Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-24 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вищевказаним позовом, який мотивував тим, що [INFO] року померла [PERSON], яка на випадок своєї смерті склала на її ім'я особисте розпорядження (заповіт), яким заповіла усе своє майно. До складу спадщини увійшов житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташовані за адресою: [ADDRESS] (далі - житловий будинок), який належав спадкодавцеві на підставі Свідоцтва № 160 про право власності на будинок, яке видане виконавчим комітетом Зозівської сільської ради 15.09.2003 року. Позивач спадщину прийняла, проте не в змозі її оформити, оскільки нотаріус відмовив їй у видачі нотаріального акту, мотивувавши своє рішення відсутністю правовстановлюючого документа, який підтверджує право власності спадкодавця на зазначене спадкове майно. Вказане стало підставою для звернення позивача до суду з позовом, яким вона просить визнати за нею право власності на житловий будинок в порядку спадкування за заповітом. Представник позивача подав до суду заяву в якій повідомив, що заявлені вимоги підтримує в повному обсязі, просив їх задовольнити, а справу розглянути у його та позивача відсутність. Голова Зозівської сільської ради подав до суду заяву в якій зазначив, що не заперечує проти задоволення позову, розгляд справи просив проводити у його відсутність. Оскільки особи, які беруть участь у розгляді справи скористалися правом на розгляд справи у їх відсутність, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних і доказів, при цьому фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. [INFO] року в с. Зозів, Липовецького району Вінницької області, померла [PERSON], що підтверджується Свідоцтвом про смерть (а.с. 6). Після її смерті відкрилася спадщина. На випадок своєї смерті, 30.03.2009 року [PERSON] склала особисте розпорядження (заповіт, а.с. 7) на ім'я [PERSON], яким заповіла усе своє майно. Вказаний заповіт не змінений і не скасований. До складу спадщини увійшов житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташовані за адресою: [ADDRESS], який належав спадкодавцеві на підставі Свідоцтва № 160 про право власності на будинок, яке видане виконавчим комітетом Зозівської сільської ради 15.09.2003 року, оригінал якого було втрачено. Належність зазначеного майна спадкодавцеві також підтверджується записами в погосподарських книгах виконавчого комітету Зозівської сільської ради за 1967-2014 роки (а.с. 10, 11), а також записом в технічному паспорті на житловий будинок (а.с. 16) про внесення відомостей про власника до реєстрової книги. З матеріалів Спадкової справи № 291/2014 слідує, що [PERSON] спадщину прийняла в порядку, визначеному ч.1 ст. 1269 ЦК України, підтвердженням чого є її заява. Інших спадкоємців, які прийняли спадщину судом не встановлено. Таким чином, позивач є єдиною спадкоємицею, яка має право на спадкування усього спадкового майна, яке залишилося після смерті [PERSON] Бажаючи одержати свідоцтво про право на спадщину на житловий будинок, позивач звернулася до нотаріуса, який постановою від 08.04.2016 року відмовив їй у видачі нотаріального акту, оскільки на будинок відсутній правовстановлюючий документ, який підтверджує право власності спадкодавця на зазначене спадкове майно. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження (пункт 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року "Про судову практику у справах про спадкування"). Відповідно до ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. На час виникнення спірних правовідносин діяла Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР (далі - Інструкція), затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56. Зазначений нормативний акт передбачав державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Враховуючий положення зазначених нормативно-правових актів, а також те, що належність [PERSON] спадкового майна доведено належними та допустимими доказами, суд дійшов висновку, що за позивачем слід визнати право власності в порядку спадкування за заповітом на житловий будинок. На підставі викладеного,

Outcome: approved