Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-19 00:00:00

[PERSON] звернувся з вищевказаним позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Автофінанс", зазначаючи у позовній заяві про те, що в листопаді 2014 року він у засобах масової інформації знайшов рекламне оголошення ТзОВ "Лізингова компанія "Автофінанс", в якому йшлося про швидке отримання техніки в лізинг. У звязку з тим, що позивача зацікавила інформація щодо можливості придбання в лізинг трактора МТЗ-892, який йому був потрібний до початку Нового року, він зателефонував до регіонального відділення вищевказаної лізингової компанії в м.Хмельницький. Під час телефонної розмови представник компанії запропонував позивачу приїхати до офісу, та попередив про необхідність мати при собі паспорт, ідентифікаційний код та грошові кошти в сумі не менше 10% від вартості обраного ним товару, оскільки ці кошти необхідні для сплати першого внеску. 09 грудня 2014 року [PERSON] приїхав до регіонального відділення ТзОВ "Лізингова компанія "Автофінанс", де представником компанії [PERSON] було розяснено, що позивач зможе отримати в лізинг трактор після перевірки його особових даних службою безпеки та сплати першого внеску. Крім того, представник компанії пояснила, що позивач зможе ознайомитися з договором лише після оплати першого внеску, оскільки робота з договором проводиться лише з клієнтами компанії. А тому [PERSON] було запропоновано здійснити оплату першого внеску та після цього укласти договір фінансового лізингу. При цьому позивача було запевнено, що через три дні після підписання договору за окрему плату буде здійснена доставка трактора за вказаною ним адресою. Після оплати позивачем першого внеску в розмірі 10% від вартості обраного товару, що склало 1723,09 доларів США, 09 грудня 2014 року між ним та ТзОВ "Лізингова компанія "Автофінанс" в особі представника [PERSON] було укладено договір фінансового лізингу № 00024, предметом якого є трактор марки МТЗ-892. Однак після підписання позивачем договору, предмет лізингу переданий йому не був. Відповідач відмовився передавати позивачу трактор, посилаючись на те, що договором передбачено сплату 50% від вартості предмета лізингу, а сплачена ним сума в розмірі 1723,09 доларів США є комісією за організацію та оформлення договору і у вартість трактора не входить. Позивач вважає умови вищевказаного договору несправедливими та неприйнятними, так як відповідач не надав йому повну, достовірну та доступну інформацію, а тому ввів його в оману. Крім того, на думку позивача, договір фінансового лізингу є недісним, оскільки укладений з використанням нечесної підприємницької діяльності та з порушенням норм чинного законодавства. Також позивач стверджує, що протиправними діями відповідача йому було завдано моральної шкоди, яка полягає у втраті душевного спокою, рівноваги, погіршенні його стану здоровя та матеріального становища його сімї. У звязку з вищезазначеним, з врахуванням уточнених позовних вимог, позивач просить визнати договір фінансового лізингу № 00024 від 09 грудня 2014 року недійсним, стягнути з відповідача в його користь сплачені ним по договору кошти в сумі 1723,08 доларів США, що еквівалентно 28000,00 грн., а також 10000,00 грн. моральної шкоди та понесені судові витрати. Представник відповідача - товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Автофінанс" не зявився в судове засідання, однак звернувся до суду з письмовим клопотанням про розгляд справи у його відсутності. Поряд з цим відповідач скерував до суду письмові заперечення на вищевказаний позов, просить у задоволенні позовних вимог відмовити, вважає, що договір фінансового лізингу був укладений між позивачем та ТзОВ "Лізингова компанія "Автофінанс" згідно вимог чинного законодавства. Представник позивача [PERSON] [PERSON] не зявився в судове засідання, однак звернувся до суду з письмовим клопотанням про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує повністю. Дослідивши зібрані по справі докази та оцінивши їх у сукупності, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Як встановлено в судовому засіданні і що стверджується матеріалами справи, між товариством з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Автофінанс" (лізиингодавець) та [PERSON] (лізингоодержувач) 09 грудня 2014 року було укладено договір фінансового лізингу № 00024 з додатками до нього, згідно з умовами якого лізингодавець взяв на себе зобовязання придбати предмет лізингу у власність та передати цей предмет лізингу (трактор марки МТЗ-892) у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених цим договором (а.с.6-15). Згідно квитанції № 97 від 09 грудня 2014 року, [PERSON] сплатив ТзОВ "Лізингова компанія "Автофінанс" 28000,00 грн. Звертаючись до суду з позовом, позивач вважає, що договір є укладений із застосуванням нечесної підприємницької практики. Відповідно до положень ч.2 ст.11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Правовідносини, які виникли між сторонами, крім умов зазначеного вище договору, врегульовані нормами ЦК України, Закону України "Про фінансовий лізинг", Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", Закону України "Про ліцензування певних видів господарської діяльності", Закону України "Про захист прав споживачів". Так, відповідно до ст.ст.11, 525, 627, 629 ЦК України підставами для виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договір, який є обовязковим для виконання сторонами, одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. При цьому сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною 1 статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні, або є необхідними для договорів даного виду, а також ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч.1 ст.806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобовязується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються Законом. Відповідно до ч.2 ст.1 Закону України "Про фінансовий лізинг" визначено, що відносини, які виникають у звязку з договором фінансового лізингу регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Відповідно до ч.2 ст.6 Закону України "Про фінансовий лізинг" істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст.16 Закону України "Про фінансовий лізинг", сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом та інші витрати лізингодавця, що безпосередньо повязані з виконанням договору лізингу. Законодавством про фінансовий лізинг чітко передбачено порядок, умови та наслідки розірвання договору фінансового лізингу лізингоодержувачами в односторонньому порядку, а саме можливість відмовитись від правочину в разі неналежного виконання лізингодавцем умов договору, а саме, лише у разі затримки передачі товару в користування, в інших випадках, сторони мають обовязково керуватись умовами договору (ст.7, 11 Закону України "Про фінансовий лізинг"). Позивач стверджує, що сплачена ним сума в розмірі 10% від вартості товару є авансом, а отже лізингодавець зобовязаний був поставити йому товар. Однак, з зазначеним погодитись не можна, оскільки, відповідно до п.п.1.7, 1.8 Договору (а.с.6-13) передбачено, що предмет договору передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця авансового платежу (50% від вартості предмета лізингу, адміністративного (10% від вартості предмету лізингу) та комісії за передачу предмета лізингу (3% від вартості предмету лізингу). Лізингоодержувач має можливість сплачувати авансовий платіж впродовж 12 місяців з моменту підписання договору. Авансовий платіж не може бути сплачений повністю лізингоодержувачем до сплати комісії за організацію (а.с.14). Позивачем сплачено лише 10% від вартості предмету лізингу, що є адміністративним платежем. В договорі фінансового лізингу поняття "Адміністративний платіж" визначено, як обовязковий платіж, який входить до складу першого платежу, що підлягає сплаті Лізингоодержувачем на користь Лізингодавця за перевірку, розгляд та підготовку документів для складання Договору, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату. Розмір Адміністративного платежу відображається в Додатку № 1 до Договору та становить погоджений Сторонами відсоток від вартості предмета лізингу. Згідно п.12.1 Договору, лізингоодержувач який сплатив Адміністративний платіж, частково або повністю сплатив Авансовий внесок та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням. Адміністративний платіж в такому випадку лізингоодержувачу не повертається. Не погоджується суд із твердженнями позивача про несправедливість спірного договору, оскільки немає підстав вважати, що зазначені положення договору насправді є несправедливими, а оцінка, надана позивачем є суто субєктивною та випливає з його особистої зацікавленості, як сторони договору. Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в ч.2 ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів". Тобто умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Таким чином, для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності (п.6 ч.1 ст.3, ч.3 ст.509 ЦК України); умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; умови договору завдають шкоди позивачеві. Оспорюваний договір був укладений позивачем саме на викладених в ньому умовах, які його влаштували і заперечень не викликали, про що свідчить підпис позивача у цьому договорі та додатках до нього. Крім того, позивач в позовній заяві перелічив положення договору, які він вважає несправедливими, однак не вказав в чому саме полягає їх несправедливість та яке їх значення для визнання договору недійсним вцілому, в чому виявляється дисбаланс прав та обовязків сторін спірного договору. Натомість позивач обмежився лише формальним посиланням на несправедливість договору та наведенням норм Закону України "Про захист прав споживачів" з цього приводу, що з урахуванням відповідності змісту спірного договору вимогам законодавства свідчить про необґрунтованість таких тверджень позивача. Відповідач не відмовляється від передачі позивачу предмету лізингу у разі сплати ним 50% його вартості. Аналізуючи встановлені судом на підставі доказів фактичні обставини справи в контексті викладених вище норм законодавства, суд приходить до висновку, що при укладанні спірного договору фінансового лізингу між сторонами були дотримані всі передбачені законодавством, діючим на час укладення такого правочину, істотні умови договору щодо його змісту, які обумовлені їх згодою, як узгоджені сторонами, так і ними прийняті, а також дотримані вимоги щодо форми договору та вимоги до його сторін, їх волевиявлення відповідало їхній внутрішній волі, було вільним, що підтверджується власноручними підписами учасників правочину та печаткою юридичної особи. Не підлягають задоволенню і решта позовних вимог - про зобовязання відповідача повернути сплачені позивачем за спірним договором кошти, а також про стягнення з відповідача моральної шкоди, оскільки такі вимоги є похідними та ґрунтуються виключно на задоволенні позову в частині визнання спірного договору недійсним. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed