Товариством з обмеженою відповідальністю «БІЗНЕС АССІСТ», що діє на підставі Сертифіката суб'єкта оціночної діяльності від 21 жовтня 2016 року № 813/16, вбачається, що під час проведення оцінки використаний порівняльний підхід. Оцінку проведено згідно із Законом України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» від 12.07.2001 № 15658-ІІІ. національними стандартами оцінки майна та Міжнародними стандартами оцінки, а також на підставі інших нормативно-правових актів з оцінки майна. Відповідно п. 49 Стандарту, порівняльний підхід ґрунтується на врахуванні принципів заміщення та попиту і пропонування. Порівняльний підхід передбачає аналіз цін продажу та пропонування подібного майна з відповідним коригуванням відмінностей між об'єктами порівняння та об'єктом оцінки. Згідно п. 49 Стандарту, основними елементами порівняння є характеристики подібного майна за місцем його розташування, фізичними та функціональними ознаками, умовами продажу тощо. Коригування вартості подібного майна здійснюється шляхом додавання або вирахування грошової суми із застосуванням коефіцієнта (відсотка) до ціни продажу (пропонування) зазначеного майна або шляхом їх комбінування. Так. п. 51 Стандарту, незалежна оцінка майна проводиться у такій послідовності: укладення договору на проведення оцінки: ознайомлення з об'єктом оцінки, збирання та оброблення вихідних даних та іншої інформації, необхідної для проведення оцінки; ідентифікація об'єкта оцінки та пов'язаних з ним прав, аналіз можливих обмежень та застережень, які можуть супроводжувати процедуру проведення оцінки та використання її результатів; вибір необхідних методичних підходів, методів та оціночних процедур, що найбільш повно відповідають меті оцінки та обраній базі, визначеним у договорі на проведення оцінки, та їх застосування; узгодження результатів оцінки, отриманих із застосуванням різних методичних підходів; складання звіту про оцінку майна та висновку про вартість об'єкта оцінки на дату оцінки; доопрацювання (актуалізація) звіту та висновку про вартість об'єкта оцінки на нову дату (у разі потреби). Пунктом 56 Стандарту, викладені загальні вимоги до змісту звіту про оцінку майна, та згідно абзацу 12, звіт про оцінку майна, що складається у повній формі, повинен містити: письмову заяву оцінювача про якість використаних вихідних даних та іншої інформації, особистий огляд об'єкта оцінки (у разі неможливості особистого огляду - відповідні пояснення та обґрунтування застережень і припущень щодо використання результатів оцінки), дотримання національних стандартів оцінки майна та інших нормативно-правових актів з оцінки майна під час її проведення, інші заяви, що є важливими для підтвердження достовірності та об'єктивності оцінки майна і висновку про його вартість. Із змісту Звіту вбачається, що огляд об'єкту оцінки не проводився, що було передбачено умовами Заявки на проведення незалежної оцінки від 01.09.2017 року. Враховуючи неможливість проведення огляду квартири, розрахунок вартості проводився за умови, що квартира знаходиться у задовільному технічному стані. Відповідно до Звіту, станом на дату оцінки 01.09.2017 року, ринкова вартість квартири [ADDRESS], складала: 1 699 465 (один мільйон шістсот дев'яносто дев'ять тисяч чотириста шістдесят п'ять) гривень. Безпідставними є доводи позивача про порушення строків позовної давності з боку ПАТ «Укрсоцбанк», оскільки відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до норм права наслідки спливу позовної давності можуть бути застосовані судом до заявлених вимог позивача, але ПАТ «Укрсоцбанк» у цьому судовому процесі має статус відповідача та взагалі звернув стягнення на майно у позасудовому порядку, отже застосування наслідків спливу позовної давності неможливо. Розглядаючи справу по суті суд бере до уваги, що позивач з клопотаннями про витребування та забезпечення доказів до суду не звертався, у звязку з чим, враховуючи диспозитивність процесу, справа розглядається за наявними у ній документами. Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом . Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ст.. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування . Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст.. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. При поданні позовної заяви та протягом розгляду цивільної справи позивач не скористалась своїм процесуальним правом та не надала до суду жодного належного та допустимого доказу, який би містив інформацію щодо предмету доказування. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов'язковість рішень суду до виконання. Зважаючи на викладене вище, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, не знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed