Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-02 00:00:00

У позовній заяві [PERSON] просить постановити рішення про визнання за ним права на завершення приватизації та реєстрації права власності відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" на земельні ділянки площею 0,25 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд з кадастровим № 0723384700:01:002:0279 та площею 0,35 га для ведення підсобного сільського господарства з кадастровим № 0723384700:01:002:0280 в порядку спадкування за законом після смерті [INFO] його дружини [PERSON] . Вимоги обґрунтував тим, що рішенням Радехівської сільської ради № 4/4 від 26.05.1995 року дружині у приватну власність були передані земельні ділянки площею 0,25 га для обслуговування житлового будинку та 0,35 га для ведення підсобного сільського господарства. За життя дружина розпочала процес приватизації земельних ділянок (отримала рішення органу місцевого самоврядування про передачу земельних ділянок у власність), однак його не завершила. Через відсутність правовстановлюючих документів на це майно йому, як спадкоємцю першої черги, нотаріус відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину. Тому за захистом своїх прав звернувся в суд із цим позовом на підставі положень ст.ст.524, 529, 549 ЦК УРСР, п.1 розділу Х "Перехідних положень" ЗК України. Третя особа [PERSON] подала письмові пояснення на позовну заяву. У них вказала, що після смерті [INFO] чоловіка [PERSON] набула права на завершення приватизації земельних ділянок площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та площею 0,60 га для ведення особистого селянського господарства, які були передані безоплатно у приватну власність чоловікові згідно рішення Радехівської сільської ради від 25.04.1996 року. На підставі рішення сільської ради від 30.06.2017 року їй було виготовлено технічну документацію щодо встановлення (відновлення) меж земельним ділянкам в натурі особистого підсобного господарства, які фактично складаються із п`яти земельних ділянок. Земельна ділянка з кадастровим № 0723384700:01:002:0280, на яку позивач просить визнати право на завершення приватизації, за своєю конфігурацією не відповідає фактичному розташуванню згідно рішення сільської ради і накладається із земельною ділянкою площею 0,10 га, яка передавалась чоловікові [PERSON] . Спірною земельною ділянкою [PERSON] та її чоловік, позивач [PERSON] , ніколи не користувались. Нею фактично з 1980 років користувався чоловік [PERSON] , а після його смерті - вона, спору щодо меж земельної ділянки із [PERSON] ніколи не було. Земельна ділянка площею 0,35 га, якою користувалась [PERSON] , складається із двох частин і вони знаходяться зовсім в іншому місці. Крім цього, позивач не звертався у сільську раду із заявою щодо виготовлення технічної документації і не отримував відповідного дозволу, що є порушенням ст.55 Закону України "Про землеустрій". В судовому засіданні позивач позов підтримав та просив його задовольнити. Представник позивача вказала, що у 2016 році позивач звернувся у сільську раду із заявою про приватизацію земельної ділянки, однак у цьому йому буле відмовлено, рекомендовано звернутися в суд. Позивач звернувся в суд із заявою про забезпечення доказів та на підставі винесеної судом ухвали йому була виготовлена технічна документація на земельні ділянки із конкретною адресою. Технічна документація третьої особи не має кадастрових номерів, відповідно земельні ділянки не є сформованими, тому відсутні підстави вважати наявною накладки земельних ділянок. Просила позов задовольнити. Представник відповідача Вишнівської сільської ради Любомльського району позов визнав частково, не заперечив проти його задоволення в частині земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, в решті позову просив відмовити. Пояснив, що у виданих витягах із рішень сільської ради зазначається адреса місця знаходження земельної ділянки лише щодо земельних ділянок для будівництва житлового будинку. Земельні ділянки для ведення особистого господарства надавались громадянам згідно заяв після того як колгоспи виділяли певну площу, проте сільська рада конкретних адрес земельних ділянок у рішеннях не зазначала. Проведеною у 2004 році інвентаризацією було встановлено, що дружині позивача [PERSON] надавались земельні ділянки в урочищах "Піщани" та "Руцьове". Цю інформацію сільська рада надавала на запит Держземкадастру. Про існування ухвали суду в порядку забезпечення доказів сільській раді нічого відомо не було. Представник третьої особи [PERSON] позов заперечив. Окрім висловлених у письмових поясненнях його довірительки доводів, вказав, що із заявою про виготовлення технічної документації для завершення приватизації земельних ділянок після смерті дружини позивач в сільську раду не звертався та відмови у наданні йому цього дозволу не отримував, тим самим позивач не дотримав встановленої процедури та передчасно звернувся до суду із цим позовом, так як дане питання відноситься до компетенції сільської ради, а не суду. В межах винесеної судом ухвали про забезпечення доказів позивач до суду із відповідним позовом не звертався. Землевпорядна організація при виготовленні технічної документації обмежилась лише ухвалою суду без наявності доказів щодо конфігурації і поворотних точок земельної ділянки, при цьому мала в розпорядженні інформацію сільської ради про знаходження земельних ділянок [PERSON] площею 0,35 га у двох урочищах, у іншому місці. Фактично земельна ділянка була сформована зі слів самого позивача. Просив у задоволенні позову відмовити за його передчасністю та безпідставністю. Представник Любомльського районного виробничого відділу Волинської регіональної філії ДП "Центр Державного земельного кадастру" як третьої особи пояснила, що технічну документацію на земельні ділянки виготовляла на виконання ухвали суду, у якій зазначалась конкретна адреса земельних ділянок. Ухвала ніким не оскаржувалась. Під час огляду земельної ділянки був присутній представник Вишнівської сільської ради, який про знаходження земель в іншому місці (урочищах) не висловлювався, підписав акт. Просила задовольнити позов. Аналізом доказів по справі суд встановив наступні фактичні обставини. Згідно із виданим Державним архівом Волинської області 10.08.2016 року архівним витягом з рішення сесії Радехівської сільської ради Любомльського району від 26.05.1995 року № 4/4 [PERSON] передано безоплатно у приватну власність земельні ділянки для обслуговування житлового будинку і будівель площею 0,25 га та для ведення підсобного господарства площею 0,35 га відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України 26.12.1992 року "Про приватизацію земельних ділянок". [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] . Позивач [PERSON] доводився [PERSON] чоловіком та спадщину прийняв шляхом спільного проживання на час відкриття спадщини, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] та копією матеріалів спадкової справи № 332/2006. Із довідки Радехівської сільської ради Любомльського району від 25.01.2013 року та наявної у матеріалах спадкової справи довідки цієї ж сільської ради від 13.12.2006 року встановлено, що [PERSON] до дня смерті була зареєстрована і проживала з чоловіком, позивачем [PERSON] , по [ADDRESS] . У 2005 році позивач вибув у село Згорани. На заяву від 11.02.2016 року приватний нотаріус Любомльського районного нотаріального округу Семенюк Н.М. відмовила позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку в селі Радехів Любомльського району через відсутність у його дружини [PERSON] як спадкодавця правовстановлюючих документів на це майно. 02.03.2016 року позивач звернувся з заявою в Радехівську сільську раду Любомльського району з метою отримання у власність земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд площею 0,25 га по [ADDRESS] . На цю заяву 09.03.2016 року Радехівська сільська рада надала позивачу відповідь про неможливість передачі йому цієї земельної ділянки через відсутність у сільської ради відповідних повноважень згідно із п.а ст.12 ЗК України, оскільки ця земельна ділянка знаходиться у приватній власності [PERSON] , якій вона була виділена під забудову житлового будинку згідно рішення Радехівської сільської ради від 26.11.1993 року № 13/5 та рішенням від 26.05.1995 року № 4/4 безкоштовно передана у власність відповідно до Декрету КМУ від 26.12.1992 року № 15-92. Для отримання земельної ділянки у власність шляхом успадкування позивачу рекомендовано звернутися в суд. У 2016 році позивач звернувся в суд із заявою про забезпечення доказів до пред`явлення позову про визнання права власності на земельні ділянки. Ухвалою Любомльського районного суду від 25.04.2016 року заяву позивача задоволено. Зобов`язано Любомльський районний виробничий відділ ДП "Центру Деражавного земельного кадастру" Волинської регіональної філії виготовити технічну документацію із землеустрою щодо відновлення (встановлення) меж земельної ділянки переданих померлій [PERSON] згідно рішення Радехіської сільської ради від 26.05.1995 року №4/4 площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та земельної ділянки площею 0,35 га для ведення особистого підсобного господарства будинку по [ADDRESS] . На підставі цієї ухвали суду Любомльський районний виробничий відділ Волинської регіональної філії ДП "Центр Державного земельного кадастру" виготовив дві технічні документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) згідно цільових призначень земельних ділянок по [ADDRESS] - 21.12.2018 року - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,25 га, якій згідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку присвоєний кадастровий номер 0723384700:01:002:0279; - 13.03.2019 року - для ведення підсобного сільського господарства площею 0,35 га, якій згідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку присвоєний кадастровий номер 0723384700:01:002:0280. У технічній документації на земельну ділянку з кадастровим номером 0723384700:01:002:0280 наявний акт прийомки-передачі межових знаків [PERSON] , який підписаний, у тому числі, начальником відділу земельних ресурсів, кадастру та екологічної безпеки Вишнівської сільської ради Дитиною А.І. На запит відділу ДП "Центр Державного земельного кадастру" 02.10.2018 року Вишнівська сільська рада повідомляла, що в рішенні сільської ради від 26.05.1995 року № 4/4 відсутня інформація про місце знаходження переданої у власність [PERSON] земельної ділянки. Проте згідно матеріалів інвентаризації земель особистих селянських господарств від 2004 року земельні ділянки [PERSON] знаходились в урочищі "Піщани" - 0,15 га та в урочищі "Руцьове" - 0,20 га. Згідно з витягом Державного архіву Волинської області від 21.04.2017 року рішенням Радехівської сільської ради від 25.04.1996 року № 6/5.1, 6/5.2 [PERSON] передано безкоштовно у приватну власність земельні ділянки для обслуговування житлового будинку та господарських будівель площею 0,25 га та для ведення особистого підсобного господарства площею 0,60 га. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] . Третій особі [PERSON] , як дружині [PERSON] і єдиному спадкоємцю, рішенням Вишнівської сільської ради від 30.06.2017 року № 21/2017-62 надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості), які були передані у власність Бородчуку М. Л . рішенням сільської ради від 25.04.1996 року № 6/5.1, 6/5.2. На підставі цього рішення і клопотання [PERSON] фізичною особою-підприємцем [PERSON] була виготовлена технічна документація, зокрема на земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства, які складаються із п`яти частин. Із складеної ФОП [PERSON] схеми розміщення земельних ділянок вбачається, що між земельними ділянками площею 0,35 га та 0,10 га для ведення підсобного сільського господарства, на які претендують позивач [PERSON] та третя особа [PERSON] , відповідно, має місце накладка площею 0,0646 га. У справі встановлено, що позивач [PERSON] на даний час проживає по [ADDRESS] , а третя особа [PERSON] по сусідству - по [ADDRESS] та є власником житлового будинку з господарськими будівлями за цією адресою згідно рішенням Любомльського районного суду від 23.12.2005 року. Свідок [PERSON] суду показала, що спірною земельною ділянкою завжди постійно користувалася (садила огород) сім`я [PERSON] . Ця земельна ділянка межувала із ділянкою [PERSON] , на якій спочатку був побудований сарай, а пізніше останній побудував будинок. Свідок [PERSON] суду показала, що у 2008 році із позивачем [PERSON] перебувала у цивільному шлюбі, а з 2009 року по 2016 року - зареєстрованому шлюбі. Упродовж усього цього періоду проживали разом в селі Радехів по [ADDRESS] , допомагала позивачу добудовувати будинок. Земельні ділянки межували по прямій лінії, спору з приводу їх користування ніколи не було. Спірну земельну ділянку, яка знаходиться по ліву сторону обробляла [PERSON] , а їх огород був напроти будинку. Отже, у справі встановлено, що позивач є єдиним спадкоємцем першої черги за законом після смерті [INFO] [PERSON] згідно із ст.529 ЦК УРСР; спадщину прийняв у відповідності до п.1 ч.1 ст.549 ЦК УРСР фактичним вступом в управління або володіння спадковим майном. За життя [PERSON] . рішенням сільської ради від 26.05.1995 року передано безоплатно у приватну власність земельні ділянки відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України № 15-92 від 26.12.1992 року "Про приватизацію земельних ділянок". У статті 1 цього Декрету постановлено сільським, селищним, міським Радам народних депутатів забезпечити передачу протягом 1993 року громадянам України у приватну власність земельних ділянок, наданих їм для ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, у межах норм, установлених Земельним кодексом України. Відповідно до ст.3 Декрету право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених статтею 1 цього Декрету, посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю. Згідно із ст.23 ЗК України, у чинній на час прийняття сільською радою рішення від 26.05.1995 року редакції, право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Відповідно до ч.1 ст.125 ЗК України у редакції закону від 25.10.2001 року, чинного до дня смерті [PERSON] , право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Виходячи із наведених норм, спадкодавець [PERSON] , отримавши земельні ділянки на правах власника, юридично їх не оформила, а відтак не набула на них права власності, тому вони не входять до спадкового майна і на них в порядку спадкування не може бути набуте право власності. Згідно із ч.3 ст.152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, у тому числі, шляхом визнання прав. У пункті 1 Перехідних положень ЗК України визначено, що рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийняті органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року "Про приватизацію земельних ділянок", є підставою для реєстрації права власності на земельні ділянки цих громадян або їх спадкоємців відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Державна реєстрація таких земельних ділянок здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Велика палата Верховного Суду у постанові від 20.03.2019 року по справі № 350/67/15 вказала, якщо спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку згідно зі статтею 125 ЗК України, проте розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, а органами місцевого самоврядування відмовлено спадкоємцям у завершенні процедури приватизації, то спадкоємці мають право звертатися до суду із позовами про визнання відповідного права в порядку спадкування - права на завершення приватизації та одержання державного акта про право власності на землю на ім`я спадкоємця, а не права власності на земельну ділянку. Якщо видача державного акта про право власності на землю здійснюється на підставі рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийнятого органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету, до спадкоємців переходить право отримати державний акт про право власності на земельну ділянку. Зазначений порядок встановлений законодавством у разі набуття права власності на земельні ділянки шляхом їх приватизації громадянами (частина третя статті 116 ЗК України). Із наведеного слід дійти висновку, що до позивача як спадкоємця після смерті [PERSON] переходять в порядку спадкування виключно ті права, які існували на день відкриття спадщини, зокрема право на завершення розпочатої при житті процедури приватизації земельних ділянок на підставі рішення сільської ради від 26.05.1995 року. Згідно із матеріалами позову позивач вважає, що має право на завершення приватизації цих земельних ділянок уже із присвоєними їм кадастровими номерами, тобто із конкретно визначеними місцями їх знаходження і конфігурацією. Проте у самому рішенні сільської ради не зазначені адреси місця знаходження цих земельних ділянок та за життя [PERSON] не складався акт виносу земельних ділянок в натурі на місцевості із визначенням їх меж та конфігурації. У частині 7 статті 55 Закону України "Про землеустрій" (в редакції Закону від 02.06.2015 року № 497-VIII) визначено, що у разі якщо на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) передбачається здійснити передачу земельних ділянок державної чи комунальної власності у власність чи користування, така технічна документація розробляється на підставі дозволу, наданого Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органом виконавчої влади, органом місцевого самоврядування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 Земельного кодексу України (у випадках, передбачених законом). Однак, як встановлено в судовому засіданні, позивач як єдиний спадкоємець після смерті дружини не звертався до Радехівської чи Вишнівської сільської ради із заявою про надання йому дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості), як подальшої процедури для завершення приватизації переданих спадкодавцю у власність земельних ділянок. Із наявної у справі відповіді Радехівської сільської ради від 09.03.2016 року вбачається, що звернення позивача від 02.03.2016 року стосувалось лише передачі йому у власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,25 га, а не надання йому дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою в порядку спадкування права на завершення приватизації земельних ділянок, тому у спірних правовідносинах судом до уваги не приймається. Згідно із ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Із наведеного слід дійти висновку, що через відсутність у справі відмови органу місцевого самоврядування на завершення позивачем процедури приватизації в порядку спадкування після смерті його дружини, відсутні підстави вважати порушеним право позивача зі сторони Вишнівської сільської ради. Крім цього, у справі встановлено, що на підставі ухвали Любомльського районного суду від 25.04.2016 року в порядку забезпечення доказів землевпорядною організацією позивачу виготовлено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та земельним ділянкам по [ADDRESS] присвоєні кадастрові номери 0723384700:01:002:0279, 0723384700:01:002:0280, що підтверджується сформованими на ім`я позивача витягами з Державного земельного кадастру про земельну ділянку. Відповідно до ч.4 ст.791 ЗК України земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Відповідно до ч.9 ст.791 ЗК України земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї. Згідно із ч.10 ст.791 ЗК України державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі. У частинах 4, 5 статті 24 Закону України "Про Державний земельний кадастр" визначено, що для державної реєстрації земельної ділянки Державному кадастровому реєстратору, який здійснює таку реєстрацію, подаються: заява за формою, встановленою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері земельних відносин; оригінал документації із землеустрою, яка є підставою для формування земельної ділянки; документація із землеустрою, яка є підставою для формування земельної ділянки у формі електронного документа. Державний кадастровий реєстратор, який здійснює державну реєстрацію земельних ділянок, протягом чотирнадцяти днів з дня реєстрації заяви: перевіряє відповідність документів вимогам законодавства; за результатами перевірки здійснює державну реєстрацію земельної ділянки або надає заявнику мотивовану відмову у державній реєстрації. Відповідно до ст.126 ЗК України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Доказів неможливості або відмови у реєстрації права власності на земельні ділянки у відповідності до вищенаведених положень Закону позивач суду не надав. При цьому нормами чинного законодавства не передбачено обов`язкового погодження чи затвердження технічної документації із землеустрою органом місцевого самоврядування. Проте, незважаючи на це, із таким питанням позивач до Вишнівської сільської ради не звертався. Отже, ні в позовній заяві, ні в судовому засіданні позивач не довів у який саме спосіб має місце порушення, невизнання або оспорювання його прав зі сторони Вишнівської сільської ради відповідача. Третя особа у своїх доводах фактично вказує на наявність у неї із позивачем спору у зв`язку із наявністю накладки земельних ділянок. Однак дане питання не є предметом спору в даній справі, оскільки доказів неможливості реалізації позивачем свого права саме з цієї підстави суду не надано, а відтак правового значення у спірних правовідносинах не має. Таким чином, зважаючи на встановлені фактичні обставини, відповідні їм право-відносини і наведені положення чинного законодавства, суд вважає необхідним у задоволенні позову відмовити за його безпідставністю. У зв`язку із таким рішенням понесені позивачем витрати відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed