Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-01 00:00:00

Позивач звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON], у якому просить стягнути з відповідача на його користь достроково заборгованість за кредитним договором № 014/54589/3167/74 від 29.09.2005р. у сумі 2356,29 доларів США (37173,05 грн.), яка складається з: заборгованості за кредитом у розмірі 1824,11\~долари США (28777,33 грн.)., заборгованості з сплати відсотків у розмірі 138,30 доларів США (2181,83 грн.), пені за невчасну сплату кредиту та відсотків у розмірі 393,88 доларів США (6213,89 грн.). Позовна заява мотивована тим, що відповідно до вказаного кредитного договору [PERSON] отримала кредит у розмірі 12900,00 доларів США на термін до 28.09.2015р., однак відповідач порушує взяті на себе зобовязання щодо повернення кредитних коштів позивачу. [PERSON] звернулась до суду з зустрічним позовом, у якому просила визнати кредитний правочин, вчинений за кредитним договором №\~014/54589/3167/74 від 29.09.2005р., укладеним між ПАТ «[PERSON] [PERSON]» та [PERSON], удаваним та недійсним через його нікчемність. Зустрічна позовна заява мотивована тим, що до червня 2014 року відповідач сумлінно виконувала зобовязання за договором, проте банк протиправно поклав усі валютні ризики на позичальника, а кредитний договір є удаваною (за твердженням відповідача, насправді, було укладено договір купівлі-продажу квартири при участі банку у якості платника і договір купівлі-продажу іноземної валюти) та нікчемою угодою. Під час судового розгляду справи судом оголошувалась перерва для укладення мирової угоди між банком та позичальником, проти сторони не дійшли згоди щодо її умов. В судовому засіданні представник позивача первісні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити, натомість проти задоволення зустрічного позову заперечував. Відповідач в судовому засіданні проти задоволення первісного позову заперечувала, посилаючись на те, що банк не довів факт передачі їй кредитних коштів. Зустрічний позов відповідач просила задовольнити у повному обсязі з наведених у ньому мотивів. Заслухавши пояснення сторін, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи по суті, суд встановив наступне. 29.09.2005р. між ПАТ «[PERSON] [PERSON]» та [PERSON] укладено кредитний договір №\~014/54589/3167/74 (далі Кредитний договір), згідно з умовами якого банк надав відповідачу кредит у розмірі 12900,00 доларів США на термін до 28.09.2015р. зі сплатою 14,00 % річних, а відповідач зобовязався повернути кредитні кошти у строк та на умовах, передбачених договором (а.с.12-14). Згідно з ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банківський кредит будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов'язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. На підставі ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч. 1 ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Згідно з ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов висновку, що сторони, підписавши спірний Кредитний договір, підтвердили факт досягнення згоди між собою саме щодо всіх істотних умов кредитного договору (в тому числі і щодо надання кредиту відповідачу у іноземній валюті), а не договору купівлі-продажу квартири або іноземної валюти, а відтак суд відхиляє посилання відповідача на удаваність цього правочину. Суд також не бере до уваги посилання відповідача на відсутність у банку індивідуальної валютної ліцензії, оскільки згідно з п. 11 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012р. №\~5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» у разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт "г" пункту 4 статті 5 Декрету про валютне регулювання) суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України "Про Національний банк України" в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року № 1429/10028). Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій). У зв'язку з наведеним суди повинні виходити з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору. З огляду на викладене, у суду відсутні визначені законом підстави для задоволення зустрічного позову та визнання Кредитного договору недійсним. Відповідно до ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ст.629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами. Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. На підставі ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Всупереч вищевикладеним положенням, відповідач свої зобовязання належним чином не виконала, допустила прострочення повернення кредитних коштів та сплати відсотків за користування кредитом, внаслідок чого у неї виникла прострочена заборгованість за Кредитним договором, яка відповідно до розрахунку станом на 15.01.2015р. становила 856,23 доларів США (13507,97 грн.) та складалась з: простроченої заборгованості за кредитом у розмірі 729,12\~доларів США (11502,67 грн.), заборгованості з сплати відсотків за користування кредитом у розмірі 127,11 доларів США (2005,30 грн.). Відповідно до п. 9.1 Кредитного договору за порушення строків повернення кредитної заборгованості та відсотків за користування кредитом передбачених положеннями цього договору, позичальник сплачує кредитору пеню в розмірі 0,5% від суми простроченого платежу, за кожний день прострочення. У звязку з неналежним виконанням зобовязань за кредитним договором відповідачу станом на 15.01.2015р. також була нарахована пеня у розмірі 393,88 доларів США, що відповідно до офіційного курсу НБУ становило 6213,89 грн. Крім того, відповідно до ч.2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Згідно з п.\~6.5 Кредитного договору кредитор має право достроково стягувати заборгованість за кредитом, нараховані відсотки за користування та штрафні санкції, у випадках невиконання позичальником умов цього договору та/або договорів застав, інших договорів, що забезпечують погашення кредиту. Таке стягнення здійснюється за рахунок коштів, майна та майнових прав позичальника, включаючи забезпечення за цим договором, за умови попереднього (за 10 днів) повідомлення позичальника рекомендованим листом. Як вбачається з матеріалів справи, вимога про дострокове виконання зобовязань за кредитним договором від 13.01.2015р. №114-0-0-00/15-14029 (а.с. 23) була надіслана відповідачу рекомендованим листом 14.01.2015р. (а.с. 83), а відтак суд доходить висновку про виникнення у позивача права на дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором, з урахуванням чого така заборгованість відповідно до розрахунку станом на 15.01.2015р. становить 2356,29 доларів США (37173,05 грн.) та складається з: заборгованості за кредитом у розмірі 1824,11\~доларів США (28777,33 грн.), заборгованості з сплати відсотків за користування кредитом у розмірі 138,30 доларів США (2181,83 грн.), пені у розмірі 393,88 доларів США (6213,89 грн.). Вирішуючи питання про розмір заборгованості відповідача за Кредитним договором, суд також враховує, що на момент прийняття рішення у справі строк виконання позичальником зобовязань за таким договором (28.09.2015р.) сплив, проте позичальник не надала суду доказів належного виконання таких зобовязань. Всупереч положенням статті 60 ЦПК України відповідач не надав суду жодних доказів, які б спростовували факт існування вказаної заборгованості, або підтвердили інший її розмір. Суд не бере до уваги посилання відповідача на ненадання банком суду меморіального ордеру на підтвердження факту перерахунку на рахунок відповідача відповідних коштів як на підставу для відмови у задоволенні позову, оскільки як вбачається з [PERSON] №16 від 04.01.2011р. (а.с.74-82), відповідні первинні документи були знищені у звязку з закінченням строку їх зберігання на підставі Постанови Правління Національного банку України від 08.12.2004р. №\~601 «Про затвердження Переліку документів, що утворюються в діяльності Національного банку України та банків України, із зазначенням строків зберігання», зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 24.12.2004р. за №\~1646/10245, за змістом якої строк зберігання меморіальних документів в іноземній валюті та банківських металах становить 5 років (п. 674 відповідного переліку). За таких обставин, враховуючи, що відповідач у зустрічному позові не заперечувала проти факту отримання кредитних коштів та зазначила, що їй «видали кошти у сумі 12900 долл. США», які «у кабінеті нотаріуса були передані продавцю іпотечної квартири» (з.б.а.с.\~40), чим визнала факт отримання коштів на підставі Кредитного договору, суд доходить висновку, що знищення банком відповідних первинних документів у звязку із закінченням строку їх зберігання не може бути підставою для звільнення відповідача від виконання зобовязань за Кредитним договором. Відповідно до п.12 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012р. № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» у разі якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам частини третьої статті 533\~ЦК. Аналогічний висновок щодо застосування норм права викладено у постанові Верховного Суду України від 14.09.2014р. №6-145цс14, а тому має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права відповідно до ч. 1 ст. 3607 ЦПК України. Крім того, використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (ч.3 ст.533 ЦК України). Такий порядок визначено Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19.02.1993р. № 15-93, дія якого не поширюється на правовідносини щодо нарахування та стягнення штрафних санкцій за внутрішніми угодами, укладеними між резидентами на території України. Відповідно до ст.1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений ст.1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня (ст.3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань»). Таким чином, максимальний розмір пені повязаний із розміром облікової ставки Національного банку України; оскільки чинне законодавство не передбачає встановлення Національним банком України облікової ставки для іноземної валюти, пеня має обчислюватися та стягуватися за судовими рішеннями лише у національній валюті України гривні, а відтак у суду відсутні підстави для задоволення позову в частині стягнення пені в доларах США. Аналогічний висновок щодо застосування норм права викладено у постанові Верховного Суду України від 01.04.2015р. № 3-29гс14, а тому має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права відповідно до ч. 1 ст. 3607 ЦПК України. З огляду на викладене, а також враховуючи наявність у ПАТ\~«[PERSON] [PERSON]» ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями (а.с. 130-133), суд доходить висновку, що вимоги позивача підлягають задоволенню в частині стягнення з відповідача заборгованості за Кредитним договором у розмірі 1962,41 доларів США, а також пені у розмірі 6213,89 грн. Відповідно до ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: partial