Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-16 00:00:00

01.10.2014 року [PERSON] звернувся з позовом до [PERSON] про стягнення 7693,29 грн. понесених ним витрат на утримання спільного майна: квартири [ADDRESS], стягнення судових витрат. В подальшому позивач уточнив позовні вимоги та просив стягнути з відповідача ? частину понесених позивачем витрати по утриманню квартири в загальній сумі 7430,96 грн., які складаються з сплачених позивачем витрат по оплаті комунальних послуг, а саме: - за період з 01.12.2009 року по 01.03.2014 року послуг теплопостачання в сумі 3472,83 грн.; - за період з 01.12.2009 року по 01.01.2014 року за утримання будинків та прибудинкових територій в сумі 2278,82 грн.; - за період з 01.12.2009 року по 01.09.2014 року послуг газопостачання в сумі 1679,31 грн., та судові витрати в сумі 243,60 грн. Заявлені вимоги позивач обґрунтовує тим, що сумісно з відповідачем - його колишньою дружиною - володіють на праві спільної часткової власності по 1/2 частини квартири [ADDRESS]. Починаючи з грудня 2009 року весь тягар по утриманню спільного майна несе сам позивач, сплачуючи за всі комунальні послуги. В обґрунтування заявлених вимог посилається на ст. 360 ЦК України. Позивач та представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили задовольнити. Представник відповідача заперечував проти задоволення позову, та зазначив, що позов є безпідставним, оскільки відповідач з 2009 року не проживає в [ADDRESS] та рішенням суду встановлено, що позивач чинить перешкоди відповідачці у користуванні квартирою, в зв'язку з чим, відповідач не користується комунальними послугами, та відповідно, не повинна нести витрати по сплаті комунальних послуг. Крім того, право власності на ? частку зазначеної квартири у відповідачки виникло лише 15.01.2014 року - після державної реєстрації права власності. Вислухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. При цьому суд виходить з наступного: 07.11.1992 р. зареєстровано шлюб між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 24.11.2009 р. вказаний шлюб розірвано. Під час перебування у шлюбі подружжям [PERSON] 18.03.1997 року придбано квартиру [ADDRESS], право власності на яку було зареєстровано за [PERSON] В ході розгляду Заводським районним судом м. Миколаєва цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, судом було встановлено, що вказана квартира є об'єктом спільної сумісної власності подружжя та рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 30.09.2013 року за [PERSON] визнано право власності на ? частину [ADDRESS]. Право власності на належну [PERSON] частку вказаної квартири нею зареєстровано 15.01.2014 р. У вказаній квартирі зареєстровані сторони та їх діти - [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 09.10.2014 р. залишеним без змін ухвалою апеляційного суду від 27.11.2014 року встановлено, що між сторонами існує спір щодо користування даною квартирою, в якій проживають [PERSON] з іншою жінкою та неповнолітня дочка сторін, та усунуто [PERSON] перешкоди з боку [PERSON] у користуванні належною їй на праві власності ? частиною квартири [ADDRESS] Не проживання відповідачки [PERSON] у вказаній квартирі з 2009 року не заперечувалось в судовому засіданні позивачем. Стаття 322 ЦК встановлює обов'язок власника утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно 360 ЦК України, співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном. Стаття 19 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" визначає, що учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Житловим законодавством встановлюється обов'язок власників житлових будинків, квартир забезпечувати утримання, ремонт, експлуатацію тощо цих об'єктів за власні кошти. В ст. 10 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" прямо передбачено, що утримання приватизованих квартир (будинків) здійснюється за рахунок коштів їх власників. Закон України "Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку" встановлює обов'язок співвласників нести витрати щодо утримання не лише займаних ними приміщень у багатоквартирному будинку, але і щодо їх спільного майна. Таким чином, [PERSON], як співвласник квартири [ADDRESS] зобов'язана нести тягар щодо утримання майна, в тому числі по сплаті комунальних послуг за утримання будинку та прибудинкової території. Згідно з наданими позивачем квитанціями та історією фінансового стану послуг абонента, наданої ЖЕК №1 (ЖКП ММР "Бриз") за період з 01.12.2009 року по 01.01.2014 року за утримання будинку та прибудинкової території нараховано до сплати 5067,95 грн., та сплачено позивачем 4812,79 грн. Виходячи із рівності часток майна дружини та чоловіка у праві спільної сумісної власності, кожен із співвласників повинен сплатити по 2533, 97 грн. Таким чином з урахуванням сплаченої позивачем суми, з відповідачки на користь позивача підлягають стягненню - 2278,82 грн. До пояснень представника відповідача з приводу того, що право власності у [PERSON] виникло лише після реєстрації рішення суду в Реєстраційній службі ММУЮ у Миколаївській області 15.01.2014 р., суд відноситься критично, оскільки відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України, 368 ЦК України зазначена квартира належала сторонам на праві спільної сумісної власності подружжя, що також підтверджено рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 30.09.2013 року, а тому обов'язок щодо утримання майна у сторін виник з моменту реєстрації договору купівлі-продажу квартири від 18.03.1997 року. Що стосується позовних вимог в частині стягнення грошових коштів у відшкодування витрат по оплаті за спожиту теплову енергію та за газопостачання, то в даній частині позов не підлягає задоволенню з огляду на наступне. Відповідно до ст.13 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються зокрема на: 1)комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо - , та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій. Статтями 20,21 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" визначені права й обов'язки споживача й виконавця житлово-комунальних послуг. Відповідно до вимог п.1 ст. 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", споживачем комунальних послуг являється фізична особа чи юридична особа, яка отримує чи має намір отримувати житлово-комунальні послуги. Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 р. N 630 регулюються відносини між суб'єктом господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальних послуг (далі - виконавець), і фізичною та юридичною особою (далі - споживач), яка отримує або має намір отримувати послуги з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення (далі - послуги). Правилами надання населенню послуг з газопостачання, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 9 грудня 1999 р. № 2246 регулюються відносини між газопостачальними підприємствами, газорозподільними підприємствами та фізичними особами (населенням) - споживачами газу. Як зазначалось вище, відповідач [PERSON] не проживає за адресою: [ADDRESS] з 2009 р. У даній квартирі проживає позивач [PERSON] зі своєю неповнолітньою дочкою. Даний факт визнається позивачем та підтверджується наявними у справі доказами. Оскільки відповідач не проживає у даній квартирі, вона не користувалась комунальними послугами і, відповідно, не є споживачем комунальних послуг тепло- та газопостачання у розумінні Закону України "Про житлово-комунальні послуги", то не повинна їх оплачувати. Аналізуючи вищезазначені норми матеріального права, суд приходить до висновку, що оскільки між сторонами не досягнуто згоди про порядок володіння та користування майном (квартирою), що є спільною частковою власністю, позивач незаконно чинить відповідачу перешкоди у користуванні квартирою і відповідач нею фактично не користується з 2009 року (не є споживачем наданих третіми особами житлово-комунальних послуг), у позивача відсутні правові підстави для стягнення з відповідача грошових коштів, сплачених згідно особистого волевиявлення позивача за надані комунальні послуги за вказаний період, що є підставами для відмови в задоволенні позову в цій частині. Згідно з положеннями ст.88 ЦПК України з відповідача на користь позивача належить стягнути сплачені судові витрати у розмірі 243 гривень 60 копійок.

Outcome: partial