Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-30 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області звернулась [PERSON] з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів та додаткових витрат на утримання неповнолітньої дитини. Позовні вимоги мотивовано тим, що з 08.08.2008 року сторони проживали у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], який за станом здоровя потребує постійного стороннього догляду і допомоги, оскільки є інвалідом. Життя з відповідачем не склалось, фактично з січня 2011 року сторони разом не проживають і наданий час позивач звернулась до суду з позовом про розірвання шлюбу. Відповідач взагалі перестав відвідувати сина та добровільно надавати кошти на його утримання. Відповідач є особою працездатного віку, фізично здоровим, забезпечений житлом та постійною роботою, інших утриманців не має. Відповідач офіційно влаштований актором-лялькарем у Вінницькому академічному обласному театрі ляльок. Окрім заробітної плати за основним місцем роботи, відповідач систематично отримує додаткові (неофіційні) доходи, приймаючи участь у проведенні різноманітних заходів для дітей. Тобто, відповідач має достатній власний стабільний дохід, однак належної участі у вихованні дитини не приймає. Спільний син сторін з народження має низку важких захворювань і є дитиною з інвалідністю. За медичними показниками дитина є соціально неадаптованою та потребує постійного стороннього догляду. Коштів, які виділяє держава на дитину-інваліда не вистачає навіть на повноцінне існування, не кажучи вже про лікування дитини. Вище викладене й стало підставою для звернення до суду із вимогами про стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], у розмірі 1/3 частини зі всіх видів його заробітку (доходу), щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з дня звернення до суду та до досягнення дитиною повноліття. Також, позивач просила стягнути з відповідача на її користь додаткові витрати на утримання неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO], як на дитину з особливими потребами (інвалідністю) у розмірі по 1\~600, 00 гривень, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття. Позивач в судове засідання не з'явилась, однак її представником надано суду заяву, в якій він просив розглянути справу за його відсутності, вимоги позовної заяви підтримує в повному обсязі. Проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання не з'явився, \~будучи належним чином повідомленим про день, час та місце розгляду справи, що підтверджується матеріалами справи, а тому суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням\~ст. 224 ЦПК України, оскільки представник позивача не заперечував проти такого порядку розгляду справи. Відповідно до ч. 2 ст.197 ЦПК України фіксація судового процесу не здійснювалась. При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 08.08.2008 року між сторонами був зареєстрований шлюб, про що відділом РАЦС Вінницького МУЮ Вінницької областібуло складено відповідний актовий запис № 1691. (а.с. 4) Також судом встановлено, що сторони є батьками [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії 1-АМ № 157945, виданого 10.12.2009 року відділом РАЦС Вінницького МУЮ Вінницької області, який проживає разом із матірю (а.с. 5, 6). З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] являється дитиною-інвалідом підгрупи «А» до 18 років і [PERSON] перебуває на обліку в управлінні соціального захисту населення (Правобережне) та отримує допомогу на дитину-інваліда. (а.с. 8, 9). З 15.08.2017 року [PERSON] звільнена з посади викладача театрального мистецтва. (а.с. 40) Відповідно до ст. 1 Закону України «Про охорону дитинства» дитина-інвалід\~ це дитина зі стійким розладом функцій організму, спричиненим захворюванням, травмою або вродженими вадами розумового чи фізичного розвитку, що зумовлюють обмеження її нормальної життєдіяльності та необхідність додаткової соціальної допомоги і захисту. Судом оглянуто та досліджено рішення лікарсько-консультативної комісії при ВОДКЛ № 18 від 12.05.2016 року, медичний висновок № 15/44 від 16.05.2016 року, витяг з протоколу засідання ПМПК № 7-18к/18 від 23.02.2016 року, витяг з протоколу засідання ПМПК №44-18к/429 від 20.09.2016 року, виписку з епікризу № 20-5192 від 12.10.2015 року, протокол лікарсько-консультативної комісії № 37 від 15.09.2016 року, лікарські рекомендації. (а.с. 10-17) З вище зазначених медичних документів вбачається, що [PERSON] визначено діагноз: Н 90,3, двобічна сенсоневральна приглухуватість V ступеня, глухота, стан після стан після кохлеарної імплантації на праве вухо; затримка мовного розвитку, гінеркінетичний розлад, алалія, судомний синдром, двобічна плоскостопість ІІ ступеня. Рекомендовано стаціонарне лікування раз на рік, регулярний прийом певних лікарських препаратів. Дитина потребує, зокрема, постійної допомоги та стороннього догляду. У п.26 рішення ЄСПЛ у справі "Надточій проти України" та п.23 рішення ЄСПЛ у справі "Гурепка проти України №2" наголошується на принципі рівності сторін\~одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. Так, на підтвердження факту витрачання додаткових коштів на дитину-інваліда [PERSON], [PERSON] було надано:видаткові накладні № 26 від 13.06.2016 року, № 41 від 22.10.2015 року, № 138 від 03.08.2017 року на загальну суму 51\~973, 31 гривень. (а.с. 20-21). Враховуючи вищевикладені докази, надані позивачем, суд приходить до висновку, що [PERSON] постійно несе додаткові витрати на дитину. Відповідно до положень ст.ст. 1-3 Конвенції ООН "Про права дитини" в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Зокрема, передбачено, що дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживаються всі відповідні законодавчі і адміністративні заходи. Також ч.ч. 1, 2 ст. 27 вищевказаної Конвенції визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно із ст. 5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (зі змінами, внесеними Протоколом № 11) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебуванні в шлюбі та у випадку його розірвання. Статтею 141 СК України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Виходячи з вищевикладеного,\~ суд приходить до висновку, що обовязки відносно дитини є рівними що в батька так і в матері. Отже, відповідач також зобовязаний піклуватися про свого сина-інваліда та витрачати кошти на додаткові витрати для дитини. Дитина сторін являється інвалідом з дитинства і потребує\~відповідного професійного лікування, в звязку з чим матірю витрачаються значні додаткові витрати на лікування сина. Згідно із ч. 2 ст. 51 Конституції України, батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобовязані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття. Статтею 141 СК України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Також з ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» вбачається, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Виходячи з положень вищевказаної статті, утримання дитини є рівною мірою обовязком як матері, так і батька. А тому, суд вважає, що з відповідача на користь позивача слід стягнути аліменти на утримання\~ неповнолітнього сина. Визначаючи розмір аліментів, які слід стягнути з відповідача на утримання дитини, суд виходить з положень ст.ст. 181, 182 СК України. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. При визначенні розміру аліментів судом враховано стан здоров'я та матеріальне становище дитини, інші обставини, що мають істотне значення. Вирішуючи питання про стягнення аліментів з відповідача на утримання дитини суд виходить з того, що стягнення аліментів не повинно погіршувати становище іншого порівняно зі становищем одержувача аліментів. Разом з тим, на час прийняття рішення суду невідомі відомості щодо відповідача, його дійсне матеріальне становище, стан його здоровя, відсутність (наявність) у платника аліментів інших дітей, непрацездатних. Відповідно до п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу)\~ її матері, батька (ст. 183 СК України) або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК України) і виплачуються щомісячно. Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів, наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.\~ Виходячи із наведеного, засад розумності і справедливості, а також забезпечення інтересів неповнолітнього [PERSON], суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання неповнолітнього сина в розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходів) відповідача, щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 11.08.2017 року і до досягнення дитиною повноліття. Встановлений даним рішенням суду розмір аліментів на утримання дитини, є гарантією прав дитини, встановлених\~Конституцією України, Конвенцією про права дитини. Проживання одного з батьків окремо від дитини не повинно впливати на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Суд звертає увагу, що батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, а також зобов'язані\~\~забезпечити\~\~здобуття\~\~дитиною\~\~повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, на що, в тому числі, необхідні й фінансові витрати. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися\~\~на\~\~повазі\~\~до\~\~прав\~\~дитини\~\~та\~\~її\~\~людської гідності, відповідно до ч. 1\~ст. 155 СК України. Окрім того, відповідно до ч. 1 ст. 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимог про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Згідно із ч. 2 ст. 185 СК України розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно, згідно із ч. 2\~ст. 185 СК України. Отже, додаткові витрати не є додатковим стягненням коштів на утримання дитини. Аліменти необхідні, щоб забезпечити нормальні матеріальні умови для життя дитини. В окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину. Позивачем було надано суду докази, що підтверджують наявність особливих обставин, що спричинюють додаткові витрати на дитину, в зв'язку із хворобою сина та свідчать про необхідність додаткових витрат на його лікування та реабілітацію. Таким чином, суд прийшов до висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача наперед додаткових витрат, повязаних із хворобою дитини, у розмірі по 1\~600, 00 гривень, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття, враховуючи наявність особливих обставин, що спричинили і спричинюють додаткові витрати на дитину, в звязку із її хворобою. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України, відповідно до ст. 60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності, суд прийшов до переконання в тому, що позов підлягає частковому задоволенню. Декларація прав дитини, проголошеною Генеральною Асамблеєю 20 листопада 1959 року, яка знайшла своє відображення і в Конвенції ООН про права дітей від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ) як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Вище вказаною Декларацією прав дитини, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Також, відповідно до положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, при вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен керуватися максимальним забезпеченням інтересів дітей. Відповідно до положень ст. 180 та ст. 185 СК України, додаткові витрати на дитину повинні нести батьки порівну. Судом прийнято до уваги, що у випадку стягнення додаткових витратах на утримання дитини, викликаних особливими обставинами (розвитком її здібностей, хворобою, каліцтвом тощо), ідеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі. На що також звернув увагу Верховний Суд України в п. 18 Постанови Пленуму № 3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів». Враховуючи вище викладене, позов підлягає до часткового задоволення. Згідно ст. 88 ЦПК України з відповідача в дохід держави слід стягнути 1 280,00 грн. судового збору. У відповідності до ст. 367 ЦПК України, суд допускає рішення в частині стягнення аліментів до негайного виконання у межах суми платежу за один місяць. На підставі викладеного,

Outcome: partial