Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-20 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог 28 грудня 2018 року представник позивача звернувся до суду з позовом до відповідачів, в якому просив суд усунути перешкоди у користуванні власністю ТОВ «ФК «УКРФІНАНС ГРУП» шляхом позбавлення права користування житловим приміщенням у будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] колишнього власника [PERSON] (ІПН [NUMBER] ) та членів його родини [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та зняти з реєстраційного обліку місця проживання за адресою: [ADDRESS] , фізичних осіб: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Позовні вимоги позивача мотивовані такими обставинами: В забезпечення зобов`язань [PERSON] за Договором про відкриття кредитної лінії № 3271-001/08Ф від 24.01.2008 року щодо повернення наданих АКБ «ПРАВЕКС-БАНК» кредитних коштів, [PERSON] уклав з Банком договір поруки від 24 січня 2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Левченко Н.А. за реєстровим № 210, відповідно до якого він зобов`язався нести солідарну майнову відповідальність перед Позикодавцем за виконання зобов`язань [PERSON] за Кредитним договором в повному обсязі. Також в забезпечення Кредитного договору було укладено іпотечний договір, посвідчений 24.01.2008 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Левченко Н.А. за реєстровим № 211, відповідно до якого, [PERSON] передав в іпотеку АКБ «ПРАВЕКС-БАНК» нерухоме майно, а саме: земельну ділянку площею 0,1 га та житловий будинок загальною площею 446,0 кв.м., житловою площею 191,7 кв.м за адресою: [ADDRESS] . 26 травня 2017 року між ПАТ «ПРАВЕКС-БАНК» та ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «АВІСТАР» був укладений договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитним портфелем та договорами забезпечення (у тому числі права вимоги до [PERSON] та його поручителя [PERSON] ), а 19 жовтня 2017 року між ТОВ «ФК «АВІСТАР» та ТОВ «ФК «УКРФІНАНС ГРУП» був укладений договір № 19102017 купівлі-продажу прав вимог за Кредитним договором № 3271-001/08Ф від 24 січня 2008 (укладений з [PERSON] ) та за іпотечним договором від 24 січня 2008 за реєстровим № 211, укладеним з [PERSON] . Згідно вказаних договорів, Право вимоги за кредитним та іпотечним договорами перейшли до ТОВ «ФК «УКРФІНАНС ГРУП» (код ЄДРПОУ 40326297). У зв`язку з невиконанням боржником та іпотекодавцем (майновим поручителем) письмової вимоги Іпотекодержателя від 01.11.2017 року про усунення порушених зобов`язань за кредитним договором та погашення заборгованості, ТОВ «ФК «УКРФІНАНС ГРУП» задовольнило свої вимоги за рахунок іпотечного майна в порядку ст. 12, 33, 35, 37 Закону України «Про іпотеку» та 06 серпня 2018 року зареєструвало право власності на земельну ділянку та житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . Однак, позивач вказує, що відповідач [PERSON] , іпотекодавець та колишній власник зазначеного майна, порушив умови іпотечного договору та зареєстрував у житловому будинку декількох осіб без отримання письмової згоди іпотекодержателя. Позивач зазначає, що у будинку зареєстровані особи, які тривалий час не проживали в ньому і не проживають по теперішній час, та добровільно відповідачі знятись з реєстраційного обліку міста проживання у зазначеному будинку не бажають. Отже, перебування відповідачів на реєстраційному обліку за вищевказаною адресою перешкоджає позивачу вільно володіти, розпоряджатися та користуватися своєю власністю, тому він змушений звернутися до суду з відповідною позовною заявою. 02 січня 2019 року ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області було відкрито провадження по справі. 07 березня 2019 року ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області продовжено строк підготовчого провадження. 17 травня 2019 року ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області задоволено клопотання позивача від 16.05.2019 року про витребування доказів та з метою встановлення фактичного місця проживання неповнолітньої особи, витребувано від Служби у справах дітей Овідіопольської районної державної адміністрації Одеської області та Служби у справах дітей Одеської міської ради - Акт обстеження умов проживання [PERSON] , [INFO] , свідоцтво про народження [NUMBER] . 30.07.2019 року до суду надійшла заява від адвоката Бойко С.В. представника в інтересах [PERSON] про залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Службу у справах дітей Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області. 30 липня 2019 року ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області, з метою захисту інтересів неповнолітньої особи [PERSON] , [INFO] , свідоцтво про народження [NUMBER] , замінено третю особу, що не заявляє самостійних вимог Службу у справах дітей Овідіопольської районної державної адміністрації Одеської області (67801, Одеська область, смт. Овідіополь, вул. Т.Шевченка, 169) на Службу у справах дітей Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області (Одеська область, Овідіопольський район, смт Таїрове, вул 40-річчя Перемоги, 25). Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 29 серпня 2019 року відмовлено в задоволенні заяви від 30 липня 2019 року адвоката Бойко С.В. в інтересах відповідача [PERSON] , в якої вона просила зупинити провадження по даній цивільній справі оскільки в провадженні Овідіопольського районного суду знаходиться справа № 509/2412/19 за позовом [PERSON] де він оспорює право власності на житловий будинок, що був предметом іпотеки, у зв`язку з відсутністю підстав які можуть прямо вплинути на розгляд цієї справи. 29 серпня 2019 року в підготовче судове засідання позивач не з`явився, його представник надав заяву про закриття підготовчого провадження та просив призначити справу до судового розгляду по суті. Відповідач [PERSON] та його представник в підготовче судове засідання не з`явилися, надали заяву про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті. Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 29 серпня 2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні 21 жовтня 2019 року були присутні представник позивача ТОВ «ФК «УКРФІНАНС ГРУП», відповідач [PERSON] та його представник адвокат Бойко Світлана Володимирівна. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, надала до суду відзив на позовну заяву. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, надала до суду відзив на позовну заяву та заяву про розгляд справи без її участі. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Служба у справах дітей Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ Доводи позивача В обґрунтування свого позову позивач звертається до статей 11, 328 ЦК України та зазначає, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, з правочинів. Підставою виникнення права власності на зазначений будинок став іпотечний договір від 24 січня 2008 за реєстровим № 211, укладеним з [PERSON] , який є обов`язковим для виконання сторонами та підписавши його, сторони обумовили всі його умови, у тому числі й відповідне застереження щодо задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок іпотечного майна. Позивач також зазначає, що відповідно до приписів статей 512, 514 ЦК України та ст. 24 Закону України «Про іпотеку», кредитор у зобов`язанні за кредитним та іпотечним договорами був замінений позивачем внаслідок передання первісним кредитором своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), у зв`язку з чим позивача, як нового кредитора перейшли права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, у тому числі й за договором іпотеки. На підтвердження своїх доводів, позивач також звертається до ч. 4 ст. 334 ЦК України щодо державній реєстрації договору про відчуження майна та виникнення права власності у набувача з моменту такої реєстрації. Також позивач посилається на ст.ст. 11, 626-629 ЦК України та зазначає, що при укладанні іпотечного договору сторони обумовили всі його умови, які обов`язкові для виконання сторонами, однак відповідачі порушили умови, зокрема п. 1.7, п.п. 2.2.3, 2.3.3, 2.3.4 іпотечного договору відносно реєстрації в іпотечному будинку інших осіб та передання даної нерухомості в оренду тільки за письмовою згодою іпотекодержателя, - та у житловому будинку були зареєстровані декілька фізичних осіб без відома та отримання письмової згоди іпотекодержателя. Позивач звертається до ч. 2 ст. 586 ЦК України, ст. 9 Закону України «Про іпотеку» зазначаючи, що заставодавець має право передавати предмет застави в користування іншій особі або іншим чином розпоряджатися ним лише за згодою заставодержателя; що іпотекодавець має право передавати предмет іпотеки в оренду, користування виключно на підставі згоди іпотекодержателя. Посилаючись на ст. 12 Закону України «Про іпотеку», позивач також зазначає, що правочин відносно передачі іпотекодавцем переданого в іпотеку майна в оренду чи користування без згоди іпотекодержателя є недійсним. Також позивач посилається на п.34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 7 лютого 2014 року № 5, та вказує, що власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення із зняттям останнього з реєстрації. Аргументуючи приписами ст. 41 Конституції України, якою передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, а також нормами частини першою статті 321 ЦК України, зазначає що, ніхто не може бути обмежений у здійсненні права власності щодо свого майна. Представник позивача у судовому засіданні підтримав заявлені вимоги у повному обсязі, зазначив, що позов не містить вимоги про виселення, що відповідачі фактично не проживали і не проживають в будинку, однак в порушення умов іпотечного договору, зареєструвалися в будинку без його відома, позивач просить усунути перешкоди у користуванні своєю власністю шляхом позбавлення права користування житловим приміщенням не проживаючих в будинку осіб, тому що відповідно до Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» тільки з такої підстави можливо зняти їх з реєстраційного обліку місця проживання, у зв`язку з чим просить позов задовольнити. Доводи відповідачів Відповідачі [PERSON] (у тому числі від імені [PERSON] ) та [PERSON] в судове засідання не з`явилися, надали до суду відзиви на позовну заяву, в яких просять відмовити в його задоволенні на підставах викладених в відзиві, у зв`язку з тим, що вони з неповнолітньою донькою фактично проживають за адресою спірного будинку. Так, відповідач [PERSON] в відзиві зазначає, що вона не отримувала кредитні кошти, однак не спростовує факту, що житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , наданий її чоловіком [PERSON] в іпотеку в якості забезпечення виконання грошового зобов`язання за кредитним договором. До відзиву не додано доказів, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача або які спростовують докази надані позивачем. Відповідач [PERSON] зазначила, що вона також проживає в зазначеному будинку на підставі укладеного з [PERSON] договору найму житла від 28.05.2017 року, у зв`язку з чим просить відмовити в позові. Представник відповідача адвокат Бойко С.В. в інтересах [PERSON] надала письмові пояснення по справі, в яких зазначила, що вимогу про добровільне звільнення житлового будинку відповідачі не отримували, що вони зареєстровані та фактично проживають у спірному будинку. Будь-яких доказів до письмових пояснень не додано. Також, у своїх поясненнях представник підтверджує, що сторони за укладеним іпотечним договором узгодили право іпотекодержателя на задоволення своїх вимог шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки способами визначеними ст. 33 Закону України «Про іпотеку», що виселення здійснюється на підставі ст. 40 Закону України «Про іпотеку» з застосуванням норми ст. 109 ЖК УРСР, тобто з одночасним наданням іншого постійного житла. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні заперечував проти позову та просив відмовити в його задоволенні. Докази, які б спростовували позовні вимоги та докази надані позивачем, або докази, що підтверджують обставини на яких ґрунтуються заперечення відповідача [PERSON] , у тому числі викладені його представником адвокатом Бойко С.В. у письмових поясненнях до суд не надано. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Служба у справах дітей Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області не надала до суду пояснень по справі, в судове засідання не з`явилась. ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ 24 січня 2008 року між АКБ «ПРАВЕКС-БАНК» (код ЄДРПОУ 14360920, юридична адреса: місто Київ, вулиця Кловський узвіз, будинок 9/2, на теперішній час АТ «ПРАВЕКС-БАНК») в особі відділення «Одеської обласної дирекції» та [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) було укладено Договір про відкриття кредитної лінії № 3271-001/08Ф за умовами якого Банк (Позикодавець) надав Позичальнику кредитну лінію в національній валюті для споживчих цілей, відповідно до якого [PERSON] зобов`язався до 24 січня 2018 року повернути кредит у сумі 1500000 (один мільйон п`ятсот тисяч) гривень та сплатити проценти за користування кредитом в розмірі 17,49 річних. Того ж дня, 24 січня 2008 року був укладений договір поруки, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Левченко Н.А., за реєстровим № 210 відповідно до якого, [PERSON] (індивідуальний ідентифікаційний номер платника податків [NUMBER] ) зобов`язується нести солідарну майнову відповідальність перед АКБ «ПРАВЕКС-БАНК», в особі директора відділення «Одеська обласна дирекція», за виконання в повному обсязі зобов`язань [PERSON] , за договором про відкриття кредитної лінії № 3271-001/08Ф від 24 січня 2008 року та можливих змін та доповнень до нього щодо сплати процентів, неустойки (штрафу, пені), вчасного та у повному обсязі погашення основної суми боргу за кредитом у строк до 24 січня 2018 року у розмірі 1 500 000,00 (один мільйон п`ятсот тисяч) гривень та будь якого збільшення цієї суми, яке прямо передбачено умовами Кредитного договору, відшкодування збитків та іншої заборгованості. Також, в забезпечення вищевказаного договору про відкриття кредитної лінії було укладено іпотечний договір, посвідчений 24.01.2008 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Левченко Н.А., за реєстровим № 211 відповідно до якого, [PERSON] передав в іпотеку АКБ «ПРАВЕКС-БАНК» нерухоме майно, а саме: -житловий будинок в літ. «А-2», «А (1)», «А (2)», «а-а(2)» загальною площею 446,0 кв.м., житловою площею 191,7 кв.м. з господарчими будівлями і спорудами: гараж літ. «Б»; спорудження №1-8, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] (тридцять один дріб п`ятнадцять); -земельну ділянку площею 0,1 га, яка розташована на території Таїровської селищної ради [ADDRESS], Овідіопольського району, Одеської області. Цільове призначення земельної ділянки: для будівництва і обслуговування жилого дома і господарських будівель. 26 травня 2017 року між ПАТ «ПРАВЕКС-БАНК» та ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «АВІСТАР» був укладений договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами та договорами забезпечення (у тому числі за іпотекою), згідно яких Право вимоги за кредитним портфелем (за переліком боржників та поручителів згідно додатку), у тому числі за боржником [PERSON] (договір про відкриття кредитної лінії № 3271-001/08Ф від 24.01.2008) та його поручителем [PERSON] (іпотечний договір, посвідчений 24.01.2008 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Левченко Н.А. за реєстровим № 211), - перейшли до ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «АВІСТАР». Надалі, 19 жовтня 2017 року між ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «АВІСТАР» та ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «УКРФІНАНС ГРУП» був укладений договір №19102017 купівлі-продажу прав вимог (у тому числі за Кредитним договором № 3271-001/08Ф від 24 січня 2008, укладеним з [PERSON] ) та Договір про відступлення прав вимог за договорами забезпечення вимог (у тому числі за іпотечним договором від 24 січня 2008 за реєстровим № 211, укладеним з [PERSON] ), посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченком А.В. за реєстровим № 2014. Згідно вказаних договорів, Право вимоги за договорами перейшли до ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «УКРФІНАНС ГРУП» (код ЄДРПОУ 40326297). Згідно умов договору купівлі-продажу прав вимог (пункт 1.2 договору) та в порядку статей 512, 514, 656 ЦК України до позивача, як нового кредитора, перейшли права вимоги до боржників в повному обсязі. У тому числі в порядку ст. 24 Закону України «Про іпотеку» здійснено відступлення прав за іпотечним договором, про що в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно було внесені відповідні записи, які внесли зміни до попереднього запису про іпотеку, та додано нового іпотекодержателя: ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «УКРФІНАНС ГРУП». Позичальник належним чином умови кредитного договору не виконав, у зв`язку з чим утворилася заборгованість за кредитним договором. Наявність заборгованості також підтверджується рішенням Київського районного суду м. Одеси від 21 липня 2010 року по справі № 2-193/10, згідно якого з [PERSON] та [PERSON] було стягнуто солідарно на користь АТ «Правекс-Банк заборгованості за договором про відкриття кредитної лінії №3271-001\\08Ф від 24.01.2008 року у розмірі 1 623 965,83 (один мільйон шістсот двадцять три тисячі дев`ятсот шістдесят п`ять гривень вісімдесят три копійки). Зазначене рішення не було виконане боржниками, що не спростовується відповідачем [PERSON] . Пунктом 2.3.7. Іпотечного договору Іпотекодавець зобов`язався: протягом тридцяти календарних днів задовольнити вимогу Іпотекодержателя про усунення порушень або виконання порушеного основного зобов`язання та/або умов цього договору. У зв`язку з невиконанням Боржником або іпотекодавцем (майновим поручителем) письмова вимога Іпотекодержателя від 01.11.2017 року про усунення порушених зобов`язань за кредитним договором та погашення заборгованості, ТОВ «ФК «УКРФІНАНС ГРУП» задовольнило свої вимоги за рахунок іпотечного майна та 06 серпня 2018 року ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «УКРФІНАНС ГРУП» набуло право власності на нерухоме майно, а саме: земельну ділянку площею 0,1 га та житловий будинок з господарчими будівлями і спорудами, які знаходяться за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується Витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 133944245 та № 133944448 від 10.08.2018 року. Відповідно до пункту 3.2.2.8 іпотечного договору в разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іпотекодержателя застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, викладене в п.3.2. даного договору, є правовстановлюючим документом та правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки. Іпотекодавець та всі мешканці зобов`язані добровільно звільнити нерухоме майно протягом одного місяця з дня отримання вимоги про виселення. Пунктом 2.3.4 Іпотечного договору встановлено обов`язок, згідно якого Іпотекодавець зобов`язаний попередити іпотекодержателя про всі відомі йому права та вимоги інших осіб на предмет іпотеки, в тому числі ті, що не зареєстровані у встановленому законом порядку. Відповідно до п. 1.7. Іпотечного договору Іпотекодавець не має права відчужувати предмет іпотеки або передавати у наступну іпотеку (заставу) іншим особам, реєструвати інших осіб, передавати в спільну діяльність, лізинг, користування. Згідно довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 20.09.2018 року № 2268, виданої Таїровською селищною радою, у вищезазначеному житловому будинку зареєстровані: [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] . 04 жовтня 2018 року ТОВ «ФК «УКРФІНАНС ГРУП» направило на адресу реєстрації [PERSON] та адресу іпотечного майна письмову вимогу № 04-10/2018 в порядку статті 40 Закону України «Про іпотеку» про добровільне звільнення житлового будинку та зняття з реєстраційного обліку місця проживання фізичних осіб що зареєстровані у предметі іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання вимоги. Згідно документам наявним у матеріалах справи, вимога від 04.10.2018 року надсилалася на дві адреси: - два відправлення на адресу, яка зазначена у договорі поруки та Іпотечному договорі, як адреса постійного міста проживання іпотекодавця, а саме: [ADDRESS] - перше відправлення було отримане [PERSON] 09.10.2018, що підтверджується його підписом на рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення АТ «Укрпошта»; друге відправлення отримане [PERSON] 16.10.2018, що підтверджується її підписом на відправленні кур`єрської служби доставки ТОВ «Спецкур`єр» за № 23253; (а.с.60) - відправлення на адресу іпотечного майна: [ADDRESS] - повернуте відділенням АТ «Укрпошта» у зв`язку з не обслуговуванням.(а.с.62) Отже вимоги позивача були залишені відповідачами без відповіді та виконання. ТОВ «ФК «УКРФІНАНС ГРУП» звернулося до Овідіопольського відділу поліції Головного управління національної поліції в Одеській області із заявою від 06.11.2018 року про встановлення кількості осіб, які проживають або не проживають у зазначеному житловому будинку. Згідно листа заступника начальника Овідіопольського відділу поліції Головного управління національної поліції в Одеській області Герасименко Ю.О. за № 48/8266 від 22.11.2018 року, встановлено, що в будинку, розташованому за адресою: [ADDRESS] , - тривалий час ніхто не проживає. (а.с.64) На підтвердження того, що відповідачі, які зареєстровані у житловому будинку, розташованому за адресою: [ADDRESS] не можуть проживати у спірному будинку у зв`язку з не придатністю його для житла, тому що знаходяться будівельному стані, також підтверджується наявними у матеріалах справи фотографічними зображеннями внутрішніх приміщень будинку. Відповідачі не спростовують, що стан вказаного будинку відповідає фотографіям. У матеріалах справи також наявні докази з судової справи № 509/4359/14-ц, яка розглядалась у Овідіопольському районному суді Одеської області за позовом АТ «ПРАВЕКС-БАНК» до [PERSON] , [PERSON] про втрату права користування житловим приміщенням та зустрічним позовом [PERSON] до АТ «ПРАВЕКС-БАНК» про визнання прилюдних торгів недійсними, а саме: 29 січня 2015 року суддею Овідіопольського районного суду Одеської області Бочаровим А.І., у зв`язку з неможливістю належним чином повідомити [PERSON] про час та місце розгляду справи № 509/4359/14, було надіслано листа за № 1045 до Овідіопольського РВ ГУМВС України в Одеській області про доручення ДІМ Овідіопольського РВ ГУМВС України в Одеській області вручити під розписку судові повістки [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . У відповіді Овідіопольського РВ ГУМВС України в Одеській області від 10.02.2015 року за № 65/790 та рапорту старшого ДІМ Овідіопольського РВ майора полиці Роскош С.М. від 06.02.2015 року, зазначено про неможливість вручення повісток з причини відсутності осіб за місцем проживання, також було встановлено, що: за вказаною адресою ні хто не проживає, сусідям не відомо про місце находження/перебування власників будинку, окрім того, при візуальному огляді прибудинкової території здійснено висновок, що за даною адресою ні хто давно не проживає та будинок знаходиться у стадії будівельних робіт. Відповідно зі ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», особи, які не проживають за адресою, що зареєстрована як місце їх проживання, більше одного місяця і які мають невиконані майнові зобов`язання, накладені в адміністративному порядку чи за судовим рішенням, або призиваються на строкову військову службу і не мають відстрочки, або беруть участь у судовому процесі в будь-якій якості, зобов`язані письмово повідомити орган реєстрації про своє місце перебування. Також, проживання відповідачами не за адресою міста реєстрації підтверджується доказами відправлення та отримання судових повісток. Так, повістки про виклик до суду, відправлені на адресу реєстрації: [ADDRESS] - відповідачами [PERSON] та [PERSON] не одержувались та повертались у зв`язку з не обслуговуванням даної адреси, тоді як відповідно до наявних в матеріалах справи декларацій кур`єрської служби доставки «Спецкур`єр» відповідачі отримували повістки про виклик до суду за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ч.1 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. Згідно відповідям Відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області № 4129/1 від 23.04.2019 року про реєстрацію міста проживання відповідачів, вказані наступні дані: [PERSON] , [INFO] , зареєстрований з 17.06.2002 року за адресою: [ADDRESS] ; (а.с. 145) [PERSON] , [INFO] , зареєстрована з 25.05.2017 року за адресою: [ADDRESS] ; (а.с.142) [PERSON] , [INFO] , зареєстрована з 25.05.2017 року за адресою: [ADDRESS] ; (а.с.143) [PERSON] , [INFO] , зареєстрована з 31.05.2017 року за адресою: [ADDRESS] .(а.с.144) Отже, зазначені відомості підтверджують реєстрацію міста проживання відповідачів у вищезазначеному будинку після укладання іпотечного договору. У матеріалах справи наявний договір найму житла від 28.05.2017 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , згідно умов якого їй передана за договором найму частка житлового будинку площею 40,6 м строком на десять років за плату. Згідно п.п. 2.2.3 Іпотечного договору визначено, що іпотекодавець має право передавати предмет іпотеки в оренду тільки за письмовою згодою іпотекодержателя, та відповідно до п.п. 2.3.3 іпотечного договору зобов`язання одержати письмову згоду на вчинення дій, пов`язаних з передачею предмета іпотеки в оренду покладено на іпотекодавця. Однак письмової згоди від Іпотекодержателя на передачу предмета іпотеки в оренду відповідачами не надано. Будь-яких інших доказів на підтвердження обґрунтування відповідачами своїх заперечень суду не надано. Відповідачами також не надано суду жодного доказу, який спростовував би вимоги та надані позивачем докази відносно фактичного не проживання або фактичного проживання відповідачами за адресою зазначеного будинку. Згідно з частиною першою ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод у редакції протоколів № 11 та № 14 (04 листопада 1950 року) Стаття 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначає, що Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції. Перший протокол до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод ( 20 березня 1952 року) Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Так, §2 ст.8 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, визначено підстави, за яких утручання держави у використання особою прав, зазначених у §1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися «в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни», для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі для розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у §2 ст.8 конвенції. Статтею 589 ЦК України передбачено, що у разі невиконання зобов`язання забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки. В силу п.8 ч.1 ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника. Відповідно до ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених ст. 12 цього Закону: у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до ст. 37 Закону України «Про іпотеку», іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Відповідно до статті 40 Закону України «Про іпотеку», звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Зазначені вище положення вітчизняного законодавства повністю відповідають захисту права власності, яке гарантується статтею 1 Першого Протоколу до Європейської Конвенції з прав людини та основоположних свобод, що у відповідності до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства і згідно з ч. 1 ст. 8 ЦПК України повинні застосовуватись при вирішенні справ судами. Так, у рішеннях Європейського Суду з прав людини від 29.11.1991р. у справі "Пайн Велей Девелопментс ЛТД" та інші проти Ірландії" та у справі від 20.11.1995 р. "Прессе Компанія Навієра СА" проти Бельгії", в яких розкрито зміст захисту права власності, зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю. Зазначені сподівання, тобто те, на що розраховує позивач, користуючись належним чином своїми об`єктами приватної власності, були порушені. ВИСНОВОК СУДУ Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи приходить до висновку, що даний позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до частини третьої статті 656 Цивільного кодексу України предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі статями 512, 514 Цивільного кодексу України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 24 Закону України «Про іпотеку», відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов`язанням. В порядку ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, з правочинів. Підставами виникнення цивільних прав і обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (пункт 1 частина друга стаття 11 ЦК України). У частині першій статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статтею 628 ЦК України визначено зміст договору, який становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Тобто сторони, підписавши іпотечний договір, обумовили всі його умови. У статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Отже, не обґрунтовані посилання відповідача [PERSON] на договір найму житла від 28.05.2017 року, тому що згідно ч. 2 ст. 586 ЦК України, заставодавець має право передавати предмет застави в користування іншій особі або іншим чином розпоряджатися ним лише за згодою заставодержателя, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 9 Закону України «Про іпотеку», Іпотекодавець має право передавати предмет іпотеки в спільну діяльність, лізинг, оренду, користування виключно на підставі згоди іпотекодержателя. Статтею 12 Закону України «Про іпотеку», встановлені правові наслідки порушення обов`язків іпотекодавця. Правочин щодо відчуження іпотекодавцем переданого в іпотеку майна або його передачі в наступну іпотеку, спільну діяльність, лізинг, оренду чи користування без згоди іпотекодержателя є недійсним. Якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання недійсним такого правочину судом не вимагається. Отже, зазначений договір найму житла від 28.05.2017 року, є недійсним у силу закону. Відносно неповнолітньої особи - відповідно, з втратою права власності, відповідачі втратили і право користування спірною квартирою, незалежно від наявної реєстрації їх місця проживання. Згідно зі статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей при вчиненні правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустимим є зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів. Частиною третьою статті 17 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов`язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання. Батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти правочини щодо її майнових прав, у тому числі й відмовлятися від майнових прав дитини (пункт 3 частини другої статті 177 СК України). Відповідно до частини третьої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. Отже у разі вчинення правочину щодо нерухомого майна (договір іпотеки), право власності на яке або право користування яким мають діти, попередня згода органу опіки та піклування є обов`язковою. Однак, як вбачається з матеріалів справи, станом на момент укладення іпотечного договору, на підставі якого право власності на житловий будинок перейшло до ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «УКРФІНАНС ГРУП», будь-які треті особи не мали жодних прав на предмет іпотеки, що підтверджено умовами іпотечного договору. Право користування будинком членів сім`ї його колишнього власника припинено внаслідок припинення права власності [PERSON] на це житло. Оскільки згідно з встановленими обставинами справи малолітня дитина не мала прав на спірну квартиру під час передачі її в іпотеку банку, то й не має порушення її права на житло. Отже, відповідачі [PERSON] , її неповнолітня донька [PERSON] та [PERSON] в порушення умов іпотечного договору були зареєстровані у вищевказаному будинку 25.05.2017 року та 31.05.2017 року, що у свою чергу говорить про порушення відповідачами майнових інтересів кредитора, про їх намір перешкодити позивач в його законному праві розпорядження та користуванні власністю, оскільки дії відповідача [PERSON] свідчать про зловживання правами стосовно кредитора, та недобросовісність в здійсненні іпотекодавцем своїх обов`язків за іпотечним договором. Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Крім того, на виконання ухвали Овідіопольського районного суду Одеської області від 17 травня 2019 року з метою встановлення фактичного місця проживання неповнолітньої особи, Службою у справах дітей Одеської міської ради надано Акт обстеження умов проживання неповнолітньої особи від 30.05.2019 року. Як зазначено у Акті [PERSON] , [INFO] , свідоцтво про народження [NUMBER] проживає разом з батьками [PERSON] та [PERSON] у двокімнатної квартирі [ADDRESS] , загальною площею 60 кв.м,, житловою 40 кв.м, у дитини є окрема кімната та всі умови для проживання, розвитку та навчання дитини. З огляду на зазначене та на підставі наявних у матеріалах справи доказів, у суду не має підстав для висновку про порушення прав неповнолітньої дитини діями позивача. Що стосується вимог в частині зняття відповідачів з реєстрації, суд зазначає наступне. Відповідно до абзацу 6 ст. 3 Закону України від 11.12.2003 року №1382-ІV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Тобто правовою підставою для перебування на реєстраційному обліку є проживання чи перебування в житлі за певною адресою. Вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статті 71,72,116,156 ЖК УРСР; ст. 405 ЦК). Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши вимогу про позбавлення права користування житловим приміщенням. Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про позбавлення власника права власності на житлове приміщення або права користування такої особи житловим приміщенням. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (стаття 317 ЦК України). Згідно ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч.1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Відповідно, з втратою права власності колишнього власника, відповідачі члени його сім`ї втратили і право користування будинком, незалежно від наявної реєстрації їх місця проживання. Відповідно до ст. 405 ЦК України, члени родини власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. При цьому, відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член родини власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена родини без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно положень ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є, із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Відповідно до п.34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 7 лютого 2014 року № 5, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення із зняттям останнього з реєстрації. Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів особи може бути припинення дії, яка порушує право. До того ж, суд приймає до уваги докази, наявні в матеріалах справи, які свідчать про обрання відповідачами іншого постійного місця проживання. За позовами власників житлових будинків або квартир про усунення перешкод у користуванні цією власністю застосовується як спосіб захисту права власності зняття з реєстрації місця проживання в цих житлових приміщеннях колишніх членів сім`ї їх власника або інших осіб, що відповідно до Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» належить до компетенції органів реєстрації місця проживання та місця перебування осіб. Згідно зі ст. 7 цього Закону цими органами зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Таким чином, згідно із Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» підставою для зняття з реєстрації місця проживання є рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування приміщенням. Аналіз норм статей 16, 386, 391 ЦК України свідчить про те, що власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право; тобто власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають у будинку, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, тощо. Статтею 12 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Одним з елементів верховенства права є дотримання прав людини, зокрема права сторони спору на представлення її позиції та права на справедливий судовий розгляд (пункти 41 і 60 Доповіді «Верховенство права», схваленої Венеційською Комісією на 86-му пленарному засіданні, м. Венеція, 25-26 березня 2011 року). Ідея справедливого судового розгляду передбачає здійснення судочинства на засадах рівності та змагальності сторін. Створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності Європейський суд з прав людини керується принципом пропорційності, як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Відповідно до ст. 13 ЦК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У пункті 26 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» та пункті 23 рішення цього суду у справі «Гурепка проти України № 2» наголошується на принципі рівності сторін, одному із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. Рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Домбо БегеерБ.В. проти Нідерландів» («Dombo Beheer B. V. v. the Netherlands») від 27 жовтня 1993 року, заява № 14448/88, § 33). Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). У рішенні суду повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки, які є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. На підставі сукупності зібраних по справі доказів, суд прийшов до обґрунтованого висновку, що позовні вимоги позивача є такими, що підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved