Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-15 00:00:00

Прокурор Черкаського району звернувся до суду з позовом до [PERSON], Черкаської райдержадміністрації, третя особа Реєстраційна служба Черкаського РУЮ про визнання розпоряджень та державного актів на право власності незаконними. Позивач вказує, що [PERSON] 24.04.2007 року було надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, розташованої в адміністративних межах Будищанської сільської ради за межами населеного пункту для ведення особистого селянського господарства. В подальшому розпорядженням голови Черкаської районної державної адміністрації від 22 липня 2009 року №272 затверджено акт від 21 липня 2009 року обстеження земельних ділянок, розташованих в адміністративних межах Будищанської сільської ради за межами населеного пункту, загальною площею 13,3632 га. Вказаним розпорядженням переведено обстежувані ділянки із земель загального користування, зайнятих чагарниками, до земель запасу із визначенням виду угідь «пасовища». Пунктом 3 розпорядження земельні ділянки віднесено до категорії земель сільськогосподарського призначення. Розпорядженням голови Черкаської районної державної адміністрації від 21 вересня 2009 року №323 затверджено проект відведення земельних ділянок та передано безоплатно у власність в тому числі і [PERSON] земельну ділянку загальною площею 1,9252 га, розташовану в адміністративних межах Будищанської сільської ради за межами населеного пункту. На підставі даного розпорядження 06 жовтня 2009 року [PERSON] видано державний акт на право власності на земельну ділянку площею 1,9252 га серії ЯИ №528884 року з грубим порушенням чинного законодавства. Позивач вважає, що розпорядження голови Черкаської районної державної адміністрації від 22 липня 2009 року №272 суперечить вимогам земельного законодавства України, чинного на момент його видання, в частині порушення порядку встановлення цільового призначення земельної ділянки, так як не була проведена інвентаризація земель відповідно до вимог ч.2 ст. 35 Закону України «Про землеустрій», так як при проведенні інвентаризації земельної ділянки віднесення її до певної категорії повинно було здійснюватися на підставі відповідної документації із землеустрою, погодженої та затвердженої в установленому законом порядку, тому позивач просить визнати дане розпорядження незаконним та скасувати його. Крім того, позивач зазначає, що розпорядження голови Черкаської районної державної адміністрації від 21 вересня 2009 року №323 порушує законодавчі вимоги щодо неможливості перебування земель, зайнятих річками та прибережними захисними смугами у приватній власності оскільки спірна земельна ділянка надана [PERSON] розташована в межах прибережної захисної смуги річки Вільшанка та охоплює землі зайняті іншим водним об'єктом - ставком. За результатами геодезичних обмірів всього масиву земельних ділянок встановлено, що останні частково охоплюють межі прибережної захисної смуги р. Вільшанка та включають землю під водним об'єктом - ставком, лінія урізу води якого знаходиться в межах відведеної в подальшому ділянки. Відповідно до розробленого картографічного відображення меж відведеної земельної ділянки та лінією урізу води вбачається що зі східної сторони ділянки лінія урізу води проходить на відстані 53,38 метрів від межі відведеної [PERSON] земельної ділянки, згідно затвердженого проекту відведення. Таким чином, на думку позивача [PERSON] відведено частину земельної ділянки, зайнятої водим об'єктом - ставком. Відповідно до ст. 60 Земельного кодексу України вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об'єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності встановлюються прибережні захисні смуги. Прибережні захисні смуги встановлюються по берегах річок та навколо водойм уздовж урізу води. Для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менш як 3 гектари ширина смуги складає 25 метрів. Згідно з ст. 88 Водного кодексу України землі прибережних захисних смуг перебувають у державній та комунальній власності та можуть надаватися в користування лише для цілей, визначених цим Кодексом. В судовому засіданні представник позивача підтримав вимоги позовної заяви, просив їх задовольнити. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] позов не визнали та зазначили, що позов прокурора задоволенню не підлягає з ряду підстав зазначених в їхньому запереченні та доповнені до нього. Відповідач Черкаська РДА, в судове засідання повторно не з'явились, хоча про час і місце його проведення повідомлялись в установленому законом порядку, що підтверджується даними рекомендованих повідомлень про вручення поштових відправлень. Третя особа Реєстраційна служба Черкаського РУЮ в судове засідання не з'явилась хоча про час і місце його проведення повідомлялись в установленому законом порядку, що підтверджується даними рекомендованих повідомлень про вручення поштових відправлень. Заслухавши пояснення представника позивача, представників відповідача [PERSON], вивчивши матеріали справи, суд встановив наступні фактичні обставини справи. Рішенням Будищанської сільської ради від 17.04.2007 року №10-8 [PERSON] було погоджено місце розташування земельної ділянки площею 2,0 га в адміністративних межах Будищанської сільської ради за межами населеного пункту для ведення особистого селянського господарства Листом № 01-54/210 від 24.04.2007 року [PERSON] було надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, розташованої в адміністративних межах Будищанської сільської ради за межами населеного пункту для ведення особистого селянського господарства. В подальшому розпорядженням голови Черкаської районної державної адміністрації від 22 липня 2009 року №272 затверджено акт від 21 липня 2009 року обстеження земельних ділянок, розташованих в адміністративних межах Будищанської сільської ради за межами населеного пункту, загальною площею 13,3632 га. Вказаним розпорядженням переведено обстежувані ділянки із земель загального користування, зайнятих чагарниками, до земель запасу із визначенням виду угідь «пасовища». Пунктом 3 розпорядження земельні ділянки віднесено до категорії земель сільськогосподарського призначення. Розпорядженням голови Черкаської районної державної адміністрації від 21 вересня 2009 року №323 затверджено проект відведення земельних ділянок та передано безоплатно у власність в тому числі і [PERSON] земельну ділянку загальною площею 1,9252 га, розташовану в адміністративних межах Будищанської сільської ради за межами населеного пункту. На підставі даного розпорядження 06 жовтня 2009 року [PERSON] видано державний акт на право власності на земельну ділянку площею 1,9252 га серії ЯИ №528884 року з грубим порушенням чинного законодавства. Відповідно до ч.1, 2 ст. 18 ЗК України в редакції чинній на момент спірних правовідносин) - до земель України належать усі землі в межах її території, в тому числі острови та землі, зайняті водними об'єктами, які за основним цільовим призначенням поділяються на категорії. Категорії земель України мають особливий правовий режим. Відповідно до ч.1ст. 19 ЗК України в редакції чинній на момент спірних правовідносин)Землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, зв'язку, енергетики, оборони та іншого призначення. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 20 ЗК України (в редакції чинній на момент спірних правовідносин) - віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об'єктів природоохоронного та історико-культурного призначення. Відповідно до ч. 1 ст. 23 2ЗК України (в редакції чинній на момент спірних правовідносин) - землі, придатні для потреб сільського господарства, повинні надаватися насамперед для сільськогосподарського використання. Визначення земель, придатних для потреб сільського господарства, провадиться на підставі даних державного земельного кадастру. Відповідно до ст. 35 Закону України "Про землеустрій" (в редакції чинній на момент спірних правовідносин) - інвентаризація земель проводиться з метою встановлення місця розташування об'єктів землеустрою, їхніх меж, розмірів, правового статусу, виявлення земель, що не використовуються, використовуються нераціонально або не за цільовим призначенням, виявлення і консервації деградованих сільськогосподарських угідь і забруднених земель, встановлення кількісних та якісних характеристик земель, необхідних для ведення державного земельного кадастру, здійснення державного контролю за використанням та охороною земель і прийняття на їх основі відповідних рішень органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування. З вище викладеного слідує,що посилання позивача на те, що обстеження спірної земельної ділянки повинно було у оформлюватись одним з видів документації з землеустрою, передбачених у ст. 25 Закону України "Про землеустрій" не відповідає дійсності, оскільки чинним на момент спірних правовідносин законодавством дані вимоги не передбачалися. Крім того, у 2009 році взагалі не було затверджено порядку проведення інвентаризації земель, він був визначений лише постановою Кабінету Міністрів України № 513 від 23.05.2012 року. Статтею 22 ЗК України (в редакції чинній на момент спірних правовідносин) визначено, що землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури або призначені для цих цілей. До земель сільськогосподарського призначення належать: сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги) та несільськогосподарські угіддя (господарські шляхи і прогони, полезахисні лісові смуги та інші захисні насадження, крім тих, що віднесені до земель лісогосподарського призначення, землі під господарськими будівлями і дворами, землі тимчасової консервації тощо). Таким чином, ЗК України (в редакції чинній на момент спірних правовідносин) визначає лише дві підкатегорії земель сільськогосподарського призначення - сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги) та несільськогосподарські угіддя. Крім того встановлено підкатегорії земель сільськогосподарського призначення в залежності від цілей, для яких їх може бути надано фізичним та юридичним особам (для особистого селянського господарства, ведення фермерського господарства, городництва, садівництва, сінокосіння та випасання худоби). Таким чином, правовий режим земель особистого селянського господарства є більш універсальним. Такі земельні ділянки можуть використовуватися для будь-якої сільськогосподарської діяльності їх власниками. Обмеження стосується лише іноземних громадян та осіб без громадянства, які можуть мати та використовувати такі ділянки з врахуванням їх мети, але на відміну від громадян України, тільки на умовах оренди. Відповідно до ч. 1 ст. 33 ЗК України (в редакції чинній на момент спірних правовідносин)громадяни України можуть мати на праві власності та орендувати земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства. Згідно зі ст. 1 Закону України "Про особисте селянське господарство"(в редакції чинній на момент спірних правовідносин) особисте селянське господарство - це господарська діяльність, яка проводиться без створення юридичної особи фізичною особою індивідуально або особами, які перебувають у сімейних чи родинних відносинах і спільно проживають, з метою задоволення особистих потреб шляхом виробництва, переробки і споживання сільськогосподарської продукції, реалізації її надлишків та надання послуг з використанням майна особистого селянського господарства, у тому числі й у сфері сільського зеленого туризму. За ст. 5 Закону України "Про особисте селянське господарство" (в редакції чинній на момент спірних правовідносин) для ведення особистого селянського господарства використовують земельні ділянки розміром не більше 2,0 гектара, передані фізичним особам у власність або оренду в порядку, встановленому законом. Земельний кодекс та Закон України "Про особисте селянське господарство" (в редакції чинній на момент спірних правовідносин) не містять обмежень, які саме землі сільськогосподарського призначення не можуть передаватись у власність для ведення особистого селянського господарства. Крім того, Верховний Суд України в своєму правовому висновку викладеному у постанові від 14 травня 2014 року № 6-35цс14, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів, зазначив, що у випадку передачі громадянам у приватну власність земельної ділянки із земель державної чи комунальної власності, межі якої не встановлені в натурі або цільове призначення якої змінюється, обов'язковим є розроблення проекту землеустрою про відведення земельної ділянки. Як встановлено в судовому засіданні, був розроблений проект відведення земельної ділянки [PERSON] загальною площею 1,9252 га, який в подальшому був затверджений розпорядженням голови Черкаської районної державної адміністрації від 21 вересня 2009 року №323 . Крім того, Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 13 листопада 2013 року розглянув справу № 6-123 цс 13, предметом якої був спір про визнання незаконним рішення органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність фізичній особі та відновлення права територіальної громади на зазначену земельну ділянку з причини її передачі не згідно з цільовим призначенням земельної ділянки. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок, згідно з яким відповідно до змісту ст. 20 ЗК України надання (передача) земельної ділянки громадянам та юридичним особам відбувається згідно з їх цільовим призначенням. Зокрема, громадянам для ведення особистого селянського господарства передаються у власність та надаються у користування землі, віднесені до категорії земель сільськогосподарського призначення (п. а) ч. 3 ст. 22 ЗК України). З огляду на вище викладене, суд вважає, що твердження позивача, про те, що розпорядження голови Черкаської районної державної адміністрації від 22 липня 2009 року №272 про затвердження акту від 21 липня 2009 року обстеження земельних ділянок, розташованих в адміністративних межах Будищанської сільської ради за межами населеного пункту, загальною площею 13,3632 га. - безпідставні. Крім того, як підставу позову, прокурор посилається на те, що передана у власність [PERSON] земельна ділянка розташована в межах прибережної захисної смуги річки Вільшанка та охоплює землі зайняті іншим водним об'єктом,- ставком. Згідно із положеннями частини першої статті 3 Водного кодексу України (далі ВК України) (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) усі води (водні об'єкти) на території України становлять її водний фонд. Частина друга статті 3 ВК України (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) визначає, що до водного фонду України належить: поверхневі води, природні водойми (озера), водотоки (річки, струмки), штучні водойми (водосховища, ставки) і канали; інші водні обєкти; підземні води та джерела; внутрішні морські води та територіальне море. Відповідно до пункту «а» частини першої статті 58 ЗК України та статті 4 ВК України до земель водного фонду належать землі, зайняті морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними обєктами, болотами, а також островами. Крім того, до земель водного фонду України відносяться землі, на яких хоч і не розташований водний фонд, але за своїм призначенням вони сприяють функціонуванню водного фонду. Згідно із положеннями статті 4 ВК України, статті 58 ЗК України (у редакціях, які були чинними на час виникнення спірних правовідносин) до таких земель відносяться землі, зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів. Відповідно до статті 60 ЗК України та статті 88 ВК України (у редакціях, які були чинними на час виникнення спірних правовідносин) вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об'єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон ;виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. Прибережні захисні смуги встановлюються по берегах річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною: для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менш як 3 гектари - 25 метрів; для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад три - 50 метрів; для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів. Крім того, Верховний Суд України в своєму правовому висновку викладеному у постанові від 05 листопада 2014 року № 6-171цс14, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів, зазначив, що прибережна захисна смуга - це частина водоохоронної зони визначеної законодавством ширини вздовж річки, моря, навколо водойм, на якій встановлено особливий режим. Існування прибережних захисних смуг визначеної ширини передбачене імперативними нормами (стаття 60 ЗК України, стаття 88 ВК України). Відтак відсутність проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність самої прибережної захисної смуги, оскільки її розміри встановлені законом. Системний аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що при наданні земельної ділянки за відсутності проекту землеустрою зі встановлення прибережної захисної смуги необхідно виходити із нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених статтею 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 8 травня 1996 року № 486 «Про затвердження Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них». Тобто сама по собі відсутність землевпорядної документації не змінює правовий режим захисної смуги. На думку суду, належних доказів того, що передана у власність [PERSON] земельна ділянка розташована в межах прибережної захисної смуги річки Вільшанка та охоплює землі зайняті іншим водним об'єктом,- ставком, позивачем надано не було. Як на доказ своїх тверджень, прокурор посилається на геодезичні обміри, проведені ТОВ "ГЕОЗЕМПРОЕКТ" у вересні 2014 року та на картографічне зображення. Належними, згідно ч. 1 ст. 58 ЦПК України, є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до п.1 ч.1, ч.ч. 2, 3, 4 ст. 60 ЦПК України Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На думку суду, геодезичні обміри оспорюваної земельної ділянки [PERSON], не є належними доказами, оскільки вони виконані з порушенням законодавства України. Згідно з Законом України "Про топографо-геодезичну і картографічну діяльність" проводити геодезичні обміри та використовувати картографічне зображення має право кваліфікований спеціаліст. Статтею 5 вищевказаного Закону передбачено, що суб'єктами топографо-геодезичної і картографічної діяльності є юридичні та фізичні особи, які володіють необхідним технічним та технологічним забезпеченням та у складі яких за основним місцем роботи є сертифікований інженер-геодезист, що є відповідальним за якість результатів топографо-геодезичних і картографічних робіт. Згідно листа ТОВ «Геоземпроект» від 16.02.2015 року вих.. № 6 обміри земельної ділянки [PERSON] були проведені інженером-геодезистом [PERSON] Допитаний в судовому засіданні [PERSON] зазначив, що він має відповідну освіту та стаж роботи, проте зазначив, що сертифіката інженера-геодезиста у нього не має. Крім того, [PERSON] зазначив, що виконані ним геодезичні обміри земельної ділянки [PERSON] були виконані не в межовий період і при виконанні обміру він не встановлював межі земельної ділянки [PERSON] в натурі, не виміряв прибережну захисну смугу р.Вільшанка в місці розташування земельної ділянки [PERSON], а лише виміряв відстань від урізу до урізу води, і дані виміри в подальшому були накладені на картографічні матеріали. Також суд не бер до уваги, надана в якості доказу картографічне знімання, на яке позивач посилається у позовній заяві, оскільки воно не має джерела походження, позивач не вказує хто і як його виконав, і чи мала ця особа дозвіл на використання карт згідно з Інструкцією з топографічного знімання у масштабах 1:5000, 1:2000, 1:1000 та 1:500 (ГКНТА-2.04-02-98), затвердженою наказом Головного управління геодезії, картографії та кадастру при Кабінеті Міністрів України від 9 квітня 1998 р. № 56 , зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 23.06.1998 року за № 393/2833. З листа ДП "Центр ДЗК" від 16.12.2014 року № В-28-010/2 вбачається , що ними була проведена перевірка, яка встановила, що межі земельної ділянки [PERSON] не потрапляють в межі прибережної захисної смуги, яка на час розроблення проекту землеустрою становила 25 метрів. Допитаний в судовому засіданні, [PERSON] пояснив, що він сертифікований інженер-землевпорядник ДП "Центр ДЗК", ним були виконані перенесення меж земельної ділянки [PERSON] в натуру (на місцевість), в ході виконання робіт він встановив, що межі земельної ділянки за кадастровим номером відповідають межам зазначеним в державному акті. Таким чином, суд вважає, що позивачем не надано належних доказів перебування спірної земельної ділянки в межах водоохоронної зони на землях водного фонду. Щодо посилання представників відповідача, щодо відсутності повноважень прокурора Черкаського району звертатись до суду з даним позовом, то судом встановлено, що повноваження прокурора щодо здійснення представництва інтересів держави в суді передбачено ст.121 Конституції України, ст.45 ЦПК України, ст.36-1 Закону України «Про прокуратуру». Право прокурора на подання позовів до суду саме в інтересах держави, а не в інтересах підприємств, установ і організацій незалежно від їх підпорядкування і форм власності, роз'яснено і в рішенні Конституційного Суду України від 08.04.1999 року № 3-рп/99, тому дані посилання суд до уваги не приймає. Вимогу представників відповідача про застосування строків позовної давності суд до уваги не приймає, оскільки згідно з п. 4 ч. 1 ст. 268 ЦК України, який діяв на момент прийняття розпорядження від 17 квітня 2008 року № 109, позовна давність не поширювалась на вимоги власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право. Відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо встановлення порядку здійснення судочинства» від 20 грудня 2011 року, яким виключено п. 4 ч. 1 ст. 268 ЦК України, та згідно з п. 5 Прикінцевих та Перехідних положень цього Закону, відповідно до якого протягом трьох років з дня набрання ним чинності (тобто до 15 січня 2015 року) особа має право звернутися до суду з позовом про визнання незаконним правового акта органу місцевого самоврядування, яким порушено право власності або інше речове право особи. При цьому особа може звернутися до суду з такими вимогами лише за умови, якщо строк їх пред'явлення, встановлений положеннями ЦК України, що діяли до набрання цим Законом, не сплинув на момент набрання чинності цим Законом. На момент набрання чинності зазначеним законом позовна давність на спірні правовідносини не поширювалась, отже, звернувшись до суду у листопаді 2014 року, прокурор позовної давності не пропустив. Враховуючи викладене вище, суд вважає, що позовні позивача не доведені належними і допустимими доказами, тому у позові слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed