Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-29 00:00:00

[PERSON] в травні 2016 року звернулася до суду із вказаним вище позовом, в обгрунтування позову вказала, що вона з відповідачем перебувала в зареєстрованому шлюбі з 14.09.1996 року по [INFO] року, у сторін народилася донька [PERSON]. В період з 2011 року по березень 2015 року позивач та відповідач проживали однією сім'єю як чоловік та дружина, після чого в березні 2015 року сімейні відносини мід вказаними особами остаточно припинено, позивач переїхала проживати в інше житло. Внаслідок припинення сімейних відносин питання поділу спільно нажитого майна вирішено не було і до дійсного часу спільним сумісним майном одноособово та безпідставно володіє, користується та розпоряджається відповідач, що стало підставою звернення до суду з даним позовом. В період з червня 2011 року по березень 2015 року позивач та відповідач вели спільне господарство, мали спільний бюджет, повноцінно, реально та взаємно виконували права та обов'язки подружжя, тобто проживали однією сім'єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу. В зазначений період сторони спору не перебували в зареєстрованому шлюбі з іншими особами. В указаний період часу, а саме з 27.10.2011 року народився син [PERSON]. Ініціатором реєстрації дитини на своє ім'я як батька був відповідач, хоча він достеменно знав, що батьком у відношенні даної дитини не являється. На даний час указане батьківство виключене з актового запису про народження [PERSON]. За період існування вказаної вище сім'ї позивачем та відповідачем за кошти спільного сімейного бюджету та спільними зусиллями було придбано легковий автомобіль SSANG YONG REXTON, 2007 року випуску, зереєстрованого на ім'я відповідача 20.01.2015 року. Після остаточного припинення сімейних відносин в березні 2015 року позивач на вимогу відповідача покинула спільне помешкання по вул. Калініна, 79 с. Рівне, при цьому не змогла забрати будь-яке майно, в тому числі власні речі та речі спільних дітей, тому просить суд встановити факт проживання чоловіка та жінки однією сім'єю без реєстрації шлюбу з червня 2011 року по березень 2015 року, визнати спільною сумісною власністю позивача та відповідача легковий автомобіль SSANG YONG REXTON, 2007 року випуску, державний номерний знак [NUMBER], та в порядку поділу спільного сімісного майна визнати право власності [PERSON] на легковий автомобіль SSANG YONG REXTON, 2007 року випуску, державний номерний знак [NUMBER], стягнувши з відповідача на користь позивача ? частину ринкової вартості вказаного автомобіля, та стягнути з відповідач судові витрати. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримала повністю та просить його задовольнити, повідомила, що внаслідок відчуження автомобіля відповідачем, спільне користування нм неможливе, а тому просить визнати вказаний автомобіль спільним сумісним майном та стягнути з відповідача в користь позивачки грошову компенсації половину його вартості, згідно висновку експерта. Позивач [PERSON], будучи допитаною як свідок, обставини позову підтримала у повному обсязі щодо спільного проживання, ведення спільного побуту та господарства, та спільного придбання спірного автомобіля, пояснила, що на час придбання автомобіля повни спільно проживала та вибирали марку та колір автомобіля, який був придбаний за спільні кошти. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, просив відмовити в його задоволенні, повідомив суду, що хоч і проживав в одному будинку із позивачкою, але мав фактичні шлюбні відносини із [PERSON], [PERSON] часто залишала будинок та проживала окремо, свою земельну ділянку він не обробляв через зайнятість, по домогосподарству його допомагали [PERSON] та батьки, із позивачкою у них були різні кухонні прилади, харчувалися вони окремо, 5 тис. доларів США на автомобіль позичили батьки без письмової угоди, автомобіль у користування [PERSON] він не давав. Він утримував сина, бо був до нього прив'язаний, на початку 2012 року дізнався, що це не його син. Із [PERSON] він проживав спільно із початку 2012 року, у вересні 2011 року відпочивав разом із позивачкою [PERSON] та дочкою [PERSON], бо не хотів розлучати дитину із матір'ю. Періодично проживав у батьків, в будинку [PERSON] і [PERSON], він укладав із ним усні договори найму, оплачував роботи по господарству. Із [PERSON] у нього до 2012 року було спільне господарство, вони разом закуповували одяг, їжу, мали інтимні стосунки, він забезпечував її дітей. Пояснив, що на даний момент спірний автомобіль відчужений, вносити кошти на депозитний рахунок суду з метою виплати грошової компенсації позивачці вартості її частки він не згідний. Допитана як свідок відповідач [PERSON], пояснила, що позивачка [PERSON] усе забрала з дому, вона як мати відповідача [PERSON], допомагала синові, він забезпечував свою дочку [PERSON], вона, [PERSON], позичила синові 5 тис. доларів США на купівлю автомобіля, позичені гроші згодом їй повернув. З 2011 року син почав зустрічатися із [PERSON], у 2012 році дізналась, що внук не є дитиною її батька. У 2011 році народився син [PERSON], і вона його навідувала, син забезпечував своїх дітей. [PERSON] в будинку позивачки не харчувався, їх на роботі. Допитана свідок [PERSON] пояснила, що восени 2011 року вона їздила із батьком [PERSON] у Крим на відпочинок, мати і батько спільно вели господарство, в 2013 році у них почали виникати сварки за брата [PERSON], який виявився, що не є сином батька. В 2015 році мати [PERSON] покинула будинок батька, вона залишилась проживати із батьком. Він щодня ночував вдома, з 2014 року батьки почали спати в різних кімнатах. Спірну машину батьки вибирали разом, спільно складали кошти, їздили на купленій машині обоє по черзі, придбана машина була чорною, яку купили десь в 2014-15 рр., десь за 200 тис. грн. Гроші батьки зберігали у шафі, вона кілька разів бачила, як їх туди клав батько. Коли батьки жили спільно, у них було спільне господарство. Згодом вона перестала жити з батьком. Допитаний свідок [PERSON] пояснив, що він живе у с. Рівному Новоукраїнського району по сусідству із [PERSON], яка в 2007-15 рр. жила із своїм співмешканцем. [PERSON] і [PERSON] він у неї не бачив, хоча приходив до [PERSON] допомагати, вона йому ніколи не розповідала, що у неї живе [PERSON] Допитана свідок [PERSON] пояснила, що з літа 2011 року вона почала зустрічатися із [PERSON], жили як сім'я, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, він забезпечував своїх та її дітей. Позивачка вчиняла із нею бійки через [PERSON] В 2012-2015 рр. вона завжди із [PERSON] була разом. Три місяці назад народилась дочка [PERSON], батько відпочивав спільно із дочкою [PERSON], і вона знала про їхні стосунки. ЇЇ, свідка, мама працювала по 15 днів в ТОВ «Нива» і в цей час вона із [PERSON] спільно проживала в її будинку. Вона бачила як він позичав гроші у батька на купівлю машини. З лютого 2015 року вони живуть як чоловік та дружина., згодом уклали офіційний шлюб. Допитана свідок [PERSON] пояснила, що з літа 2014 року [PERSON] зустрічався з її дочкою [PERSON], з початку 2012 року вони стали проживати разом, жили у неї, а також в будинку у [PERSON], вони їй допомагали по господарству. [PERSON] допомагав по господарству. У дочки [PERSON] є магазин, і [PERSON] допомагав їй привозити товар. Вона, [PERSON], 15 днів у місяць робили в Києві, решту часу була вдома, в цей час, коли її не були вдома, дочка і [PERSON] жили в її будинку. Позивачка [PERSON] часто скандалила із її дочкою через [PERSON] Суд заслухав пояснення сторін та свідків, дослідив матеріали справи та встановив, що позов є обгрунтованим та підлягає до часткового задоволення з огляду на наступне. Як встановлено в судовому засіданні, 14 вересня 1996 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, зареєстрований Рівнянською сільською радою Новоукраїнського району Кіровоградської області, актовий запис №20, після державної реєстації шлюбу дружина змінила прізвище на «[PERSON]» (а.с.13). Згідно свідоцтва про народження 04.11.1998 року народилася [PERSON] серії [NUMBER], актовий запис №2, зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Новоукраїнського РУЮ у Кіровоградській області (а.с.14). Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу [INFO] року було розірвано шлюб між чоловіком [PERSON] та дружиною [PERSON], актовий запис №134, зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Новоукраїнського районного управління юстиції Кіровоградської області. Після реєстрації розірвання шлюбу просвоєно прізвище жінки «[PERSON]». (а.с.12). Згідно договіру купівлі-продажу транспортного засобу 3541/2016/08/00/268 придбано легковий автомобіль SSANG YONG REXTON, 2007 року випуску, д.н.з. [NUMBER], зареєстрований на ім'я [PERSON] (а.с.77). Згідно висновку експерта результату проведення судової автотоварознавчої експертизи №1865/17-27 від 16.02.2018 року середня ринкова ціна колісного транспортного засобу SSANG YONG REXTON, 2007 року виготовлення, станом на 16.02.2018 року складає 265 990 грн. Відповідно до пункту 2 статті 3 Сімейного кодексу України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Відповідно до пункту 4 статті 3 Сімейного кодексу України, сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, незаборонених законом і таких що не суперечать моральним засадам суспільства. Згідно роз'яснень, викладених в постанові Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при застосуванні ст.74 СК, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно врахувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися відносини, що притаманні подружжю. Юридичне поняття шлюбу визначено в частині 1 ст.21 СК України, де вказано про те, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Вирішуючи заявлений позов, суд виходить із наступного. Відповідно до ст.60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст.70 СК України визначено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ч.1 ст.71 СК України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Частиною 1 ст.57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до ЗУ "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Відповідно до ч.1 ст.74 СК, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. Відповідно до ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Суд вважає правдивими показання позивачки [PERSON], надані нею під присягою, оскільки повідомлені нею обставини та події з приводу обставин спільного проживання із відповідачем [PERSON] є чіткими та детальними, що свідчить про їх достовірність, вони логічно узгоджуються та підтверджуються показаннями інших свідків зі сторони позивача, які надали послідовні та узгоджені між собою пояснення з приводу початку спільного проживання сторін, характеру їх взаємовідносин, місця проживання, спільного побуту та спільного ведення господарства, що переконує суд в тому, що сторони після офіційного припинення та розірвання шлюбу продовжували проживали у фактичному конкубінатному шлюбі, їх відносини мали стійкий характер, притаманний подружнім правовідносинам, оскільки останні у спірний період не перебували в будь-якому зареєстрованому шлюбі, сторони весь цей час були разом, проживали в одному житловому будинку, й усі ці обставини свідчать про тісні взаємовідносини як фактичного подружжя, у вказаний позивачкою період. Окремі розбіжності у показаннях свідків не впливають на їх достовірність, й розцінюються судом як наслідок спливу тривалого часу. Заперечення відповідача щодо того, що він час від часу проживав із позивачкою в одному будинку, але мали роздільні кімнати та столовий посуд, були один для одного чужими розцінюються судом як надумані, нелогічні та спрямовані на позбавлення позивачки права на частину спільного сумісного мйна. Предметом спору є рухоме цінне майно - легковий автомобіль SSANG YONG REXTON, 2007 року випуску, державний номерний знак [NUMBER], вартість такого майна сторонами не оспорюється, а тому суд вважає цю обставину доведеною. Незважаючи на фактину відсутність такого майна у сторін, воно підлягає визнанню спільним сумісним майном із подальшим визначенням часток кожного із подружжя. Вирішуючи вказаний позов в частині поділу майна, суд враховує правові позиції вищих судів, зокрема у справі №6-2253цс15 від 08.06.2016 р., згідно якого: «За правилами статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки або чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 Кодексу. Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Отже, особам, які проживають однією сім'єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов'язків, з'ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності. Рішення обґрунтовують належними і допустимими доказами, про що зазначають у мотивах прийнятого рішення з посиланням на конкретні факти». Згідно п.23 Постанови ПВСУ «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21.12.2007р. визначено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Також, у п.6 висновків ВСУ, викладені в постановах, ухвалених за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктами 1,2 ч.1 ст.355 ЦПК України, за І півріччя 2015 р. від 05.09.2015р. зазначено наступне. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи ст.60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, за якими спірному набутому майну можна надати режим спільного майна, є: час набуття такого майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя. Суд приходить до висновку про спільне придбання такого майна сторонами, виходячи із наступного. Судом встановлено факт спільного проживання [PERSON] та [PERSON] як подружжя однією сім'єю вищезазначеними доказами. Як вбачається із письмових доказів (а.с.77), спірний автомобіль придбаний в період фактичних шлюбних стосунків. Будь-яких договорів щодо сумісно нажитого майна сторони між собою не укладали, що свідчить про спільність такого майна. Із стовідсотковою впевненістю довести факт спільного вкладення коштів у придбання майна в будь-якому випадку є ускладненим, так як не вбачається можливість прослідкувати, хто саме з подружжя та в якій частині вкладає грошові кошти. Тому в даному випадку суд застосовує презумпцію спільного та рівного вкладення з боку сторін грошових коштів у придбання автомобіля, зважаючи на їх єдиний намір придбання майна, виходячи із характеру сім'ї та подружжя, який передбачає рівність прав та обов'язків, зважаючи на відсутність між ними в минулому претензій щодо спільно нажитого майна. Суд розцінює твердження відповідачів про позику [PERSON] невірогідними, оскільки цей факт не доведений письмовими доказами, адже згідно ст.208 ЦК України, правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, слід укладати у письмовій формі. Таку позицію відповідачів суд вважає наміром ввести суд в оману. Нормами п.37 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» визначено: «З урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Невизнання відповідачем права позивачки на спільно нажите майно зумовлює необхідність судового захисту її права шляхом визнання за нею такого права. Отже, проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов'язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім'єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов'язків. Вирішуючи вимоги сторони позивача стягнути 1/2 вартості спірного автомобіля, з огляду на його відчуження відповідачем без згоди позивачки, суд виходить із наступного. Дійсно, розпоряджання спільним сумісним майном подружжя повинно здійснюватися за згодою обох співвласників, наявність такої згоди презюмується, якщо не встановлено зворотнє. Позивач заперечує надання відповідачеві згоди на відчуження спірного автомобіля у будь-якій формі, стверджуючи, що таке відчуження відбулося відповідачем самовільно. В той же час, відповідач заперечує позов і вважає себе вправі розпоряджатися своїм майном самостійно та на власний розсуд. Судом, на підставі досліджених доказів, встановлено підставність позовних вимог стосовно спільного проживання та придбання спірного автомобіля, а тому вартість вказаного автомобіля включається до спільного сумісного майна фактичного подружжя. "Вартість спільного майна відчуженого одним із подружжя без згоди іншого враховується при поділі всього спільного майна та визначенні особистих частин" (ВСУ від 27 квітня 2016 року №6-486цс16). "Функція суду полягає в розподілі спільного майна подружжя та його виділу в натурі, а не визначення ідеальних частин у спільному майні кожного з подружжя, що не вирішує спір по суті" (ВССУ від 1 лютого 2017 року у справі 541/642/13-ц). В той же час, правова позиція ВСУ в цьому питанні дещо відрязняється, а тому суд посилається саме на правовий висновок ВСУ, який є вищий ніж ВССУ. Зокрема, "здійснюючи поділ спільного майна подружжя, суди мають з'ясовувати наявність обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та внесення другим - грошової суми на депозитний рахунок суду" (ВСУ, № 6-2565цс16, 18.01, 2017 р.). Вирішуючи вказану справу, ВСУ дійшов наступного висновку. "Майно, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Неподільні речі, наприклад такі, як автомобіль, присуджуються одному з подружжя, якщо подружжя не домовилось про інше. Для таких випадків закон передбачає присудження судом грошової компенсації одному з подружжя замість його частки у праві спільної сумісної власності на таке майно. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення стороною вартості цієї частки на депозитний рахунок суду та при наявності обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації. Така умова дозволяє створити ефективний механізм охорони прав співвласників, право на частку яких припиняється, щодо гарантованого отримання вартості частки в разі ухвалення судового рішення. Вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4-5 статті 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення іншим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Якщо жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Отже, в разі, коли один з подружжя не вчинив передбачених частиною п'ятою статті 71 СК України дій щодо попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між сторонами відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності". Зважаючи на те, що позивач не зверталась із позовом про визнання недійсним купівлі-продажу фактично відчуженого спірного автомобіля, позивач просить стягнути в її користь грошову компенсацію половини його вартості, проте відповідач категорично проти цього заперечив і попередньо не вніс відповідну грошову суму на депозитний рахунок суду, то суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності, що не перешкоджає позивачці в подальшому реалізовувати свої права на автомобіль шляхом пред'явлення відповідних позовів. За таких обставин, у задоволенні вимоги про стягнення грошової компенсації із відповідача на користь позивачки слід відмовити.

Outcome: partial