Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-18 00:00:00

[PERSON] звернулася до Гайворонського районного суду з позовом до голови комісії з припинення Державного закладку «Вузлова лікарня станції Гайворон ДП «Одеська Залізниця» Думанського Володимира Євстафійовича, треті особи: Гайворонська районна державна адміністрація Кіровоградської області, КЗ «Гайворонський центр первинно медико-санітарної допомоги», Гайворонська районна рада Кіровоградської області про скасування наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі та виплата заробітної плати за весь час вимушеного прогулу тощо. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що наказом №231 від 03.12.1993 року вона з 03.12.1993 року була прийнята на роботу машиністом по пранню білизни Вузлової лікарні ст. Гайворон. Наказом №27 від 01.03.1994 року з 01.03.1994 року переведена санітаркою вестибюля Вузлової лікарні ст. Гайворон. Наказом №179 від 08.10.1994 року з 08.10.1994 року переведена санітаркою хірургічного відділення Вузлової лікарні ст. Гайворон. Наказом №222 від 11.12.1997 року з 11.12.1997 року за скороченням штатного розкладу з 1997 року посада санітарки перейменована на посаду молодшої медичної сестри Вузлової лікарні ст. Гайворон. Наказом №132-ц від 28.02.2008 року Укрзалізниці та наказом №2/119 від 15.09.2008 року з 15.09.2008 року Вузлова лікарня ст. Гайворон перейменована на Державний заклад «Вузлова Лікарня ст. Гайворон ДП «Одеська Залізниця». Наказом №30/ос від 27.04.2016 року за підписом голови комісії з припинення Державного закладу «Вузлова Лікарня ст. Гайворон ДП «Одеська Залізниця» Думанським В.Є. з 29.04.2016 року вона була звільнена в зв'язку із скороченням штатів працівників п.1 ст.40 КЗпП України. Її звільнення відбулося на підставі наказу Державного закладу «Вузлова Лікарня ст. Гайворон ДП «Одеська Залізниця» від 26.02.2016 року №2/56, який до неї не доведений та приховується від неї за рішенням від 14 січня 2016 року №30 четвертої сесії сьомого скликання Гайворонської районної ради Кіровоградської області «Про створення Гайворонської міської лікарської амбулаторії ЗПСМ №2 та реорганізацію ДЗ «Вузлова лікарня станції Гайворон ДП Одеська залізниця», що є порушенням Конституції України. На момент звільнення не була завершена процедура передачі ДЗ «Вузлова лікарня станції Гайворон ДП "Одеська залізниця" до комунальної власності, і про це свідчить наказ по особовому складу Державної Адміністрації Залізничного Транспорту України про призначення виконуючим обов'язки головного лікаря ДЗ "Вузлова лікарня станції Гайворон ДП "Одеська залізниця" [PERSON] з 1.01.2016 року до остаточного виконання заходів пов'язаних з передачею лікувального закладу в комунальну власність. 26.02.2016 року згідно повідомленням №60 за підписом голови новоствореної комісії з припинення ДЗ "Вузлова лікарня станції Гайворон ДП "Одеська залізниця" Думанським В.Є. вона була повідомлена про скорочення штатів через припинення ДЗ "Вузлова лікарня станції Гайворон ДП "Одеська залізниця" без запропонування жодної посади на підставі наказу від 26.02.2016 року за №2/56 ДЗ "Вузлова лікарня станції Гайворон ДП "Одеська залізниця". Звільнений працівник, якому з вини власника або уповноваженого ним органу несвоєчасно виплатили належні при звільненні суми, має право вимагати відшкодування завданої при цьому моральної шкоди. Вважає, що відповідачем порушене її право на працю тощо, за наслідками яких відповідачем нанесено їй неймовірно великих розмірів моральної шкоди, яку вона оцінює в сумі 100000,00 грн. В судове засідання позивач [PERSON] не з'явилась, надіслала до суду заяву з поханням розглянути справу без її участі, позовні вимоги підтримує. Відповідач голова комісії з припинення Державного закладку «Вузлова лікарня станції Гайворон ДП «Одеська Залізниця» Думанський В.Є. в судове засідання не з'явився, надіслав до суду заперечення в якому вказав, що позовні вимоги не визнає, та просить суд розглянути справу без його участі. Представники третіх осіб: Гайворонської районної державної адміністрації Кіровоградської області, КЗ «Гайворонський центр первинно медико-санітарної допомоги», Гайворонської районної ради Кіровоградської області в судове засідання не з'явились, надіслали до суду заяви з проханням розглянути справу без їх участі просять відмовити в задоволенні позову. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову виходячи з наступного. Відповідно до п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Згідно ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Положеннями ст. 42 КЗпП України також передбачено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. Частиною другою цієї статті передбачений перелік категорій працівників, яким надається перевага при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації в залишенні на роботі. Пленум Верховного Суду України у п.19 постанови №9 від 6 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» (зі змінами) роз'яснив, що, розглядаючи трудові спори, пов'язані із звільненням за п.1 ст.40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу, або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи користувався вивільнений працівник переважним правом на залишенні на роботі та чи був він попереджений за 2 місяці про наступне вивільнення. Із матеріалів справи вбачається, що позивач наказом №231 від 03.12.1993 року з 03.12.1993 року була прийнята на роботу машиністом по пранню білизни Вузлової лікарні ст. Гайворон. Наказом №27 від 01.03.1994 року з 01.03.1994 року переведена санітаркою вестибюля Вузлової лікарні ст. Гайворон. Наказом №179 від 08.10.1994 року з 08.10.1994 року переведена санітаркою хірургічного відділення Вузлової лікарні ст. Гайворон. Наказом №222 від 11.12.1997 року з 11.12.1997 року за скороченням штатного розкладу з 1997 року посада санітарки перейменована на посаду молодшої медичної сестри Вузлової лікарні ст. Гайворон. Наказом №132-ц від 28.02.2008 року Укрзалізниці та наказом №2/119 від 15.09.2008 року з 15.09.2008 року Вузлова лікарня ст. Гайворон перейменована на Державний заклад «Вузлова лікарня ст. Гайворон ДП «Одеська Залізниця». Наказом №30/ос від 27.04.2016 року за підписом голови комісії з припинення Державного закладу «Вузлова Лікарня ст. Гайворон ДП «Одеська Залізниця» Думанським В.Є. з 29.04.2016 року була звільнена в зв'язку із скороченням штатів працівників п.1 ст.40 КЗпП України (а.с. 15-16). Відповідно до наказу Державного закладу «Вузлова Лікарня ст. Гайворон ДП «Одеська Залізниця» від 26 лютого 2016 року №2/56 позивач попереджена про наступне вивільнення 29 квітня 2016 року у зв'язку із скороченням чисельності (штату), та припинення Державного закладу «Вузлова лікарня ст. Гайворон ДП «Одеська Залізниця» зробивши особисто підпис 29 лютого 2016 року (а.с. 34). Отже, відповідно до вимог ч.1 ст.49-2 КЗпП України не пізніше як за два місяці до звільнення відповідач повідомив позивача про наступне вивільнення у зв'язку із скороченням штатної одиниці, яку вона займає. Позивачу було запропоновано дві вакансії, але остання відмовилася (а.с. 35). Відповідно до п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів»(зі змінами), суд не повинен обговорювати питання про доцільність перестановки (перегрупування) працівників. Відповідно до ч.2 ст.40, ч.3 ст.49-2 КЗпП України позивачу не було запропоновано іншу роботу у зв'язку із відсутністю наявних, тобто вакантних посад. Правова позиція про те, що власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому саме наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо, викладена в постанові Верховного Суду України від 1 липня 2015 року у справі №6-491цс15. Викладене свідчить про те, що позивач відповідно до вимог ст.ст.40, 42, 49-2 КЗпП України 29 лютого 2016 року попереджена про наступне вивільнення 29 квітня 2016 року у зв'язку із скороченням чисельності (штату) відповідачем та припинення Державного закладу «Вузлова лікарня ст. Гайворон ДП «Одеська Залізниця», який не мав можливості перевести позивача, на іншу роботу. Відповідно до ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених п. п. 1, 2-5, 7 ст. 40 і п. п. 2, 3 ст. 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. За змістом ч. 7 ст. 43 КЗпП України та ч. 6 ст. 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» рішення профспілки про ненадання згоди на розірвання трудового договору має бути обґрунтованим. У разі, якщо в рішенні немає обґрунтування відмови у згоді на звільнення, роботодавець має право звільнити працівника без згоди виборного органу профспілки. Суд, розглядаючи трудовий спір, повинен з'ясувати, чи містить рішення профспілкового комітету власне правове обґрунтування такої відмови. І лише у разі відсутності у рішенні правового обґрунтування відмови у наданні згоди на звільнення працівника власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації і таке звільнення є законним у разі дотримання інших передбачених законодавством вимог для звільнення. Оскільки необґрунтованість рішення профспілкового комітету породжує відповідне право власника на звільнення працівника, а обґрунтованість такого рішення виключає виникнення такого права, то суд зобов'язаний оцінювати рішення профспілкового органу на предмет наявності чи відсутності ознак обґрунтованості. Отже рішення профспілкового органу про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути достатньо, добре аргументованим та містити посилання на правове обґрунтування незаконності звільнення працівника або посилання на неврахування власником фактичних обставин, за яких розірвання трудового договору з працівником є порушенням його законних прав. З огляду на те, що висновок про обґрунтованість чи необґрунтованість рішення профспілкового комітету про відмову у наданні згоди на звільнення працівника може бути зроблений судом лише після перевірки відповідності такого рішення нормам трудового законодавства, фактичних обставин і підстав звільнення працівника, його ділових і професійних якостей. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року в справі № 6-703цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України. Як вбачається зі змісту дослідженої в судовому засіданні копії витягу з протоколу засідання профкому № 122 від 20 січня 2016 року, обґрунтуванного мотивування відмови у наданні згоди на звільнення позивача в рішенні профспілкового комітету не наведено, а зазначено лише, що виникла правова колізія щодо виконання рішення про реорганізацію Державного закладку «Вузлова лікарня станції Гайворон ДП «Одеська Залізниця», що не можна вважати правовим обґрунтуванням відмови у наданні згоди на звільнення працівника в аспекті положень ч. 7 ст. 43 КЗпП України і ч. 6 ст. 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності». Таким чином, будь-яких переконливих і безспірних доказів на підтвердження обставин, з якими як з юридичним фактом пов'язувались матеріально-правові вимоги, позивачем не надано, не містять їх і матеріали справи, а обставини, на які позивач посилалась, не є достатніми для висновку про наявність цивільно-правових підстав для визнання звільнення незаконним та поновлення її на роботі. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ст.212 ЦПК України). Оскільки судом не встановлено порушень законодавства при звільненні позивача з роботи, не підлягають задоволенню і похідні вимоги щодо скасування наказу, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди. Інші доводи позивача цих висновків не спростовують. Враховуючи вказані обставини, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, суд відносить судові витрати по даній справі за рахунок держави. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed