Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс», в якому просить стягнути сплачені ним на виконання недійсного (нікчемного) правочину - договору №009332 фінансового лізингу від 22 лютого 2014 року кошти в розмірі 9867 грн. 70 коп. та 2000 грн. в рахунок відшкодування спричиненої відповідачем моральної шкоди. Свої вимоги обґрунтував тим, що 22 лютого 2014 року між ним як лізингоодержувачем та товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» (далі ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс») як лізингодавцем укладено договір фінансового лізингу №009332. Відповідно до п.1.3 укладеного договору, лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу (автомобіль ЗАЗ Форза, зазначений у п.1.1 та специфікації, що є додатком №3 до договору) у власність та передати предмет лізингу в користування лізингоодержувачу на строк та на умовах передбачених договором. Предмет лізингу є власністю лізингодавця та придбається ним на своє ім'я за договором купівлі - продажу у продавця автомобіля. Згідно зі ст.9 договору, позивач має право викупу предмету лізингу за окремим договором купівлі - продажу за умови сплати його повної вартості, а також інших заборгованостей, штрафних санкцій та збитків. Як вбачається з договірних умов, до отримання автомобіля у лізинг він повинен сплатити на користь відповідача не менше половини його вартості, перш ніж він отримає його в користування, а після отримання у лізинг також повинен відшкодовувати вартість транспортного засобу періодичними платежами. При цьому, власником транспортного засобу за договором купівлі-продажу з продавцем є відповідач, не зважаючи на те, що придбається він виключно за його кошти. Вважає такі умови очевидно не справедливими, оскільки залучення коштів у правовідносинах лізингу з фізичними особами можливо лише за умови наявності відповідної ліцензії. Ліцензії в момент укладення договору фінансового лізингу ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» не мало, але таку інформацію від нього приховало. Таке порушення прав споживача визначається законом як прояв нечесної підприємницької практики, яка вводить споживача в оману. Предметом укладеного договору лізингу є автомобіль - наземний самохідний транспортний засіб, який відповідач зобов'язався передати йому у користування за плату на певний строк, визначений договором. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Але договір між ним та відповідачем укладено в простій письмовій формі. Таким чином, зазначений договір є нікчемним. У цьому разі кожна зі сторін зобов'язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання правочину. На виконання договору ним було сплачено на користь відповідача комісійну плату в розмірі 9770 грн. та комісійний збір банку 97 грн. 70 коп., а всього 9867 грн. 70 коп., які він просить стягнути з відповідача на свою користь. Також, просить стягнути з відповідача 2000 грн., завданої йому неправомірними діями останнього моральної шкоди, що полягає в постійному хвилюванні, глибоких душевних стражданнях, обуренні і відчутті несправедливості. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила задовольнити позов. Представник відповідача в судове засіданні не з'явився, надіслав клопотання про розгляд справи за його відсутності та заперечення на позовну заяву [PERSON], в якому позовні вимоги не визнав, зазначивши наступне. Дійсно 22 лютого 2014 року між позивачем та відповідачем був укладений договір фінансового лізингу №009332 з відповідними додатками, які є його невід'ємною частиною, і в якому зазначені всі істотні умови. Правочин укладено в письмовій формі, особисто підписано позивачем та повноважною особою відповідача, скріплено печаткою, тобто дотримано всіх вимог, які ставляться чинним законодавством до дійсності правочину. Вказав, що ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» здійснює свою діяльність, а саме надає послуги з фінансового лізингу на підставі довідки про взяття на облік юридичної особи, виданої Державною комісією з урегулювання ринків фінансових послуг України, ліцензія на надання таких послуг їм не потрібна, так як не передбачена законодавством. Також чинне законодавство не вимагає нотаріального посвідчення договорів лізингу. За таких обставин, вважає пред'явлений позивачем позов безпідставним і необґрунтованим. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, докази, встановив наступне. Відповідно до ст.10 ЦПК України, сторони мають рівні права щодо надання доказів і кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підстави своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Згідно зі ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень і такі докази подаються сторонами, однак доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Між ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс», як лізингодавцем та [PERSON], як лізингоодержувачем, 22 лютого 2014 року укладено договір фінансового лізингу №009332 з трьома додатками. Відповідно до п.1.3 укладеного договору, лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати у власність предмет лізингу, зазначений у п.1.1 договору та специфікації, що є додатком №3 до договору, а саме транспортний засіб ЗАЗ FORZA HATCHBACK, комплектація комфорт, вартістю 97700 грн. Предмет лізингу є власністю лізингодавця (п.1.5 договору) та придбається ним на своє ім'я за договором купівлі-продажу у продавця автомобіля (п.4.6 договору). Пунктами 1.7, 1.8 договору передбачено, що предмет договору передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця авансового платежу (50% від вартості предмета лізингу), комісії за організацію та оформлення договору (10% від вартості предмету лізингу) та комісії за передачу предмета лізингу (3% від вартості предмету лізингу). Лізингоодержувач має можливість сплачувати авансовий платіж впродовж 12 місяців з моменту підписання договору платежами, визначеними в додатку №1 до договору. Авансовий платіж не може бути сплачений повністю лізингоодержувачем до сплати комісії за організацію. На виконання умов договору, позивач 22 лютого 2014 року перерахував на розрахунковий рахунок ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» 9779 грн. комісії за організацію та оформлення даного договору, що підтверджується квитанцією №3 від 22 лютого 2014 року (а.с.13). Законом України від 2 червня 2011 року "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання ринків фінансових послуг" (введено в дію з 9 січня 2012 року) внесено зміни до ч.1 ст.4 Закону України "Про фінансові послуги та регулювання ринків фінансових послуг" та доповнено п.111, відповідно до якого, до фінансових послуг віднесено послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах. На підставі цього Закону, Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг (як уповноважений державний орган) (далі - Нацкомфінпослуг), затвердила Ліцензійні умови провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах (розпорядження від 9 жовтня 2012 року №1676 "Про затвердження Ліцензійних умов провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах") (далі - Ліцензійні умови). Ліцензійні умови закріпили визначення, сутність, правовий статус учасників (і вимоги до них) такого виду фінансових правовідносин, як придбання товарів у групах. З аналізу Ліцензійних умов слід зробити висновок про те, що діяльність таких груп направлена на легітимне використання фінансової схеми із залученням грошових коштів споживачів для придбання певного виду товарів та/або послуг. Згідно з п.1.2 ч.1 Ліцензійних умов, адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групі - це фінансова послуга, що надається ліцензіатом і передбачає залучення грошових коштів учасників групи, об'єднання цих коштів з метою придбання та розподілу товарів між учасниками групи. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3, 5, 6 ст.203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до положень, закріплених у ч.1, п.7 ч.3, ч.6 ст.19 Закону України "Про захист прав споживачів", забороняється здійснення нечесної підприємницької практики. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Зокрема, відповідно до п.7 ч.3 ст.19 цього Закону, забороняються як такі, що вводять в оману, утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів до такої схеми, а не за рахунок продажу або споживання продукції. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Як вбачається з наведеного, законодавець розрізняє ознаки, що застосовуються до поняття "пірамідальна схема" та "придбання товарів у групах". Якщо перше є порушенням законодавства, то друге, за умови отримання відповідного дозволу та дотримання всіх встановлених вимог, є легітимною підприємницькою діяльністю. Такий висновок ґрунтується на головній ознаці відсутності "пірамідальної схеми", згідно з п.7 ч.3 ст.19 Закону України "Про захист прав споживачів", - це товарність схеми, тобто передбачення надання споживачу товару в обмін на внесені ним кошти. Так, за схемою придбання товарів у групах придбання товарів для кожного споживача (крім останнього) відбувається, у тому числі й за рахунок внесків інших учасників. Різниця між споживачами-учасниками є тільки в часі одержання товару кожним із них, оскільки в кінцевому підсумку товар одержать усі учасники, навіть ті, які фінансово були найменш "активними", за умови виконання ними умов договору. Отже, якщо укладений сторонами правочин передбачає одержання споживачем необхідного йому товару, визначає умови (схему фінансування тощо), за яких такий товар може бути одержаний (у тому числі закріплює відповідні права та обов'язки сторін), то до такого правочину не може бути застосовано визначення "пірамідальної схеми". За таких обставин, доводи позивача про нікчемність укладеного між ним та відповідачем договору фінансового лізингу через невідповідність його Закону України «Про захист прав споживачів», є необґрунтованими. Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 11 вересня 2013 року №6-40цс13 у справі за позовом про визнання угоди недійсною, відшкодування майнової та моральної шкоди, яка, відповідно до положень статті 360-7 ЦПК України, є обов'язковою для всіх судів України. Відповідно до п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року №9, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Частина 4 ст.5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» від 12 липня 2001 року №2664-III, передбачає можливість та порядок надання окремих фінансових послуг юридичними особами, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, які визначаються законами та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання діяльності фінансових установ та ринків фінансових послуг, виданими в межах їх компетенції. За змістом п.2.1 ст.2 Положення про надання послуг з фінансового лізингу юридичними особами - суб'єктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, затвердженого Розпорядженням від 22 січня 2004 року №21 Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України, юридична особа має можливість надавати послуги з фінансового лізингу, якщо у предметі діяльності, визначеному установчими (засновницькими) документами, передбачено здійснення діяльності з надання послуг з фінансового лізингу та враховано вимоги законодавства щодо можливості суміщення фінансових послуг, а також за наявності довідки про взяття на облік юридичної особи, виданої Держфінпослуг та/або Нацкомфінпослуг. Довідка Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг серії ФЛ №486 від 11 вересня 2012 року (а.с.48) та виписка з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців (а.с.49) свідчать про те, що ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» взято на облік як установу з правом надавати послуги з фінансового лізингу. До того ж, у матеріалах справи міститься відповідь Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 9 серпня 2013 року за №5831/16-8, з якої вбачається, що здійснення діяльності по наданню послуг з фінансового лізингу не потребує ліцензування. За таких обставин, доводи позивача про необхідність ліцензування послуг з фінансового лізингу є безпідставними і суперечать ст.34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Відповідно до ч.2 ст.806 ЦК України, до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. Норми загальних положень про найм (оренду) викладені виключно в параграфі 1 глави 58 ЦК України. Частиною 3 ст.806 ЦК України зазначається, що особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом. У частині 1 ст.6 Закону України "Про фінансовий лізинг" визначено форму договору фінансового лізингу: "Договір лізингу має бути укладений у письмовій формі". Отже, доводи позивача щодо нікчемності укладеного договору у зв'язку з недотриманням сторонами нотаріальної форми договору - недотримання вимог ч.2 ст.799 ЦК України є помилковими та такими, що не ґрунтуються на нормах чинного законодавства. Застосування до фінансового лізингу норм, що регулюють окремі види найму (оренди), чинним законодавством не передбачено. Окрім цього, відповідно до частини 1 статті 806 ЦК України, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Аналогічне визначення договору лізингу міститься і у статті 1 Закону України "Про фінансовий лізинг". Відносини, що виникають у зв'язку з договором лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку та Законом України "Про фінансовий лізинг" (частина 2 статті 806 ЦК України та частина 1 статті 2 Закону України "Про фінансовий лізинг"). За договором лізингу, майновий інтерес лізингодавця полягає у розміщенні та майбутньому поверненні з прибутком грошових коштів, а майновий інтерес лізингоодержувача - в можливості користуватися та придбати предмет лізингу у власність. Згідно зі статтею 16 Закону України "Про фінансовий лізинг", лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом та інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Належне виконання лізингоодержувачем обов'язків зі сплати всіх лізингових платежів, передбачених договором лізингу, означає реалізацію ним права на викуп отриманого в лізинг майна. Таким чином, на правовідносини, що складаються між сторонами договору лізингу щодо одержання лізингодавцем лізингових платежів у частині покупної плати за надання майна в майбутньому у власність лізингоодержувача, поширюються загальні положення про купівлю-продаж. Статтею 692 ЦК України встановлено, що покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару, встановлену в договорі. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу. Згідно зі статтею 697 ЦК України, договором може бути встановлено, що право власності на переданий покупцеві товар зберігається за продавцем до оплати товару або настання інших обставин. Враховуючи викладене, те, що здійснення діяльності з надання послуг з фінансовго лізингу не потребує ліцензування, а нотаріальне посвідчення договору фінансового лізингу не вимагається, що спірним договором не передбачено повернення лізингоодержувачу комісії за організацію данного договору, суд приходить до висновку, що укладений між позивачем і відповідачем договір фінансового лізингу відповідає всім вимогам закону, а тому вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] до ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс». Відповідно до ст.88 ЦПК України, судові витрати віднести на рахунок держави. На підставі викладеного, Законів України "Про фінансові послуги та регулювання ринків фінансових послуг", "Про фінансовий лізинг", «Про захист прав споживачів», ст.ст.203, 215, 692, 697, 806 ЦК України

Outcome: dismissed