Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-11 00:00:00

[PERSON] , в особі свого представника - адвоката Ковальова В.М., звернулась до Придніпровського районного суду м. Черкаси з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що у квітні 2017 ороку [PERSON] було надано відповідачу - [PERSON] в борг 50000 доларів США, що підтверджено розпискою від 22.04.2017. Згідно умов договору відповідач зобов`язався повернути кошти в строк до 01.11.2017 та сплачувати відсотки із розрахунку 2,5% за кожен місяць користування позикою. Позивач вказує, що станом на 14.04.2020 розмір відсотків за користування позикою становить 44 712,33 доларів США, із розрахунку - (50000 *30% :365) * 1088дн. = 44 712,33 доларів США. Оскільки зобов`язання у вказаний розпискою строк не виконані, то з 01.11.2017 боржник вважається таким, що порушив строку повернення позики. Посилаючись на положення ст.ст. 625, 1048 ЦК України, позивач вказує, що відповідач зобов`язаний також сплатити 3% річних з простроченої суми за період з 01.11.2017 по 14.04.2020 - 895 днів, що становить: 50000 * 3% : 365 * 895 дн. = 3 678,09 доларів США. Отже, всього загальна сума заборгованість станом на 14.04.2020 за договором позики становить: 50 000 доларів США - сума позики; 44 712, 33 доларів США - відсотки; 3 678,09 доларів США - 3% річних згідно ст. 625 ЦК України, а всього - 98 390,42 доларів США. 10 квітня 2020 між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір про відступлення права вимоги, за яким він відступив на користь позивача право вимоги до відповідача [PERSON] за договором позики, в т.ч. суму позики, нараховані відсотки, будь-яких штрафних санкцій, пені, збитки від інфляції тощо. У зв`язку із цим, новим кредитором у зобов`язанні є [PERSON] . Листом від 10.04.2020 сторони повідомили відповідача про здійснену уступку права вимоги та вимагали протягом 3-х днів погасити наявну заборгованість на користь нового кредитора. Проте до цього часу боржник не вчинив жодних дій щодо виконання взятих на себе зобов`язань та погашення заборгованості. Тому позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за договором позики в розмірі 98 390,42 доларів США та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 6000грн. Ухвалою суду від 15 травня 2020 провадження у справі відкрито за правилами загального позовного провадження з повідомлення сторін. 26.06.2020 представником позивача подано заяву про збільшення розміру позовних вимог та просили стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість обраховану станом на 23.06.2020 року в сумі 101 555,92 доларів США (із розрахунку: розмір позики 50000 доларів США, відсотки - 2,5% в місяць (30% річних), фактичний строк користування позикою - 1158 днів. Тобто, (50 000 * 30% : 365) * 1158 = 47 589,17 доларів США. Відповідно до ст.. 625 ЦК України, 3% річних за період з 01.11.2017 по 23.06.2020 (965 днів), становить: 50 000 х 3% : 365 х 965дн. = 3966,75 доларів США. Всього загальна сума заборгованості станом на 23.06.2020 за договором позики становить: - 50000 доларів США - сума позики; 47 589,17 доларів США - відсотки; - 3 966,75 доларів США - 3% річних згідно ст. 625 ЦК України. Ухвалою суду від 07 жовтня 2020 року закрито підготовче провадження. В судовому засіданні представники позивача позовні вимоги, з урахуванням їх збільшення, підтримали та просив їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені у позові та додані до нього докази. Представник відповідача - адвокат Весеньов Є.В., в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, посилаючись на те, що відповідач не укладав договір позики, розписку не підписував та грошові кошти не отримував. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.(ч.3 ст. 12 ЦПК України). Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно із частиною першою статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно із частиною п`ятою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З аналізу наведених норм процесуального та матеріального права можна дійти висновку, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент: Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною (параграф 32 рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» («Хірвісаарі проти Фінляндії»)). Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, проте зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Suominen v. Finland» («Суомінен проти Фінляндії») від 1 липня 2003 року, № 37801/97, пункт 36). Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» («Гірвісаарі проти Фінляндії») від 27 вересня 2001 року). Залишення без уваги ключових доводів сторони є прямим порушенням загальної вимоги про справедливість розгляду. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ст. 3 ЦПК України, суд, застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав та основоположних свобод 1959 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною радою України, та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права. Враховуючи вищевикладене, в процесі повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, виходячи з наступного. В судвовму засіданні встановлено, що 22 квітня 2017 року була складена розписка, відповідно до якої [PERSON] отримав в позику у [PERSON] 50000 доларів США під 2,5 % в місяць та обіцяв повернути їх до 01.11.2017. В розписці зазначена дата - «22.04.2017» та прізвище і підпис [PERSON] 10 квітня 2020 року між [PERSON] (кредитором) та [PERSON] (новим кредитором) укладений Договір про відступлення права вимоги, за яким кредитор передає, а новий кредитор одержує право вимоги до [PERSON] заборгованості за договором позики, який підтверджено розпискою від 22.04.2017 на суму 50000 доларів США, в т.ч. суму позики, нараховані відсотки, будь-яких штрафних санкцій, пені, збитки від інфляції тощо. Відповідно до ст.ст. 512, 516 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути змінений внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника. Листом від 10.04.2020 [PERSON] та [PERSON] повідомили [PERSON] про здійснену уступку права вимоги та вимагали протягом трьох днів погасити наявну заборгованість на користь нового кредитора. Адвокат позивачки в судовому засіданні зазначив, що кошти відповідач новому кредитору не повернув. Відповідно до положень статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 ЦК України, зокрема договорів та інших правочинів (ч.2 ст. 509 ЦК). На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Адвокатом позивача надано суду для огляду оригінал письмової розписки від 22.04.2017. У змісті розписки зазначено наступне: «Я, [PERSON] , [INFO] , паспорт [NUMBER] , виданий 24 квітня 2001 року Соснівським РВ УМВС України в Черкаській області, зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , проживаю: [ADDRESS] , беру в борг у [PERSON] , [INFO] , паспорт [NUMBER] , виданий 19 листопада 2002 року Печерським РУ ГУ МВС України в м. Києві 50000 (п`ятдесят тисяч) доларів США в борг до 1 листопада 2017 року під 2,5 % в місяць. Дата написання розписки 22.04.2017. Підпис. Прізвище [PERSON] ». Зі змісту представленої письмової розписки убачається, що в ній зазначені: сторони зобов`язання (позикодавець та позичальник), грошова сума, яка передана та отримана у власність саме за договором позики, мета отримання грошових коштів та зобов`язання їх повернути в конкретний строк і в установленому порядку. У наявності у тексті розписки є особистий підпис позичальника [PERSON] .. Надання адвокатом позивача суду оригіналу боргової розписки свідчить про існування між сторонами боргових зобов`язань. Стаття 204 ЦК України передбачає презумпцію правомірності правочину, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним. Статтею 1046 Цивільного кодексу України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. У відповідності до норм чинного цивільного законодавства договір позики відноситься до реальних договорів, тому передача грошей або речей є не тільки виконання договору, але й його укладення. Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року N 959-XII "Про зовнішньоекономічну діяльність", Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року N 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" (далі - Декрет N 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року N 185/94-ВР "Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті". Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Така правова позиція викладена в Постанові ВПВС (справа № 373/2054/16ц, 16.01.2019). Таким чином, судом було встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, який переданий новому кредитору [PERSON] на підставі договору про відступлення права вимоги, відповідач взяті на себе зобов`язання не виконує, будь-яких доказів на спростування вказаних обставин суду надано не було, в зв`язку з чим, суд вважає, що до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає сума боргу за договором позики від 22.04.2017 в розмірі 50000 доларів США. Згідно зі ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згіднозі ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ст.ст. 610,611 ЦК України порушенням зобов`язання є його не виконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання, а в разі порушення зобов`язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно зі ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Частиною 1 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч. 2 ст. 625 ЦК України). За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодування матеріальних затрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утриманими грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Така правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 01.10.2014 у справі № 6-113цс14. Тобто, з урахуванням приписів ст. 625 ЦК України правовими наслідками порушення грошового зобов`язання, тобто зобов`язання сплатити гроші, є обов`язок сплатити не лише суму основного боргу, а й інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу. Так, адвокат позивача просить стягнути з відповідача відсотки та 3 % річних згідно ст. 625 ЦК України станом на 23.06.2020. Однак, з наданим розрахунком суд не може погодитися, виходячи з наступного. За умовами договору позики від 22 квітня 2017 року, сторони погодили щомісячну сплату відсотків від суми позики, яку надано до 01 листопада 2017 року. Виходячи з цього, право позикодавця нараховувати передбачені договором проценти за позикою припиняється після спливу визначеного договором строку позики. В охоронюваних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Оскільки зі спливом строку, на який була надана позика, припинилося право позивача нараховувати проценти за договором позики, то після 01 листопада 2017 року позивач не міг нараховувати такі проценти. Аналогічна правова позиція міститься у висновку ВС/КЦС, справа № 390/1875/16-ц, від 03.10.18. Таким чином, розмір відсотків за користування коштами має бути визначений наступним чином: розмір позики 50000, період користування з 22.04.2017 по 01.11.2017 - 193 дні, розмір відсотків складає 7 931,50 доларів США (50000 х 30% :365 х 193). Крім того, оскільки [PERSON] позику своєчасно не повернув, відповідно до вимог законодавства він також повинен сплатити 3 % річних за період прострочки, тобто з 02.11.2017 по 23.06.2020, яка складає 964 днів. Тобто до сплати підлягає 3961,64 доларів США (50000 х 3% : 365 х 964). Таким чином, заборгованість відповідача по відсоткам за користування чужими грошовими коштами становить 7931,50 доларів США , та 3 % річних, які нараховуються на суму заборгованості становлять 3961,64 доларів США, які підлягають до стягнення з відповідача. Щодо відшкодування витрат на правничу допомогу, суд зазначає наступне. Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду (ч.3 ст.133 ЦПК України). Так, ч.1 ст.15 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Частинами 1, 2, 3, 4 ст.137 ЦПК України встановлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Частиною 2 ст.141 ЦПК України встановлено, що судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися (ч.3 ст.141 ЦПК України). Так, відповідно до наявних в матеріалах справи доказів встановлено, що позивачем понесені судові витрати на надання правової допомоги. З матеріалів справи вбачається, що представництво інтересів позивачки під час судового розгляду справи судом першої інстанції здійснював адвокат Ковальов Віктор Михайлович, який на підтвердження повноважень представника надав суду ордер на надання правничої (правової) допомоги серії КС № 490167, виписаний на підставі договору про надання правової допомоги № б/н від 13.04.2020 року, який підписано сторонами: замовником [PERSON] та АО «Агенція правового захисту, в особі старшого партнера Ковальова В.М. , а також копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю від 20.09.2007 року. Як встановлено в ч. 4 ст. 58 ЦК України, повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». Таким чином, повноваження адвоката Ковальова В.М., як представника позивача підтверджені в порядку, встановленому чинним цивільним процесуальним законодавством, - ордером. Подання суду інших документів з цією метою не передбачене. На підтвердження понесених витрат на правову допомогу адвокатом надано Договір про надання правової допомоги № б/н від 13.04.2020, укладений між Адвокатським об`єднанням «Агенція правового захисту» в особі старшого партнера Ковальова В.М. та [PERSON] , рахунок від 13.04.2020, відповідно до якого розмір правової допомоги склав 6000 грн. Відповідно до дубліката квитанції № 0.0.1674536628.1, [PERSON] 13 квітня 2020 року сплачено АО «Агенція правового захисту» 6000 грн. за правову допомогу згідно договору від 13.04.2020 та рахунку від 13.04.2020. Беручи до уваги зазначене вище, а також прийняте у цій справі рішення, суд доходить висновку, що з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судові витрати за надання правової допомоги пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в сумі 3660грн., що становить 61%. Крім того, суд враховує, що відповідно до п.10 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір, позивач звільнена від сплати судового збору за подання позовної заяви до суду. Зазначене підтверджується посвідченням категорія 2 серія [NUMBER] виданого 20.11.2019 Кіровоградською облдержадміністрацією. Ціна позовних вимог з урахуванням їх подальшого збільшення становить 101555,92 доларів США, що є еквівалентом 2 749 870,26грн. з урахування курсу долара НБУ станом на день подання позовної заяви (21.04.2020). Відповідно до пп.1 п.1 ч.2 ст. 4 ЗУ «Про судовий збір», ставка судового збору за подання позовної заяви майнового характеру фізичною особою справляється у розмірі 1 відсотку ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Згідно ст. 7 ЗУ «Про державний бюджет» станом на 01.01.2020 прожитковий мінімум для працездатних осіб становить 2102грн. За таких обставин, з урахуванням викладеного, з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір в розмірі 10510грн.

Outcome: partial