Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-21 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до Запорізького комунального підприємства міського електротранспорту "Запоріжелектротранс", третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] про стягнення матеріальної шкоди, спричиненої дорожньо-транспортною пригодою. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 22 лютого 2018 року, приблизно о 14 годині З0 хвилин, водій [PERSON], який на час пригоди працював на посаді водія тролейбусу Запорізького комунального підприємства міського електротранспорту "Запоріжелектротранс", рухаючись навпроти будинку № 146 по проспекту Соборний у місті Запоріжжя, керуючи тролейбусом МАЗ - Дніпро, державний номерний знак [NUMBER], при зміні напрямку руху, не переконався у безпеці маневру та не дотримався безпечного інтервалу, внаслідок чого скоїв зіткнення з автомобілем позивача MAZDA CX 5, державний номерний знак [NUMBER], коли він рухався в попутному напрямку. Внаслідок ДТП постраждалих немає, автомобіль MAZDA CX 5 отримав механічні пошкодження, в наслідок чого йому завдано матеріальних збитків. Своїми діями [PERSON] порушив вимоги п. 10.1, п. 13.3 Правил дорожнього руху України. Вина [PERSON] у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди та перебування ним під час керування тролейбусом МАЗ - Дніпро, державний номерний знак [NUMBER], у трудових відносинах з ЗКПМЕ "Запоріжелектротранс" встановлена постановою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 27.03.2018р. по справі № 331/2002/18. Відповідно до ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно з нормою ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків. Отже, враховуючи, що безпосередній винуватець ДТП є працівником відповідача, то позов пред'являється саме до ЗКПМЕ "Запоріжелектротранс". Факт належності і пошкодженого автомобіля MAZDA CX 5, державний номерний знак [NUMBER], саме позивачу підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] Для визначення розміру спричинених збитків, він звернувся до оцінювача [PERSON], який має свідоцтво оцінювача МФ № 3609 від 11.06.2005р. за відповідним напрямком. Згідно звіту експерту № 2044 від 31.03.18р. вартість матеріального збитку, спричиненого автомобілю MAZDA CX 5 склала 25880,80 грн., з яких 12940,40 грн. вартість відновлювального ремонту з урахуванням фізичного зносу та 12940,40 грн. величина втрати товарного виду автомобілю. Крім того, за проведення оцінки матеріального збитку ним сплачено 1500 грн. Отже, загальний розмір понесених позивачем збитків склав 27380,80 грн. Посилаючись на вищенаведені обставини [PERSON] просить суд стягнути з відповідача Запорізького комунального підприємства міського електротранспорту "Запоріжелектротранс" завдану йому матеріальну шкоду, яка полягає у вартості відновлюваного ремонту мого автомобіля та втрати його товарної вартості у розмірі 25880,80 грн., а також вартості проведеного експертного дослідження у розмірі 1500 грн, а всього 27380,80 грн. В судовому засіданні представник позивача адвокат [PERSON] позов підтримав, наполягав на задоволенні позовних вимог. Представник відповідача Запорізького комунального підприємства міського електротранспорту "Запоріжелектротранс" в судове засідання не з'явився, надав суду письмовий відзив, згідно з яким позов [PERSON] визнав. Згідно зі ст. 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] був повідомлений про час та місце судового засідання належним чином, до суду не з'явився, про причину неявки суд не повідомив. Суд заслухавши думку представника позивача, вивчивши надані письмові докази, дійшов висновку, що позов [PERSON] підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Фактичні обставини справи підтверджуються письмовими доказами вивченими та оголошеним в судовому засіданні: постановою Жовтневого районного суду м, Запоріжжя від 27.03.2018 р., згідно з якою в встановлено вину [PERSON] у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП України (порушено вимоги п. 10.1, п. 13.3 Правил дорожнього руху України); звітом про оцінку спричиненої шкоди № 2044 від 31.03.2018 р., згідно до якого вартість матеріального збитку, спричиненого автомобілю MAZDA CX 5 склала 25880,80 грн., з яких 12940,40 грн. вартість відновлювального ремонту з урахуванням фізичного зносу та 12940,40 грн. величина втрати товарного виду автомобілю; свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу MAZDA CX 5, державний номерний знак [NUMBER]. Згідно ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ст. 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогнебезпечних та інших речовин, утримання диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання кого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Аналіз зазначеної норми цивільного права свідчить про те, що законом покладено на володільця джерела підвищеної небезпеки відповідальність за шкоду, яка є наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності його вини у її заподіянні. Перед потерпілим несуть однаковий обов'язок відшкодувати завдану шкоду як винні, так і невинні володільці об'єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки. Зазначений аналіз також підтверджується і роз'ясненнями, викладеними у п. 4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», відповідно до якого на володільця джерела підвищеної небезпеки покладено відповідальність та обов'язок відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, навіть якщо вони завдані не з його вини. Частиною 1 ст. 1188 ЦК України передбачено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода завдана одній особі з вини іншої особі, відшкодовується винною особою. Відповідно до п.6 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства,при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», особою, яка зобов'язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Отже, власник тролейбусу № [NUMBER] відповідач по справі - ЗМКПЕ «Запоріжелектротранс» повинен нести відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки під керуванням працівника підприємства, яке належить йому на праві власності та на момент ДТП з його власності проти його волі не вибувало. Частиною 2 ст. 1192 ЦК України передбачено, що розмір збитків, які підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Згідно з ч. 2 ст. 22 ЦК України збитками є витрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода). Згідно з пунктом 2.4 Методики вартість матеріального збитку (реальні збитки) визначається як вартісне значення витрат, яких зазнає власник у разі пошкодження або розукомплектування колісного транспортного засобу, з урахуванням фізичного зносу та витрат, яких зазнає чи може зазнати власник для відновлення свого порушеного права користування КТЗ (втрати товарної вартості). Відповідно до пункту 8.3 Методики вартість матеріального збитку визначається як сума вартості відновлювального ремонту з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу складників КТЗ та величини втрати товарної вартості. Отже, за змістом указаних положень законодавства величина втрати товарної вартості входить до вартості матеріального збитку (реальних збитків). Пунктом 1.6 Методики визначено, що величина втрати товарної вартості - це умовна величина зниження ринкової вартості КТЗ, відновленого за нормативними вимогами після пошкодження, порівняно з ринковою вартістю подібного непошкодженого КТЗ. Пунктом 8.6 Методики передбачено два випадки, коли в разі пошкодження КТЗ і відповідного ремонту виникає фізичний знос, яким характеризується величина втрати товарної вартості: 1) унаслідок передчасного погіршення товарного (зовнішнього) вигляду; 2) унаслідок зниження міцності чи довговічності окремих елементів складових частин, захисних властивостей покриттів або застосування для ремонту складових частин, які були в ужитку чи в ремонті. Тобто, показник передчасного погіршення товарного (зовнішнього) вигляду транспортного засобу є однією зі складових показника величини втрати товарної вартості транспортного засобу. Втрата товарної вартості транспортного засобу розглядається в Методиці як економічне поняття, що охоплює, серед іншого, і втрату товарного (зовнішнього) вигляду. Ураховуючи зміст викладеного, втрату товарної вартості можна визначити як зменшення вартості транспортного засобу, викликане передчасним погіршенням товарного (зовнішнього) вигляду автомобіля та (або) його експлуатаційних якостей у результаті зниження міцності чи довговічності окремих деталей, вузлів й агрегатів, з'єднань і захисних властивостей покриттів унаслідок ДТП і подальшого ремонту. Передчасні зміни геометричних параметрів, фізико-хімічних властивостей, конструктивних матеріалів і характеристик інших процесів транспортного засобу, які є результатом проведення окремих видів ремонтних робіт, призводять до погіршення зовнішнього (товарного) вигляду, функціональних та експлуатаційних характеристик і зниження безвідмовності й довговічності транспортного засобу. Втрата товарного (зовнішнього) вигляду транспортного засобу є однією з причин фізичного зносу (у разі пошкодження КТЗ і відповідного ремонту), яким характеризується величина втрати товарної вартості. Економічна характеристика втрати товарного вигляду дозволяє віднести витрати на його відновлення до конкретних виявів реальних збитків. Відповідно до положень ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справ або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно з частинами 1,2 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Як вказує ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов"язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Оцінюючи надані позивачем належні та допустимі докази, суд дійшов висновку про обґрунтованість заявлених [PERSON] позовних вимог на суму 25880,80 грн. Визнання позову відповідачем Запорізьким комунальним підприємством міського електротранспорту "Запоріжелектротранс" не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

Outcome: approved