Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-18 00:00:00

свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що будинковолодіння [ADDRESS] , згідно зі свідоцтвом про право власності належало її матері [PERSON] , яка померла [INFO] . Після смерті останньої відкрилась спадщина за заповітом, яку прийняла позивач, однак, у видачі правовстановлюючого документу їй відмовлено, оскільки до вказаного будинку здійснено прибудову та побудовано сарай без отримання необхідної дозвільної документації. До кола спадкоємців також відносився її брат, [PERSON] , 1949 року народження, який мав право на обов`язкову частку в майні і який у визначений законом термін прийняв спадщину. Згідно з рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області, ухваленим в справі № 346/858/19, за позивачем визнано право власності на 7/8 частин, а за [PERSON] на 1/8 частину нерухомого майна - житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться за вищевказаною адресою. Тобто, на думку позивача, з цього моменту, згідно зі ст. 363 ЦК України вони набули право власності на це майно. Проте, [PERSON] нічого не робив для того, щоб зареєструвати право власності на це майно і зокрема на свою частку в спільному майні, а навпаки, всіма способами перешкоджав позивачу в реєстрації права власності на нерухоме майно, яке їй належало згідно з рішенням суду. Позивач вказує, що з незрозумілих підстав, при невстановлених обставинах перед цим в даному будинку незаконно зареєструвався і поселився зі своєю сім`єю син [PERSON] - [PERSON] , який почав злісно перешкоджати позивачу в праві користування її майном, в реєстрації права власності на дане майно. Позивач не має можливості розпоряджатися своїм власним майном, оскільки відповідач не впускає її до спірного будинку та на спірну територію. Вона неодноразово намагалася потрапити до вказаного будинку, господарських споруд, однак, відповідач не впускає її в них, користуватися земельною ділянкою категорично забороняє, при цьому б`є її, погрожує фізичною розправою, ображає нецензурними словами разом зі своєю дружиною. Крім того, позивач неодноразово зверталася в Коломийський ВП ГУНП в Івано-Франківській області, до селищного голови, виконкому Печеніжинської селищної ради ОТГ, Коломийської місцевої прокуратури, прокуратури Івано-Франківської області, однак, останні на її звернення не реагують, а навпаки зайняли позицію відповідача. Свої дії та бездіяльність пояснюють тим, що відповідач зареєстрований у вказаному будинку і тому має право на все, а позивач, незважаючи на рішення суду про належність їй 7/8 частин нерухомості, не має жодних прав. Позивач зазначає також, що колишній власник 1/8 зазначеної спірної частини будинку [PERSON] помер і на момент його смерті право власності ні позивач, ні він не оформили по його вині, що не позбавляє позивача права користування та володіння спадковим майном. На час розгляду справи з незрозумілих підстав, при прямому потуранні виконкому Печеніжинської селищної ради ОТГ жилим будинком, господарськими будівлями і спорудами незаконно користується відповідач зі своєю сім`єю, оскільки він не прийняв і не вступив в спадщину після смерті свого батька [PERSON] . У зв`язку з неприязними відносинами відповідач відмовляється впускати позивача у її частину будинку, користуватись господарськими будівлями і спорудами. Крім того, відповідач категорично не визнає, що житловий будинок на 7/8 частин належить позивачу на підставі вищевказаного рішення суду від 20.08.2019 року, заповіту, а також відмовляється від цивілізованого діалогу та надання документів позивачу, які підтверджують його право на спадщину як майнове право та оформлення і реєстрацію даних документів для отримання свідоцтва на право власності. Враховуючи наведене, права позивача на користування та володіння майном порушені та іншого способу, крім пред`явлення позову про усунення перешкод в користуванні власністю, вона не має. Позивач вважає, що суд повинен захистити її право на користування майном, а саме 7/8 частинами вказаного нерухомого майна шляхом усунення перешкод в користуванні власністю та шляхом надання їй доступу до житлового будинку, господарських споруд, зобов`язавши відповідача зареєструвати своє право власності на 1/8 частину для наступного поділу майна між сторонами в натурі. У відповідача жодні правовстановлюючі документи, він також відмовляється від подання заяви для внесення інформації в Державний реєстр майнових прав на нерухоме майно та від оформлення документів про право власності на майно, вчиняючи позивачу перешкоди в доступі до будинку. Незважаючи на те, що позивач звертається до органу державної реєстрації із заявою про реєстрацію права власності, їй також відмовляють в прийомі документів на реєстрацію права власності. Позивач також вказує, що відповідач на даний час не являється навіть формально співвласником вказаного будинку та порушує право позивача як співвласника на користування та володіння спадковим майном. Тому позивач просить зобов`язати відповідача не чинити їй перешкоди в користуванні власністю, а саме 7/8 частинами вказаного нерухомого майна, набутої на основі заповіту, рішення Коломийського міськрайонного суду від 20.08.2019 року, надавши позивачу вільний доступ до житлового будинку, господарських будівель і споруд, а також зобов`язати відповідача здійснити всі дії для внесення інформації стосовно житлового будинку, господарських будівель і споруд, земельної ділянки в [ADDRESS] до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Крім того, позивач просить стягнути з відповідача на її користь судові витрати, які складаються зі сплаченого судового збору в сумі 1 681,60 грн.(840, 80 грн. + 840,80 грн.) Позивач та її представник, адвокат Боднарук В.В. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, вказаних в позовній заяві, просять позовні вимоги задовольнити. Крім того, представник позивача зазначив, що твердження відповідача про те, спадкодавець [PERSON] склала на його ім`я заповіт 10.02.2015 року, не відповідає дійсності, оскільки вказаний заповіт відмінений. Відповідач та його представник, адвокат Козак І.В. в судовому засіданні позовні вимоги не визнали з підстав, вказаних у відзиві на позов та доповненнях до відзиву. В останніх вказано, що вищевказане будинковолодіння належало бабусі відповідача [PERSON] , яка померла [INFO] . Після смерті останньої відкрилася спадщина за заповітом на [PERSON] , яка прийняла спадщину, однак, у видачі правовстановлюючого документу їй відмовлено, оскільки до вказаного будинку здійснено прибудову та побудовано сарай без отримання необхідної дозвільної документації. До кола спадкоємців також відносився батько відповідача [PERSON] , 1949 року народження, який мав право на обов`язкову частку у майні і який у визначений законом термін прийняв спадщину. Посилання позивача на те, що батько відповідача нічого не робив для реєстрації права власності на вказане майно, зокрема, на свою частку в спільному майні, не заслуговують на увагу, оскільки батько з 2012 року по час смерті ( [INFO] ) постійно хворів, що підтверджується відповідними виписками з карти стаціонарного хворого, у зв`язку з чим не мав можливості зареєструвати вказане майно. Позивачу ніхто не перешкоджає в доступі до здійснення її права власності та жодних перешкод в реєстрації не чиниться. Відповідач разом із сім`єю зареєстровані та проживають у вказаному будинку з 2008 року ще з дозволу бабусі, що підтверджується копіями довідок про склад сім`ї та про реєстрацію місця проживання. Він має можливість користуватися тільки будинком та частиною господарських споруд, решту приміщень (півниця, літня кухня, стайня) закриті, іншою стайнею користується позивач, тримаючи там корову, а в стодолі зберігає сіно і доступу до них відповідач не має, отже, не може перешкоджати їй ними користуватися. Земельною ділянкою користується позивач і жодних перешкод в користуванні нею не виникає. У вказаному будинку знаходяться особисті речі відповідача та членів його сім`ї, іншого житла в нього не має, з ним також проживають його неповнолітні діти. Яким чином позивач уявляє користування вказаним будинком відповідачу не зрозуміло. Тим більше, що частки позивача та [PERSON] реально не виділені і фактично все будинковолодіння перебуває у спільному користуванні. Батько відповідача помер і на момент смерті право власності не оформив, оскільки хворів, однак, це не позбавляє відповідача права користування та володіння спадковим майном. Твердження позивача про те, що відповідач незаконно користується будинком не відповідає дійсності, оскільки він вчасно звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини і вступив в управління спадковим майном, що підтверджується копіями заповіту та витягу зі спадкового реєстру. Згідно з ч. 1 ст. 1298 ЦК України свідоцтво на право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини, а строк закінчується 10.10.2020 року, тому відповідач раніше зареєструвати своє право власності не мав можливості. За час проживання у спірному будинку відповідач та його батько з дозволу спадкодавця [PERSON] добудував приміщення за власні кошти і пропонував позивачу, якщо вона бажає повністю користуватися будинковолодінням, компенсувати йому ті покращення, що він зробив, а він зможе придбати собі інше житло. Крім того, зазначає, що спадкодавець [PERSON] склала на його ім`я заповіт 10.02.2015 року, згідно з яким все своє майно, майнові права та обов`язки, які належали їй на момент складення заповіту, заповіла йому, отже, він проживав та проживає в даному будинку законно як член сім`ї власника будинку. Однак, через неприязні відносини позивач відмовляться йти на контакт та повернути відповідачу вкладені кошти. Факт наявності постійних конфліктів з вини позивача підтверджується записами на диску. Позивач вказує, що відповідач не є формально співвласником вказаного будинку, однак, при цьому ставить вимогу зобов`язати його здійснити дії для внесення інформації стосовно вказаного будинку, підтверджуючи його право на користування та розпорядження спірним майном. Тому сторона відповідача просить в задоволенні позову відмовити. Крім того, представник відповідача в судовому засіданні зазначив, що відповідач звернувся з відповідним позовом до суду про визнання за ним права власності на частку спірного майна після смерті батька. Суд, заслухавши вказаних учасників, перевіривши матеріали справи, та, оцінивши досліджені докази в сукупності, приходить до наступних висновків. Згідно з даними копії державного акту на право приватної власності на землю від 10.04.1994 року [PERSON] належала земельна ділянка, призначена для обслуговування житлового будинку і господарських будівель та ведення особистого підсобного господарства, яка розташована на території смт. Печеніжин Коломийського району (а.с. 11). Відповідно до копії свідоцтва про право власності, виданого 06.08.2002 року виконавчим комітетом Печеніжинської селищної ради на підставі рішення цієї ради № 64 від 25.06.2002 року право власності на житловий будинок в [ADDRESS] , зареєстровано за [PERSON] та [PERSON] по 1/2 частці (а.с. 10). Згідно із заповітом, складеним [PERSON] 10.02.2015 року, остання все своє майно, майнові права та обов`язки, які належать їй на момент складення заповіту, а також майно, майнові права та обов`язки, які належатимуть їй в майбутньому, та земельні ділянки, які знаходяться в смт. Печеніжин заповіла [PERSON] , [INFO] (а.с. 39). Даними заповіту, посвідченого 19.09.2016 року секретарем Печеніжинської селищної ради та зареєстрованого в реєстрі за № 334, стверджується, що [PERSON] заповіла все своє майно [PERSON] , тобто позивачу (а.с. 7). [INFO] померла [PERSON] , про що свідчить копія свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 09.03.2018 року, актовий запис № 60 (а.с. 9). Відповідно до листа Коломийського ВП ГУНП від 03.05.2017 року письмове звернення [PERSON] по факту неправомірних дій племінника [PERSON] зареєстровано в книзі ЄО-3992 від 28.04.2017 року, при проведенні перевірки рекомендовано їй звернутися до суду в порядку цивільного судочинства (а.с. 12). Згідно з рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 20.08.2019 року, яке набрало законної сили 23.09.2019 року, (справа 346/858/19), визнано за [PERSON] право власності на 7/8 частин, а за [PERSON] - на 1/8 частину нерухомого майна - житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, вказаними в технічному паспорті під інвентарним номером 333 та реєстровим номером 978 за адресою: [ADDRESS] . В рішенні вказано, що прийнявши спадщину та вступивши в управління спадковим майном після смерті матері, позивач [PERSON] звернулась до нотаріальної контори із відповідною заявою, однак, у видачі свідоцтва про право на спадщину їй відмовлено та рекомендовано звернутися з позовом до суду, оскільки на самочинно побудовані прибудову та господарські споруди відсутні необхідні правовстановлюючі документи. До кола спадкоємців на обов`язкову частку у спадщині згідно з ч. 1 ст.1241 ЦК України також відносяться [PERSON] , [INFO] , як повнолітня непрацездатна дитина спадкодавця, який у визначений законом термін прийняв спадщину, та [PERSON] , яка відмовилася від спадщини (а.с. 5, 6). Згідно із заповітом, складеним [PERSON] 19.02.2020 року, посвідченим секретарем Печеніжинської селищної ради та зареєстрованим в реєстрі за № 45, останній 1/8 частину нерухомого майна - житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами в [ADDRESS] , та закріплені за господарством частини земельних ділянок заповів [PERSON] , тобто відповідачу (а.с. 40). [INFO] [PERSON] помер, про що свідчить копія свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 24.07.2020 року, актовий запис № 53 (а.с. 8). Даними витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 60301659, виданого приватним нотаріусом Коломийського районного нотаріального округу Досин Н.Ф. 25.05.2020 року, стверджується, що до вказаного реєстру внесено реєстраційний запис, параметрами якого є реєстрація спадкової справи № 14 за номером у спадковому реєстрі 65868460, спадкодавець [PERSON] (а.с.41). Листом Печеніжинської селищної ради ОТ Г № П-24/02-36 від 10.06.2020 року на заяву щодо реєстрації права власності [PERSON] повідомлено, що відповідно до ч. 4 п.67 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно їх обтяжень для державної реєстрації права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, право власності на яке визнається на підставі рішення суду, подаються необхідні для відповідної реєстрації документи, передбачені п. 41 цього Порядку, а саме: документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта; технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна; документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси; письмова заява або договір співвласників про розподіл часток у спільній власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна ( у разі, коли державна реєстрація проводиться щодо майна, що набувається у спільну часткову власність); договір про спільну діяльність або договір простого товариства ( у разі коли державна реєстрація проводиться щодо майна, будівництво якого здійснювалось у результаті спільної діяльності (а.с. 14)). Згідно з листом Печеніжинської селищної ради ОТГ № П-192/02-36, П-161/02-36 від 25.06.2020 року звернення [PERSON] розглянуто комісією з питань житло-комунального господарства та комунальної власності, питань містобудування, будівництва, земельних відносин та охорони природи вказаної селищної ради, за результатами якого повідомлено, що вона зареєстрована та проживає в [ADDRESS] . Згідно з рішенням Коломийського міськрайонного суду за [PERSON] визнано право власності на 7/8 частин, а за [PERSON] на 1/8 частину нерухомого майна, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Земельну ділянку між собою сторони не ділили. [PERSON] за вказаною адресою не прописана і не проживає. Вона є власником 7/8 частин нерухомого майна, а не земельної ділянки. [PERSON] зі своєю сім`єю проживає та зареєстрований за вказаною адресою (а.с. 13). Відповідно до даних довідки № 1628, виданої 30.09.2020 року Печеніжинською селищною радою об`єднаної територіальної громади Коломийського району Івано-Франківської області, [PERSON] зареєстрований та проживає в [ADDRESS] , до складу його сім`ї входять: дружина - [PERSON] та діти [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] (а.с. 37). Даними довідки № 1630 про реєстрацію місця проживання від 30.09.2020 року стверджується місце проживання відповідача за вказаною адресою з 04.06.2008 року (а.с. 38). Відповідно до частин 2-4 ст.13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст.16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав можуть бути визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення. Стаття 41 Конституції України закріплює, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно з ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. У відповідності до ч. 1 ст. 321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у його здійсненні. У п.33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що застосовуючи положення статті 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень ст. ст. 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані, на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. Відповідно до ч.2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення таких відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Державний реєстр прав на нерухоме майно містить записи про зареєстровані речові права на нерухоме майно, об`єкти незавершеного будівництва, їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав, відомості та електронні копії документів, поданих у паперовій формі, або документи в електронній формі, на підставі яких проведено реєстраційні дії, а також документи, сформовані за допомогою програмних засобів ведення Державного реєстру прав на нерухоме майно у процесі проведення таких реєстраційних (ч. 1 ст. 12 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"). Разом з тим державній реєстрації підлягає заявлене право, державна реєстрація якого здійснюється суб`єктом державної реєстрації прав не за власною ініціативою, а на підставах, установлених законом, зокрема за заявою про державну реєстрацію прав, поданою особою, за якою здійснюється реєстрація права. Тобто відносини у сфері державної реєстрації речового права виникають саме між суб`єктом звернення за такою послугою та суб`єктом, уповноваженим здійснювати відповідні реєстраційні дії. Відповідно до ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Разом з тим, відповідно до ч.1, 2 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд також бере до уваги позицію ЄСПЛ, зазначену у п.58. рішення ЄСПЛ у справі "Серявін та інші проти України" в якому зазначено, що суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя. Відповідно до частин 1, 5, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що відповідач разом із сім`єю фактично проживає в житловому будинку, право власності на 7/8 частин якого визнано за позивачем на підставі рішення суду та безпідставно чинить перешкоди позивачу в користуванні ним, у зв`язку з чим остання позбавлена реальної та об`єктивної можливості користуватися і розпоряджатися таким майном на власний розсуд. При цьому, доказів оформлення спадщини відповідачем суду не надано, незважаючи на те, що шестимісячний строк сплив ще в жовтні 2020 року. Разом з тим державній реєстрації підлягає заявлене право, державна реєстрація якого здійснюється суб`єктом державної реєстрації прав не за власною ініціативою, а на підставах, установлених законом, зокрема за заявою про державну реєстрацію прав, поданою особою, за якою здійснюється реєстрація права. Тому суд приходить до висновку, що вимога позивача про зобов`язання відповідача здійснити всі дії для внесення інформації стосовно вказаного житлового будинку до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно не підлягає задоволенню, оскільки вказані дії можуть здійснюватись відповідачем виключно за власною волею. Отже, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Судом встановлено, що позивачем понесено судові витрати, які складаються зі сплаченого судового збору в розмірі 1681, 60 грн. (840,80 +840,80), що стверджується відповідними квитанціями (а.с.3, 22). Відповідно до правил ч.2 ст.141 ЦПК України у зв`язку із частковим задоволенням позовних вимог з відповідача слід присудити на користь позивача судові витрати, пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі ст.ст.13, 15, 16, 319, 321, 391 ЦК України,, та,

Outcome: partial