Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-02 00:00:00

У позовній заяві [PERSON] просить ухвалити рішення про стягнення за рахунок державного бюджету заподіяної йому незаконними діями відповідачів матеріальної і моральної шкоди в загальній сумі 183\~300,32 гривень. Заявлені вимоги обґрунтував тим, що вироком Любомльського районного суду Волинської області від 09 листопада 2018 року, залишеним без змін ухвалою Волинського апеляційного суду від 18 квітня 2019 року та ухвалою Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року, його визнано невинуватим у пред`явленому за ч.2 ст.286 КК України обвинуваченні за недоведеністю в його діянні складу злочину і по суду виправдано. Внаслідок незаконного перебування під слідством і судом йому заподіяно моральної та майнової шкоди. Моральна шкода полягає у тому, що упродовж усього досудового розслідування та перебування справи на розгляді в судах усіх інстанцій він перебував у стресовому негативному стані, що істотно вплинуло на його усталений спосіб життя, здоров`я, стосунки в сім`ї та матеріальне забезпечення. Ще з перших днів спостерігав некваліфіковане, поверхневе, однобічне та упереджене стосовно нього досудового розслідування, що виразилось, зокрема, у закритті кримінального провадження стосовно іншого учасника дорожньо-транспортної пригоди та повернення останньому транспортного засобу, в той час як його автомобіль залишався на штраф-майданчику аж до набрання виправдувальним вироком законної сили, що викликало у нього дистресовий стан і моральні страждання. Усвідомлюючи, що під час дорожньо-транспортної пригоди діяв правильно, дотримався Правил дорожнього руху, продовжував займатися щоденними справами, змирився з відсутністю автомобіля, що вплинуло на матеріально-фінансовий стан його сім`ї, трудився на благо сім`ї. Проте раптово був викликаний до слідчого і йому без будь-яких достовірних і обґрунтованих доказів вини у скоєні ДТП була вручена підозра та обвинувальний акт. Ці процесуальні документи відразу викликали у нього збудження, дратівливість, погане самопочуття, тремтіння рук, наплив на очі сліз. Уже дома дав волю емоціям, негативний влив яких відчули рідні. З цього часу перебував у стані неспокою, порушився сон, з`явилися проблеми з артеріальним тиском, виникла пітливість, тремтіння рук, сухість в роті, відчуття стиснення в горлі. Під час розгляду справи в суді перед кожним судовим засіданням, яких всього було дванадцять, мав відчуття страху, провини, відчаю, печалі, безсилля, які стали незмінними супутниками кожного судового засідання, що приносило йому душевні страждання. Після винесення судом виправдувального вироку душевні страждання тимчасово призупинились до подання прокурором апеляційної та в подальшому касаційний скарг, що морально його знищувало, призводячи до душевних страждань. Перебування його під слідством і судом не залишилось також поза увагою односельчан, які виснажували його різноманітними запитаннями, наводили страх на рідних щодо призначення йому реальної міри покарання, що не сприяло його сім`ї нормальній побутовій життєдіяльності. Незважаючи на прийняті судові рішення усіх інстанцій, його душевні страждання продовжуються внаслідок бездіяльності поліції в досудовому розслідуванні у новому кримінальному провадженні по цьому ж факту ДТП та самого спілкування з посадовими особами поліції, яке викликає у нього дистрес. Розмір заподіяної йому моральної шкоди визначив на рівні 182 807,00 гривень за період з 02 грудня 2016 року по 17 грудня 2020 року, виходячи із мінімальних розмірів заробітних плат, які діяли у ці періоди, з яких: 128\~492,50 гривень за період з 02 грудня 2016 року (постанови слідчого про визнання речових доказів та передачу їх на зберігання) по 16 жовтня 2019 року (ухвали Верховного Суду); 54\~314,50 гривень за 11,5 місяців, що передували 17 грудня 2020 року. Заподіяна майнова шкода полягає у понесених ним витрат на поїздки до судів апеляційної та касаційної інстанції, у зв`язку з оскарженням прокурором виправдувального вироку місцевого суду, яка згідно проїзних квитків становить 493,32 гривень. Провадження в справі відкрито ухвалою від 26 березня 2021 року, розгляд справи було постановлено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи. В межах встановленого судом строку відповідачі подали відзиви на позовну заяву, а третя особа пояснення. Представник Головного управління Національної поліції у Волинській області у відзиві вказав на ненадання позивачем доказів, які б підтверджували заподіяння йому моральної шкоди, характер, обсяг і тривалість душевних, фізичних страждань, наявність та істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача і заподіяною йому моральною шкодою. Вважає, що ГУНП у Волинській області діяло на підставі, в межах та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України, і ніяким чином не порушувало прав та інтересів позивача. Крім цього, вказав на завищення позивачем розміру моральної шкоди, оскільки ця шкода підлягає обрахуванню з дня пред`явлення підозри до дати судового рішення Волинського апеляційного суду, тобто з 29 червня 2016 року по 18 квітня 2019 року. Просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Представник Волинської обласної прокуратури у відзиві, посилаючись на законодавчі норми, висловив аналогічну позицію, що й представник ГУНП у Волинській області, щодо періоду обрахунку розміру моральної шкоди. Вказав, що визначений позивачем розмір моральної шкоди є безпідставним та порушує вимоги стосовно розумності та справедливості, є необґрунтованим і завищеним. Доказів заподіяння моральної шкоди у більшому розмірі, а ніж визначено законодавством, позивач не надав. Стосовно розміру матеріальної шкоди, вважав витрати на проїзд до суду апеляційної інстанції на суму 79,00 гривень не підтвердженими належними доказами. Просив відмовити у задоволенні позову. Письмові пояснення, які надійшли від третьої особи Державної казначейської служби України, не підписані уповноваженим представником, тому суд їх до уваги не приймає через невідповідність вимогам ч.2 ст.181 ЦПК України. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали з наведених у ньому підстав. Представник не заперечив та погодився із висловленою відповідачами у відзивах позицією щодо відліку строку заподіяння позивачу моральної шкоди, починаючи з дня пред`явлення підозри. Представник відповідача Волинської обласної прокуратури висловила аналогічну позицію, що викладена у поданому відзиві. Представник відповідача Головного управління Національної поліції у Волинській області в судове засідання не з`явився, про причини неявки представника управління суд не сповістило, хоча про час і місце розгляду справи належним чином було повідомлене, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення рекомендованого поштового відправлення. Представник третьої особи Державної казначейської служби України суду пояснила, що позивач не надав належних доказів заподіяння йому моральної шкоди, у чому саме полягає ця моральна шкода, не підтвердив причинно-наслідкового зв`язку між діями працівників правоохоронного органу і наслідками. Також вказала, що розмір відшкодування шкоди повинен бути не більш як достатнім для поміркованого задоволення звичайних потреб потерпілої особи і не повинен призводити до збагачення за рахунок держави. Оскільки діями казначейської служби не порушено прав позивача, тому судові витрати на службу не покладаються. Аналізом доказів по справі суд встановив такі фактичні обставини. 02 грудня 2016 року в Єдиний реєстр досудових розслідувань були внесені відомості з правовою кваліфікацією за ч.1 ст.286 КК України по факту дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 01 грудня 2016 року близько 14 години за участю [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до фабули внесених відомостей [PERSON] , керуючи вантажним автомобілем "Вольво" з бортовим тентованим напівпричепом "Кроне" по автодорозі сполученням "Київ-Ковель-держкордон" в селі Старовойтове Любомльського району Волинської області, почав з порушенням Правил дорожнього руху здійснювати маневр розвороту, внаслідок чого водій автомобіля "Фіат Добло" [PERSON] , який рухався позаду у попутному напрямку, допустив зіткнення свого автомобіля з напівпричепом автомобіля [PERSON] , в результаті чого пасажир автомобіля "Фіат Добло" [PERSON] отримала тілесні ушкодження. 02 грудня 2016 року слідчим СВ Любомльського ВП ГУНП у Волинській області винесено постанову про визнання автомобілів речовими доказами та передачу їх на зберігання. Автомобіль "Вольво" передано під відповідальне зберігання володільцю [PERSON] , напівпричіп "Кроне" - залишено на зберігання на стоянці в селі Вишнів до вирішення питання по суті; автомобіль "Фіат Добло" - залишено на території штраф-майданчика Любомльського ВП НУНП у Волинській області до вирішення питання по суті. 29 червня 2017 року слідчим винесено постанову про відсутність в діях [PERSON] ознак кримінального правопорушення, передбаченого ст.286 КК України. Цього ж дня, 29 червня 2017 року, слідчим складено, а прокурором Любомльського відділу Ковельської місцевої прокуратури погоджено повідомлення про підозру [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України. 30 червня 2017 року складено та затверджено обвинувальний акт щодо [PERSON] за ч.1 ст.286 КК України. 13 липня 2017 року обвинувальний акт надійшов до Любомльського районного суду Волинської області та перебував на розгляді суду до 09 листопада 2018 року. 09 листопада 2018 року Любомльським районним судом Волинської області винесено вирок, яким [PERSON] у пред`явленому йому за ч.1 ст.286 КК України обвинуваченні визнано невинуватим за недоведеністю в його діях складу злочину та по суду виправдано. Ухвалою Волинського апеляційного суду від 18 квітня 2019 року апеляційну скаргу прокурора залишено без задоволення, а вирок Любомльського районного суду від 09 листопада 2018 року без змін. Постановою Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року ухвалу Волинського апеляційного суду від 18 квітня 2019 року залишено без змін, а касаційну скаргу прокурора залишено без задоволення. У зв`язку з ухваленням судом виправдувального вироку стосовно [PERSON] 14 грудня 2019 року у Єдиний реєстр досудових розслідувань були внесені відомості за ч.1 ст.286 КК України по цьому ж факту ДТП. [PERSON] є підприємцем, що доводиться випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців серії ААБ № 725075 від 26 березня 2014 року. До складу сім`ї [PERSON] входять дружина [PERSON] та троє синів, які на час проведення досудового розслідування та судового розгляду були малолітніми, що підтверджується довідкою Новосілківської сільської ради від 21 серпня 2019 року № 463. Дружина позивача [PERSON] як свідок суду показала, що у зв`язку із перебування під слідством і судом [PERSON] дуже хвилювався, після поїздок до слідчого у нього боліла голова, він став дратівливим, сварився, кричав на дітей, мав нервові зриви. Як вона, так і діти через такий психологічний стан переживали за позивача. Свідок [PERSON] , який є братом дружини позивача, суду показав, що у зв`язку із кримінальним провадженням позивач дуже хвилювався, пред`явлену підозру тяжко морально сприйняв, його психологічний стан кардинально змінився у негативну сторону, нормально він не спілкувався, після судових засідань у нього були нервові зриви. Статтею 56 Конституції України гарантовано, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду урегульоване ст.1176 ЦК України. Цією нормою визначено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду (ч.1 ст.1176 ЦК України). Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом (ч.2 ст.1176 ЦК України). Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом (ч.7 ст.1176 ЦК України). Таким законом є Закон України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" № 266/94-ВР від 01 грудня 1994 року (далі Закон №\~266/94-ВР). У пункті 1 частини 1 статті 1 Закону № 266/94-ВР визначено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. Частиною другою статті 1 Закону № 266/94-ВР встановлено, що у випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Відповідно до п.1 ч.1 ст.2 Закону № 266/94-ВР право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку постановлення виправдувального вироку суду. Згідно із п.п.3, 5 ч.1 ст.3 Закону № 266/94-ВР у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; моральна шкода. Статтею 4 Закону № 266/94-ВР визначено, що відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.. Відповідно до ч.ч.2, 3 ст.13 Закону № 266/94-ВР розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. За змістом наведених норм, право на відшкодування майнової та моральної шкоди на підставі Закону № 266/94-ВР виникає в особи, зокрема, стосовно якої ухвалено виправдувальний вирок, тобто у випадку її повної реабілітації. У справі встановлено, що кримінальне переслідування позивача [PERSON] припинено з підстав, які його реабілітують, оскільки його вина у вчиненні передбаченого ч.1 ст.286 КК України злочину не була доведена у встановленому законом порядку, тому він набув права на відшкодування згідно Закону № 266/94-ВР. Вирішуючи позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди, суд, враховуючи визнання позивача невинуватим у вчиненні інкримінованого йому злочину, вбачає підстави для висновку, що повідомлена йому підозра та пред`явлене обвинувачення були незаконними, а відтак упродовж досить тривалого часу він потерпав від незаконного переслідування, від чого вочевидь зазнавав душевних страждань, переживань, негативних емоцій, на які він посилається у позовній заяві. Показаннями допитаних свідків також підтверджено наявність у позивача душевних страждань, негативних емоцій, перебування у стресовому стані, через що змінилась звична у його сім`ї психологічна атмосфера, спілкування з оточуючими та такий його стан був пов`язаний виключно із перебуванням під слідством і судом. Доводи відповідачів про недоведеність заподіяння позивачу моральної шкоди належними доказами суд вважає формальними, оскільки уже сам по собі факт перебування під слідством і судом у особи викликає негативні емоції, душевні страждання, переживання, відчай, обурення, хвилювання за майбутнє життя і тривалу невизначеність у цьому, неможливість планування повсякденного звичного для себе життя через необхідність прибуття до слідчого та суду. Тому, за встановлених обставин справи, суд вважає доведеним факт заподіяння позивачу моральної шкоди, відшкодування якої він на підставі вище наведених законодавства вправі вимагати від держави. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди суд виходить з мінімального визначеного Законом № 266/94-ВР розміру та терміну перебування позивача під слідством і судом. Згідно із ч.3 ст.13 Закону № 266/94-ВР розмір відшкодування моральної шкоди визначається із розрахунку мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент розгляду справи. Відповідно до ст.8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2021 року" розмір мінімальної заробітної плати з 1 січня 2021 року становить 6000 гривень. Позивач, обраховуючи розмір моральної шкоди, виходить з періоду з 02 грудня 2016 року по 17 грудня 2020 року, який розмежовує: - з 02 грудня 2016 року по 16 жовтня 2019 року від дати постанови слідчого про визнання автомобілів речовими доказами та передачу їх на зберігання до дати ухвали Верховного Суду; з 14 грудня 2019 року по 17 грудня 2020 року від дати повторного внесення після виправдувального вироку суду відомостей у ЄРДР по факту ДТП до дати постанови слідчої, винесеної за наслідками розгляду клопотання потерпілої у ДТП [PERSON] про надання матеріалів кримінального провадження для ознайомлення. Згідно з п.14 ч.1 ст.3 КПК України притягнення до кримінальної відповідальності - стадія кримінального провадження, яка починається з моменту повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення. Відповідно до ч.1 ст.43 КПК України виправданим у кримінальному провадженні є обвинувачений, виправдувальний вирок суду щодо якого набрав законної сили. Згідно з ч.ч.1-4 ст.532 КПК України вирок або ухвала суду першої інстанції, ухвала слідчого судді, якщо інше не передбачено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, вважається, що вирок чи ухвала суду, ухвала слідчого судді не набрала законної сили. Судові рішення суду апеляційної та касаційної інстанцій набирають законної сили з моменту їх проголошення. Враховуючи наведене, особа перебуває під слідством чи судом до набрання законної сили виправдувальним вироком або судовим рішенням, яким закрито провадження, а не до завершення його перегляду судом касаційної інстанції. Наведена правова позиція неодноразово висловлювалась Верховним Судом, зокрема востаннє у постанові від 14 квітня 2021 року по справі № 520/14448/18. У зв`язку з вище викладеним наявні підстави для висновку, що вимога позивача про відшкодування моральної шкоди в обрахунку до дати повідомлення про підозру (з 02 грудня 2016 року по 28 червня 2017 року) та від дати ухвали суду апеляційної інстанції до дати постанови суду касаційної інстанції (19 квітня 2019 року по 16 жовтня 2019 року) є безпідставною. З матеріалів справи встановлено, що позивач перебував під слідством та судом з 29 червня 2017 року (день повідомлення про підозру) по 18 квітня 2019 року (дата набрання виправдувальним вироком суду законної сили), що у підрахунку складає 21 місяць 20 днів. Отже, позивачу на відшкодування моральної шкоди, пов`язаної з його перебування протягом вказаного періоду (21 місяць 20 днів) під слідством та судом, з держави за рахунок коштів Державного бюджету України має бути сплачено грошове відшкодування в сумі 130\~000 гривень (21 х 6000 = 126\~000; 6000 : 30 х 20 = 4000; 126\~000 + 4000 = 130\~000). Підстав для стягнення більшого розміру моральної шкоди за цей період, а ніж визначено законом, позивач у позовній заяві не зазначає, а суд з огляду на фактичні обставини справи з урахуванням засад розумності та справедливості їх не вбачає. Стосовно вимоги про відшкодування моральної шкоди за період з 14 грудня 2019 року по 17 грудня 2020 року, то така вимога не ґрунтується на положеннях Закону № 266/94-ВР, зокрема його статті 1, та є безпідставною в розумінні ст.ст.1174, 1175 ЦК України, оскільки самого факту бездіяльності органу досудового розслідування у новому кримінальному провадженні належними засобами доказування в межах даної справи позивач не довів. До того ж порядок оскарження бездіяльності органів досудового розслідування та прокуратури визначено нормами Кримінального процесуального кодексу України. У зв`язку із цим вимоги позивача у цій частині задоволенню не підлягають. Заподіяну матеріальну шкоду на суму 493,32 гривень позивач обґрунтовує понесеними ним витратами на поїздки до судів апеляційної та касаційної інстанції, які переглядали виправдувальний вирок місцевого суду за апеляційною та касаційною скаргами прокурора. За змістом ст.ст.118, 121 КПК України до процесуальних витрат відносяться витрати, пов`язані із прибуттям до місця досудового розслідування або судового провадження. Ці витрати по своїй суті, пов`язані з переїздом до іншого населеного пункту. У пункті 3 частини 1 статті 3 Закону № 266/94-ВР визначено, що у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином. Отже, у зв`язку з поїздками позивача [PERSON] , який проживає в селі Окунин Ковельського (колишнього Турійського) району Волинської області, до міста Луцька у Волинський апеляційний суд та до міста Києва у Верховний Суд на судові засідання для участі у розгляді кримінального провадження, понесені ним на це витрати підлягають відшкодуванню за рахунок коштів Державного бюджету України. Розмір понесених позивачем таких витрат в сумі 493,32 гривень підтверджений відповідними проїзними документами (квитками на поїзд, автобус, тролейбус), які є належними доказами для підтвердження цих витрат та узгоджуються із датами судових розглядів у судах апеляційної та касаційної інстанції, тому вимоги позивача у цій частині є підставними та підлягають повному задоволенню. Таким чином, на підставі досліджених по справі доказів та норм чинного законодавства судом встановлено підстави для часткового задоволення позову та стягнення на користь позивача заподіяної йому незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури моральної та матеріальної шкоди в загальній сумі 130\~493,32 гривень, з яких: 130 000,00 гривень моральної шкоди, 493,32 гривень матеріальної. Згідно зі ст.141 ЦПК України судові витрати по справі слід покласти на відповідачів у рівних частках пропорційно до задоволених вимог із розрахунку задоволення 71,19 % таких вимог.

Outcome: partial