Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-28 00:00:00

До Тисменицького районного суду Івано-Франківської області звернулася [PERSON] з позовом до Івано-Франківської дирекції УДППЗ "Укрпошта" про поновлення на роботі стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та спричинення моральної шкоди. В позовній заяві зазначено, що з 12 квітня 1978 року по час звільнення [PERSON] працювала в Івано-Франківській дирекції УДППЗ "Укрпошта" в тому числі на посаді начальника відділення поштового зв'язку Тисмениця-1. Наказом від 31.01.3014 № 71-к її було звільнено з посади начальника відділення поштового зв'язку Тисмениця-1 по п.3 ст.40 КЗпП України за систематичне невиконання своїх посадових обов'язків без поважних причин з 03.02.2014. Відповідно до наказу підставою звільнення за систематичне невиконання своїх посадових обов'язків без поважних причин стало виявлення під час документальної ревізії діяльності Тисменицького ВПЗ проведеної інструктором ДКЕП 13.03.2013 недоліків, які носять систематичний характер, що в кінцевому призвело до затруднення перевірки фактичних залишків ЗПО, періодичних виддань та несвоєчасного надання послуг клієнтам, за що наказом від 18.03.2013 №193 на неї було накладене дисциплінарне стягнення у виді догани та запропоновано усунути недоліки. Пунктом 2 наказу від 19.12.2013 № 964 за систематичне невиконання своїх посадових обов'язків і втратою контролю над роботою підлеглих на [PERSON] було накладене дисциплінарне стягнення у виді звільнення за п.3 ст.40 КЗпПУ. Вважає, що накладене на неї дисциплінарне стягнення та звільнення її з роботи є незаконним тому, що вона сумлінно працювала на протязі 36 років, з них 23 роки начальником відділення, жодного разу не притягувалась до дисциплінарної відповідальності, а в січні 2013 року пройшла атестацію на три роки. В зв'язку з тим, що в березні 2013 року вона набула права виходу на пенсію, дирекція запропонувала їй подати заяву на звільнення у зв'язку з виходом на пенсію. 09.12.2013 року під погрозами директора вона змушена була написати заяву на звільнення в зв'язку з виходом на пенсію, але отримавши консультації що дії директора незаконні, 13.12.2013 року відізвала свою заяву. Як наслідок 19.12.2013 року звільнена наказом №964 відповідно до п. 3 ст. 40 КЗпП України. Просить поновити її на роботі, стягнути заробітню плату за час вимушеного прогулу та спричинену моральну шкоду. В судовому засіданні позивачка та її представник підримали заявлені позовні вимоги з підстав, які зазначені у позовній заяві. Просили позов задовільнити повністю. Представники відповідача заперечили щодо заявлених позовних вимог, просили в задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Вислухавши сторін, дослідивши письмові докази по справі суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи із наступного. Судом встановлено, що з 12 квітня 1978 року по час звільнення [PERSON] працювала в Івано-Франківській дирекції УДППЗ "Укрпошта" в тому числі на посаді начальника відділення поштового зв'язку Тисмениця-1. Наказом від 31.01.2014 №71-к вона була звільнена з посади начальника відділення поштового зв'язку Тисмениця-1 по п.3 ст.40 КЗпП України за систематичне невиконання своїх посадових обов'язків без поважних причин з 03.02.2014 року. Відповідно наказу підставою звільнення за систематичне невиконання своїх посадових обов'язків без поважних причин стало виявлення під час документальної ревізії діяльності Тисменицького ВПЗ проведеної інструктором ДКЕП 13.03.2013 недоліків, які носять систематичний характер, що в кінцевому призвело до затруднення перевірки фактичних залишків ЗПО, періодичних виддань та несвоєчасного надання послуг клієнтам, за що наказом від 18.03.2013 №193 на неї було накладене дисциплінарне стягнення у виді догани та запропоновано усунути недоліки. Наказом № 964 від 19.12.2013 за систематичне невиконання своїх посадових обов'язків і втратою контролю над роботою підлеглих на [PERSON] було накладене дисциплінарне стягнення виді звільнення з займаної посади за п.3 ст.40 КЗпПУ. З моменту оголошення догани було виявлено ряд порушення в роботі [PERSON], які систематично повторювались протягом поточного року., зокрема: 31.07.13 року у видатку касового звіту виплату допомоги на поховання показано на 100 грн. менше фактично оплаченої суми, чим спричинено невідповідність залишку готівки у касі на кінець місяця. 30.09.13 була надана послуга видачі грошової готівки держателям пластикових карток в сумі 500 грн., але по касовому звіту 30.09.13 у видатку ця сума не вказана. Після перевірки бухгалтером дирекції дана сума була проведена начальником ВПЗ [PERSON] у видатку, як оплата заробітної плати по терміналу датою 01.10.13, чим спричинено невідповідність залишку готівки у касі на кінець місяця. ( Додаток №6 - копія пояснюючої). [PERSON] 30.10.13 при відправці надлімітних залишків готівки в головну касу Поштамту в касовому звіті руху грошових коштів по ВПЗ вказано суму 15500 грн., однак, в касу фактично відправлено грошова готівка в сумі 13500 грн. і дана сума була вказана в супровідних документах, що відправлялись в головну касу з готівкою (недостача в сумі 2000 грн.). Відповідно залишок готівки по касі ВПЗ касового звіту начальник ВПЗ виведений в сумі 3024,77, а фактичний залишок готівки 5024,77 грн. (Додаток №9 - копія пояснюючої). Вищевказані недоліки свідчать про відсутність належного контролю [PERSON] за рухом грошових сум по ВПЗ та порушення вимог п. 12 Методичних рекомендацій щодо обліку грошових коштів та інших цінностей у виробничих підрозділах затверджених наказом УДППЗ "Укрпошта" №475 від 23.07.2008 та Положення про ВПЗ Поштамту Івано-Франківської дирекції УДППЗ "Укрпошта", де передбачено, що за достовірність внесених у касовий звіт даних своєчасне його складання та відправку на контроль відповідальність несе начальник виробничого підрозділу, тобто начальник ВПЗ. 22.11.2013 була проведена зустрічна звірка повноти доставки (вручення) засобів приймання сигналів цифрового телерадіомовлення (посилок з телетюнерами) громадянам - жителям Тисменицького району за період з 01.04.2011 по 01.10.2013 Тисменицькою міжрайонною державною фінансовою інспекцією. При проведенні перевірки вручення (доставки) посилок з телетюнерами порушень відділень поштового зв'язку Тисменицького району не виявлено, крім ВПЗ Тисмениця -1. З пояснення [PERSON] посилка адресована [PERSON] ( [ADDRESS]) була вручена дочці після смерті одержувача. Хоча, відповідно листа Івано-Франківської дирекції УДППЗ "Укрпошта" №07-2764 від 03.07.2012 "Щодо пересилання посилок", начальник ВПЗ зобов'язаний був взяти на контроль доставку та вручення посилок (телетюнерів) за адресами громадян. (Додаток № 12 - копія пояснення, Додаток №13 - копія листа). Також, в судовому засіданні встановлено, що неодноразово поступали усні скарги від споживачів щодо нетактовної поведінки начальника ВПЗ Тисмениця-1, на розгляд яких виїжджали працівники дирекції (заступник директора з питань технології Вовчук Д.Д., начальник відділу обліку підготовки аналізу і руху кадрів Курах С.В., начальник Поштамту Терефенко Н.Г.). Відповідно до пункту 3 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення. З урахуванням положень статті 147 КЗпП України звільнення за передбаченими пунктом 3 статті 40 КЗпП України підставами, є заходом стягнення, що застосовується до працівника за порушення ним трудової дисципліни. Таким чином працівник може бути звільнений з роботи на підставі пункту 3 статті 40 КЗпП України, якщо після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення, яке не втратило юридичної сили за давністю і не зняте достроково (стаття 151 КЗпП України), він знову вчинив проступок на роботі. Відповідно до ст. 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебуванням його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 22 постанови від 6 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пп. 3, 4, 7, 8 ст. 40, п. 1 ст. 41 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені ст. ст. 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. Вирішуючи питання про застосування дисциплінарного стягнення, власник, як це передбачено ст. 149 КЗпП України, повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосоване лише одне дисциплінарне стягнення. За порушення трудової дисципліни на працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення. Отже, відповідач двічі застосовував догану щодо позивачки, а за останнє порушення - звільнив позивачку з займаної нею посади. Також правилами внутрішнього трудового розпорядку передбачалося дотримання працівниками трудової дисципліни та відповідальним ставленням їх до трудових обов'язків, а до працівників, що порушують дисципліну застосовуються заходи дисциплінарного впливу (а.с.53-70). З матеріалів справи випливає, що невиконання обов'язків позивачем носило систематичний характер, допускалось неякісне виконання деяких доручень, застосовувались заходи дисциплінарного впливу попередньо перед звільненням. А тому, вимоги позивача про поновлення на посаді та стягнення заробітньої плати за час вимушеного прогулу в зв'язку з неправомірним звільненням з займаної посади не є доведеними та не є обгрунтованими. Позивачка стресовий стан після звільнення оцінила у відшкодуванні 10 000 грн. моральної шкоди. Згідно з ч.2 ст.23 ЦК України моральна шкода, зокрема, полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з душевними стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою відповідача щодо неї самої. Згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України ( п.3, 9) № 4 від 31.03.95 р. "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема, в моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Однак, позивач не довів спричинення йому моральної шкоди діями відповідача. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст. 2371 КЗпП України. Стаття 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 2371 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Абз. 1 п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" роз'яснює, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. А тому, вимоги щодо відшкодування моральної шкоди, завданої їй діями відповідача, яку оцінює в 10000 грн., також є доведені та не обгрунтовані. Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому зсіданні дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Пленум Верховного Суду України у п.11 постанови від 18.12.2009 р. №11 «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. На підставі ст. 40, 147-149 КЗпП України, та

Outcome: dismissed