Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-29 00:00:00

[PERSON], яка діє в своїх інтересах, та в інтересах малолітнього сина [PERSON], звернулась до суду з зазначеним позовом в обґрунтування якого послалась на те, що після смерті її чоловіка [PERSON] відкрилась спадщина. Вона разом з сином є єдиними спадкоємцями першої черги, так як батьки чоловіка відмовились від спадкового майна на її користь, а тому вона має право на ? частини спадкового майна, а їхній син на ? частини. Вони з сином отримали в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщини, проте нотаріус відмовив у видачу свідоцтва про право на спадщину на частину майна, а саме на три вантажні автомобілі марки КРАЗ модель 65055, тип вантажний самоскид, 2006 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], марки КАМАЗ, модель 6520-001, тип-вантажний самоскид, 2006 року випуску, транзитний номер Т2ЕМ3400 (реєстраційний номер [NUMBER]), марки КАМАЗ, модель 6520-001, тип-вантажний самоскид, 2006 року випуску, транзитний номер Т2ЕМ3401 (реєстраційний номер [NUMBER]) , оскільки за життя чоловік не поставив зазначені автомобілі на реєстраційний облік та не отримав у встановленому законом порядку реєстраційні документи. Просила суд визнати за нею право власності в порядку спадкування на ? частини спірних автомобілів та на ? частину за неповнолітнім сином [PERSON] Рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 11 січня 2017 року у задоволенні позовних вимог [PERSON] до Шахтарської сільської ради про визнання права власності в порядку спадкування відмовлено. З зазначеним рішенням не погодилась позивачка, подала апеляційну скаргу в якій ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. В обґрунтування доводів апеляційної скарги послався на обставини викладені в позовній заяві та додатково зазначив, що судом не враховано, що довідки-розрахунки на підставі яких було придбано спірні автомобілі, є дійсними з 2011 року по теперішній час та підтверджують правомірність придбання шляхом продажу спадкодавцю у власність автомобілів. Проте померлий за життя не встиг зареєструвати вищевказані автомобілі, що не є підставою для позбавлення його права власності на транспортні засоби. Судом не враховано, що правочин відносно продажу автомобілів не підлягав обовязковій державній реєстрації. Реєстрації підлягали лише тільки автомобілі саме як транспортні засоби, що були придбані [PERSON] Крім того,попередній власник спірних автомобілів зняв їх з обліку та продав [PERSON] Представник позивача в судовому засідання доводи апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не зявися, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про що свідчить телефонограма №1038 від 17.03.2017 року ( а.с.216). Апеляційний суд вважає за можливе розглядати справу у відсутність осіб, що не зявились, оскільки відповідно до вимог ст. 305 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав. Як зазначено в ст. 303 ч. 1 ЦПК України, апеляційний суд під час розгляду справи в апеляційному порядку перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Згідно п. 2. ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог. Згідно з вимогами ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно із розясненням Пленуму Верховного Суду України, що міститься в п. 2 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18 грудня 2009 року, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК України, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК України, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статей 11 і 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відмовляючи в задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки у спадкодавця у встановленому законом порядку не виникло право власності на спірні автомобілі, право власності в порядку спадкування на дані обєкти спадкового майна не можє перейти до спадкоємців, а тому відсутні підстави для задоволення позову. Проте погодитись за таким висновком суду першої інстанції у повній мірі не можливо з наступних підстав. Судом першої інстанції встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 25 лютого 2004 року, що підтверджено свідоцтвом про одруження ( а.с.11). 13 травня 2012 року [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-НО №598137 від 16 травня 2012 року. (а.с.9) . від шлюбу вони мають сина [PERSON] 03.112004 року народження (а.с. 10). Спадкоємцями за законом, які прийняли спадщину є [PERSON], та її малолітній син [PERSON], які оформили право на спадщину за законом на частину спадкового майна та яким видано свідоцтва на право на спадщину за законом. (а.с.24, 27,30). Згідно довідки-рахунок серії ДПІ №095070 від 03 листопада 2011 року, на імя [PERSON] йому продано і видано автомобіль марки КАМАЗ 6520-001, двигун №V11760D, шасі ХТС65200061117599, свідоцтво про реєстрацію (техпаспорт) №РСА 430661 вартістю 176 тис. 490 грн. 86 коп. Згідно довідки-рахунок серії КІМ №690954, від 26 квітня 2011 року, яка імя [PERSON] , остатньому продано і видано автомобіль марки КРАЗ 65055, шасі №60801815, свідоцтво про реєстрацію (техпаспорт) №ААС 218780, вартістю 160 тис. 400 грн. в тому числі ПДВ. (а.с.16) Відповідно до довідки-рахунок серії ДПІ №095071, від 03 листопада 2011 року, на імя [PERSON], йому продано і видано автомобіль марки КАМАЗ 6520-001, двигун №V11760D, шасі ХТС65200061117340, свідоцтво про реєстрацію (техпаспорт) №РСА 430660, вартістю 176 тис. 490 грн. 92 коп. (а.с.18). Як вбачається із свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії РСА №430661 від 13 червня 2006 року власником автомобіля марки КАМАЗ з реєстраційним №АК0975АК є [PERSON]. Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії РСА №430661 від 13 червня 2006 року власником автомобіля марки КАМАЗ з реєстраційним №АК0974АК є [PERSON]. (а.с.17). Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії ААС №218780 власником автомобіля марки КРАЗ модель 65055 з реєстраційним №АА6647СР є ТОВ «НВО «Промвпровадження». (а.с.18). Як вбачається з відповіді начальника центру НППВАЗ з обслуговування м. Добропілля Добропільського та Олександрійського р-нів при УДАІ ГУМВС України в Донецькій області від 04 листопада 2015 року, що за реєстраційними даними автомобіль КРАЗ модель 65055 з реєстраційним №АА6647СР зареєстровано ТОВ «НВО «Промвпровадження». А вищезазначений автомобіль на імя [PERSON] не реєструвався. (а.с.19) Згідно відповіді т.в.о. начальника ТСЦ 1444, що згідно пошукових баз ТСЦ144 у м. Красноармійську інформація щодо реєстрації транспортних засобів КАМАЗ 65200-001 шасі ХТС65200061117340 та КАМАЗ 6520-011 шасі ХТС65200061117599 відсутня. (а.с.21). Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 19 липня 2016 року відмовлено [PERSON], яка діє за себе та свого малолітнього сина [PERSON], [INFO], у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом відповідно в ? частках на імя [PERSON] з урахуванням ? частки на користь якої відмовилася мати спадкодавця [PERSON], з урахуванням ? частки на користь якої відмовився батько [PERSON], в ? частці - на імя малолітнього сина померлого - [PERSON] на вантажні автомобілі: марки КРАЗ модель 650055, тип вантажний самоскид, 2006 року випуску, шасі Y7A65055060801815, реєстраційний номер [NUMBER], вантажний автомобіль марки КАМАЗ, модель 6520-001, тип - вантажний самоскид, 2006 року випуску, ХТС65200061117340, реєстраційний номер [NUMBER], вантажний автомобіль марки КАМАЗ, модель 6520-001, тип - вантажний самоскид, 2006 року випуску, шасі ХТС65200061117599, реєстраційний номер [NUMBER]. (а.с.22-23). В Україні існує спеціальний порядок переходу права власності на транспортні засоби, що регламентується Законом України «Про дорожній рух» та Постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 р. N 1388 «Про затвердження Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів». Згідно з ч. 2 ст. 8 постанови Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 року № 1388 «Про затвердження Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх видів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів», одним із видів документів, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є засвідчені підписом відповідної посадової особи, що скріплений печаткою є довідка-рахунок, видана суб'єктом господарювання, діяльність якого пов'язана з реалізацією транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери. Відповідно до ч. 2 ст. 12 постанови Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2009 року № 1200 «Про затвердження Порядку здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери», бланки довідок-рахунків, акти приймання-передачі та відповідно номерні знаки для разових поїздок та номерні знаки «Транзит» є документами суворої звітності і повинні зберігатися суб'єктом господарювання відповідно до вимог законодавства. Тобто, довідка-рахунок - це документ, який виконує функції договору купівлі-продажу автотранспортного засобу, згідно з якою власник автомобіля зобов'язується передати права на володіння транспортним засобом покупцеві, а той, у свою чергу, повинен сплатити власнику заздалегідь узгоджену суму і вступити в права власності. Довідка-рахунок підтверджує реалізацію транспортного засобу, перехід права власності на транспортний засіб від продавця до покупця та є оформленням договірних відносин купівлі-продажу транспортного засобу. Статті 34, 37 Закону «Про дорожній рух» передбачають обов'язкову реєстрацію транспортного засобу при вчиненні угоди про його придбання. Забороняється експлуатація незареєстрованих (неперереєстрованих) транспортних засобів. Суд першої інстанції на зазначені обставини уваги не звернув та дійшов невірного висновку, що у спадкодавця у встановленому законом порядку не виникло право власності на спірні автомобілі, у звязку з чим право власності в порядку спадкування на спірні автомобілі не переходить до спадкоємців. Представник позивача в суді апеляційної інстанції надав для огляду оригінали довідок рахунків: серії ДПІ №095070 від 03 листопада 2011 року, на імя [PERSON], серії КІМ №690954 від 26 квітня 2011 року, яка імя [PERSON], серії ДПІ №095071, від 03 листопада 2011 року, на імя [PERSON] , згідно яких [PERSON] придбав автомобілі : КАМАЗ 6520-001, двигун №V11760D, шасі ХТС65200061117599, свідоцтво про реєстрацію (техпаспорт) №РСА 430661 вартістю -176 тис. 490 грн. 86 коп. ; КРАЗ 65055, шасі №60801815, свідоцтво про реєстрацію (техпаспорт) №ААС 218780, вартістю - 160 тис. 400 грн. в тому числі ПДВ; КАМАЗ 6520-001, двигун №V11760D, шасі ХТС65200061117340, свідоцтво про реєстрацію (техпаспорт) № РСА 430660, вартістю 176 тис. 490 грн. 92 коп. Також невірним є висновки суду про те, що спірні автомобілі не були зняти з реєстраційного обліку в підрозділах ДАІ, оскільки суперечать матеріалам справи. Апеляційним судом було оглянуто оригінали свідоцтв про реєстрацію транспортних засобів серія ВСА № 430661, РСА №43066, ААС218780 із яких вбачається, що спірні автомобілі були зняти з реєстраційного обліку та видані транзитні номера ( а.с.205,206,207). Сам факт не постановки на реєстраційний облік в підрозділах ДАІ спірних автомобілів не свідчить про те, що [PERSON] не набув за життя право власності на автомобілі, доводи апеляційної скарги в цій частині є обґрунтованими. Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно частини другої статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини (частина третя ст. 1223 ЦК). Відповідно до статті 41 [PERSON] України, частини першої статті 319, частини першої статті 321 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Право приватної власності є непорушним. У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Відповідно до ст. 17 Закону України від 23.02.2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права. Як зазначено в рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Будченко проти України», «найважливішою вимогою статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання органу влади у мирне володіння майном має бути законним. Цей принцип означає, що застосовні положення національного законодавства є достатньо доступними, чіткими та передбачуваними у їх застосуванні (див. рішення у справі «Бейелер проти Італії» (Beyeler v. Italy), [ВП] заява № 33202/96, пп. 108-109, ЄСПЛ 2000?I) (п. 40). У справі «EAST/WEST ALLIANCE LIMITED» проти України» Європейський Суду зазначив: «Згідно з усталеною практикою Суду стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див., серед інших джерел, рішення у справах "[PERSON] проти Італії" [ВП], заява N 22774/93, п. 44, ECHR 1999-V, та "Вістіньш і Перепьолкінс проти Латвії" [ВП], заява N 71243/01, п. 93, від 25 жовтня 2012 року) (п. 1);…. перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі "Антріш проти Франції", від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та "Кушоглу проти Болгарії", заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року) (2). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", n. 50, Series A N 98) (п. 3)». На теперішній час законні підстави для втручання органу влади у мирне володіння майном, а саме, для припинення (обмеження) можливості спадкоємців [PERSON] та її неповнолітнього сина [PERSON] користуватися та розпоряджатися спірними автомобілями, що входить до спадкового майна та належать їм в порядку спадкування з 13 травня 2012 року, відсутні. Згідно статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав, є зокрема, визнання права. Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Тобто, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Відповідно до статті 8 [PERSON] України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. [PERSON] України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі [PERSON] України і повинні відповідати їй. [PERSON] України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі [PERSON] України гарантується. Відповідно до статті 1 [PERSON] Україна є правовою державою. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави (стаття 3 [PERSON]). Відповідно до статей 2, 6 Закону України від 07.07.2010 року № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції Закону від 12 лютого 2015 року № 192-VIII) суди здійснюють правосуддя на основі [PERSON] і законів України та на засадах верховенства права. Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих [PERSON] і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. За таких обставин, дійсно на теперішній час існують перешкоди для оформлення позивачем спадкових прав у нотаріальному порядку і за таких обставин визнання права власності на майно в порядку спадкування є компетенцією суду. Вимогами ст. 1222 ЦК України, передбачено, що спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Згідно із ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. За вимогами ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Відповідно до п. 23 роз'яснень Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до ст. 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. З матеріалів спадкової справи вбачається, постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 19 липня 2016 року відмовлено [PERSON], яка діє від свого імені та від імені свого малолітнього сина [PERSON], [INFO], у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом відповідно в ? частках на імя [PERSON] з урахуванням ? частки на користь якої відмовилася мати спадкодавця [PERSON], з урахуванням ? частки на користь якої відмовився батько [PERSON], в ? частці - на імя малолітнього сина померлого - [PERSON] на вантажні автомобілі: марки КРАЗ модель 650055, тип вантажний самоскид, 2006 року випуску, шасі Y7A65055060801815, реєстраційний номер [NUMBER], вантажний автомобіль марки КАМАЗ, модель 6520-001, тип - вантажний самоскид, 2006 року випуску, ХТС65200061117340, реєстраційний номер [NUMBER], вантажний автомобіль марки КАМАЗ, модель 6520-001, тип - вантажний самоскид, 2006 року випуску, шасі ХТС65200061117599, реєстраційний номер [NUMBER], оскільки відсутні правовстановлю чи документи на спірні автомобілі. (а.с.22-23). Системний аналіз зазначених норм закону дає підстави апеляційному суду зробити висновок про те, що оскільки нотаріусом видана відмова у вчиненні нотаріальної дії у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно, то позивач позбавлений права оформлення спадщини в інший спосіб. Як вбачається із матеріалів спадкової справи № 122ґ/2012 на майно померлого [PERSON], з заявою про прийняття спадщини 08 листопада 2012 року звернулась [PERSON], яка діє від свого імені та імені неповнолітнього сина [PERSON]С.( а.с.60). [PERSON] та [PERSON] мати та батько померлого [PERSON], 08 листопада 2012 року відмовились від спадщини на користь [PERSON], дружини спадкоємця. (а.с.61-62). За таких обставин позов є обґрунтованим та наявні всі підстави для визнання за позивачкою та її неповнолітнім сином права власності на спірні автомобілі. Відповідно до п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права є підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення. Отже при розгляд і справи судом першої інстанції неправильно застосовані норми матеріального права, висновки суду не відповідають обставинам справи, що є підставами для скасування рішення з ухваленням нового, про задоволення позову.

Outcome: approved