Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-19 00:00:00

21.04.2015 року позивач [PERSON] звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом, в якому просив визнати недійсним п. 4.4 кредитного договору № 02/980/К/191, укладеного 04.12.2008 року між ПАТ «Старокиївський банк» та [PERSON] Обґрунтовуючи позовні вимоги, зазначив про те, що 04.12.2008 року між ПАТ «Старокиївський банк» та [PERSON] укладено кредитний договір № 02/980/К/191, відповідно до умов якого банком позичальнику надано кредит у розмірі 375 000 гривень зі строком користування до 03.12.2009 року, в подальшому між банком та позичальником [PERSON] укладено 08.05.2013 року додаткову угоду № 5 до кредитного договору, за умовами якої встановлено термін виконання зобов'язання до 07.05.2014 року. 05.06.2014 року заборгованість по сумі отриманого кредиту за кредитним договором № 02/980/К/191 від 04.12.2008 року позичальником [PERSON] погашено у повному обсязі. Разом з тим, банком відповідно до п. 4.4 кредитного договору нараховано штраф у розмірі 18 750 гривень за недотримання позичальником умов кредитного договору, зокрема, в частині погашення кредиту в неналежній черговості, крім того банк звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з позовом про стягнення з позичальника [PERSON] штрафу у розмірі 18 750 гривень. Позивач зазначає, що п. 4.4 кредитного договору № 02/980/К/191 від 04.12.2008 року суперечить засадам рівності учасників цивільних правовідносин та порушує вимоги ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки умови вказаного пункту кредитного договору є несправедливими, внаслідок якого виникає істотних дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Укладений кредитний договір не містить умов або правил, які б регулювали відповідальність Банку: ні за невиконання, ні за неналежне виконання Банком умов Договору, разом з тим, банку надано право застосувати до боржника штрафні санкції. Враховуючи викладене, на підставі ст.ст. 203, 215 ЦК України, позивач просить визнати недійсним п. 4.4 кредитного договору № 02/980/К/191 від 04.12.2008 року. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги у повному обсязі, наполягав на їх задоволенні, додатково у судовому засіданні зазначив про те, що з даним позовом позивач [PERSON] звернувся до суду у відповідь на позов ПАТ «Старокиївський банк», поданий до Дарницького районного суду м. Києва про стягнення з [PERSON] штрафу у розмірі 18 750 гривень. Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на їх безпідставність та необґрунтованість, також просив застосувати строк позовної давності, оскільки кредитний договір укладено сторонами у 2008 році, та з вказаної дати позивачу відомо про зміст та умови договору. Вислухавши пояснення та заперечення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали цивільної справи, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно ст. 15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних сімейних, трудових відносин. У відповідності з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 57 ЦПК України). Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За змістом ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що 04 грудня 2008 року між АБ «Старокиївський Банк», правонаступником якого є ПАТ «Старокиївський Банк», та [PERSON] укладено кредитний договір № 02/980/К/191, відповідно до умов якого кредитором надано позичальнику грошові кошти у розмірі 375 000 гривень, зі сплатою 20 % річних, з кінцевим терміном повернення до 03.12.2009 року. Відповідно до п. 4.4 кредитного договору у випадку порушення позичальником вимог п.п. 3.3.5 -3.3.13 договору, позичальник сплачує кредитору штраф у розмірі 5 % від суми кредиту за кожний випадок. В подальшому між банком та позичальником [PERSON] укладено 08.05.2013 року додаткову угоду № 5 до кредитного договору, за умовами якої встановлено термін виконання зобов'язання до 07.05.2014 року включно. Відповідно до ч. 1 ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом і банком. Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України яка визначає, що сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Таким чином, свобода договору означає право громадян вступати або утримуватись від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати умови такого договору. Отже, підписавши вказаний вище кредитний договір 04.12.2008 року [PERSON] вступив в договірні відносини з відповідачем, взявши на себе певні обов'язки, згідно умов договору. Відповідно до п. 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012р. «Про практику застосування судами законодавств при вирішення спорів, що виникають з кредитних правовідносин» (далі - Постанова № 5 від 30.03.2012р.), при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18 - 19 Закону України "Про захист прав споживачів". Зокрема, кредитний договір обов'язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз'яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними". Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний) або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити виходячи з норм чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1 ЦК). Як встановлено судом, при укладенні кредитного договору сторонами додержано вимог, необхідних для чинності цього правочину і передбачених Цивільним кодексом України та Законом України "Про захист прав споживачів", в редакції, яка діяла на час укладення договору. Згідно положень ч.ч. 1, 2, 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою для недійсності право чину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст.203 ЦК України. Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст право чину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Разом з тим, однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Оспорюваний позивачем пункт кредитного договору не містить умов, які б визначали його несправедливим та незрозумілим в розумінні норм вказаного Закону України «Про захист прав споживачів». Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, зокрема, порушення відповідачем вимог ст.ст. 11,18 Закону України «Про захист прав споживачів», не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, у зв'язку із чим суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити. В частині заяви представника відповідача про застосування строків позовної давності суд зазначає, що відповідно до положень ст.ст. 15,16 ЦК України та ст. 3 ЦПК України, правом на звернення до суду наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод чи інтересів, а тому відмова в задоволенні позову у зв'язку зі спливом позовної давності на підставі ст. 267 ЦК України може мати місце лише за умови, якщо позовні вимоги будуть визнані судом доведеними та за наявності факту порушення, невизнання або оспорювання прав позивача. Недоведеність позовних вимог є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. На підставі ст. ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 2, 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», з урахуванням Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012р. «Про практику застосування судами законодавств при вирішення спорів, що виникають з кредитних правовідносин», та

Outcome: dismissed