Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-13 00:00:00

У червні 2014 року [PERSON] (далі по тексту - позивач, [PERSON]) звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Альфа-Банк" (далі по тексту - відповідач, ПАТ "Альфа-Банк"), третя особа: Публічне акціонерне товариство "ПРОМІНВЕСТБАНК" (далі по тексту - третя особа, ПАТ "ПРОМІНВЕСТБАНК") про визнання кредитного договору недійсним. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 02.04.2008 між ним та третьою особою було укладено Кредитний договір №2-69-294 (далі по тексту - Договір), відповідно до умов якого третя особа зобов'язалась надати позивачу кредит у розмірі 9000,00 доларів США, а позивач зобов'язався прийняти, належним чином використати та повернути вказаний кредит, а також сплатити проценти за користування кредитом у розмірі 14% річних. [PERSON] вважає, що укладений Договір не відповідає вимогам чинного законодавства, та просить визнати його недійсним, оскільки, при його укладенні було порушено вимоги ст.ст. 11, 18 Закону України "Про захист прав споживачів" №1023-ХІІ від 12.05.1991 (далі по тексту - ЗУ "Про захист прав споживачів") та п.п. 2.1, 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 №168, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 25.05.2007 №541/13808 (далі по тексту - Правила), де передбачено обов'язок банків перед укладенням договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про орієнтовну сукупну вартість кредиту; а також, у разі надання кредиту в іноземній валюті під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за цим договором несе споживач; та надання інформації щодо методики, яка використовувалася банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов'язаних з конвертацією платежу у валюту зобов'язання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним. Позивач вважає, що відповідачем було допущено істотне порушення прав позивача, як споживача фінансових послуг, через невиконання відповідачем вимог закону щодо надання позивачу повної, своєчасної та достовірної інформації про послугу, що є предметом договору, у зв'язку з чим позивач був позбавлений можливості належним чином оцінити властивості такої послуги та можливі негативні для цього наслідки, що можуть настати внаслідок її отримання. Крім того, позивач вважає, що Договір передбачає умову, яка прямо суперечить вимогам п. 3.6 Правил, оскільки, п. 3.11 Договору передбачено зобов'язання позичальника в день надання йому кредиту за Договором сплатити Кредитору одноразову комісійну винагороду у розмірі 60,00 грн. [PERSON] зазначає, що ним на виконання Договору було сплачено 98041,48 грн., проте Банком на виконання Договору фактично видано позивачу 45450,00 грн. Таким чином, позивач вважає, що має повернути банку фактично одержані 45450,00 грн., а відповідач має повернути позивачу одержані від нього за час виконання Договору 98041,48 грн. З огляду на викладене, позивач звернувся до суду, оскільки, вважає, що умови Договору є дискримінаційними та несправедливими, а отже такий Договір підлягає визнанню недійсними. Крім того, позивач просить визнати недійсним Договір іпотеки від 02.04.2008, застосувати правові наслідки недійсності правочину та зобов'язати ПАТ "Альфа Банк" повернути різницю сплачених коштів у розмірі 52591,48 грн. В судовому засіданні представник позивача - [PERSON] позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання, яке відбулося 14.04.2015, не з'явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, разом з тим, в матеріалах справи наявні письмові заперечення представника відповідача, відповідно яких він просить відмовити у задоволенні позову та слухати справу у відсутність представника ПАТ "Альфа Банк". Представник третьої особи в судове засідання, яке відбулося 14.04.2015, не з'явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, враховуючи наступне. Відповідно до ст. 213 Цивільного процесуального Кодексу України(далі по тексту - ЦПК України), рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі 509 Цивільного кодексу України № 435-ІV від 16 січня 2003 р. (далі по тексту - ЦК України), зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. В судовому засіданні встановлено, що 02.04.2008 між позивачем та третьою особою було укладено Кредитний договір №2-69-294, відповідно до умов якого третя особа зобов'язалась надати позивачу кредит у розмірі 9000,00 доларів США, а позивач зобов'язався прийняти, належним чином використати та повернути вказаний кредит, а також сплатити проценти за користування кредитом у розмірі 14% річних (а.с. 14-16). Договорами №1 від 30.04.2009, №2 від 30.07.2009, №3 від 17.08.2009, №4 від 20.10.2010 були внесені зміни до Договору (а.с. 17-20). Крім того, в забезпечення Договору 02.04.2008 було укладено Іпотечний договір №3-15-295, предметом якого є однокімнатна квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 21-23). 11.04.2008 між позивачем та третьою особою було укладено Додатковий договір №1 до Іпотечного договору №3-15-295 (а.с. 24). Договір підписаний обома сторонами, що свідчить про те, що вони погодились з його умовами та розуміли їх. Аналогічні зобов'язальні норми для банків про інформування клієнтів-споживачів перед укладенням відповідного кредитного правочину щодо сукупної вартості кредиту тощо визначені Постановою НБУ N168 від 10 травня 2007 року. Пункт 16 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року N5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" роз'яснює, що суди повинні з'ясувати виконання банками чи іншими фінансовими установами положення статей 11, 18, 21 Закону України "Про захист прав споживачів", а також пункту 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року N 168, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року N 541/13808 (щодо договорів, укладених після набрання постановою чинності), де передбачено обов'язок банків у разі надання кредиту в іноземній валюті під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за цим договором несе споживач. Частиною 1 статті 215 ЦК Українипередбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, встановлених ч.ч. 1-3, 5, 6 ст.203 ЦК України,якими сформульовані загальні вимоги до правочинів. Суд критично оцінює позицію позивача щодо незаконності умов кредитного договору, з огляду на таке. Стаття 18 ЗУ "Про захист прав споживачів"передбачає визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Відповідно до положень вказаної статті, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. У ч. 3 ст. 18 ЗУ "Про захист прав споживачів"визначений (невичерпний) перелік несправедливих умов договору, зокрема, встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору; обмеження відповідальності продавця (виконавця, виробника) стосовно зобов'язань, прийнятих його агентами, або обумовлення прийняття ним таких зобов'язань додержанням зайвих формальностей. Частиною 5 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів"передбачено, що до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Законупро несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: 1) для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; 2) споживач зобов'язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; 3) передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; 4) встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки. Позивачем не надано належних та допустимих доказів, які дають підстави вважати, що кредитний договір, укладений між ним та третьою особою, є несправедливим до нього, оскільки при підписанні даного договору [PERSON] ознайомився та погодився з його умовами, а відтак, проаналізувавши умови Договору та встановлені обставини, суд дійшов висновку про відсутність в останньому несправедливих умов, а всі твердження позивача з даного приводу судом розцінюються як його спосіб захисту власних інтересів від наслідків, можливість настання яких залежить лише від його добросовісної поведінки при виконанні взятих на себе за кредитним договором зобов'язань. Згідно із п. 2.1 Правил, банки зобов'язані перед укладенням кредитного договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, зазначивши таке: а) найменування та місцезнаходження банку - юридичної особи та його структурного підрозділу; б) умови кредитування, зокрема: можливу суму кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний; мету, для якої кредит може бути використаний; форми та види його забезпечення; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі між зобов'язаннями споживача; тип процентної ставки (фіксована, плаваюча тощо); переваги та недоліки пропонованих схем кредитування; в) орієнтовну сукупну вартість кредиту з урахуванням: процентної ставки за кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту (у тому числі на користь третіх осіб - страховиків, оцінювачів, реєстраторів, нотаріусів тощо); варіантів погашення кредиту, уключаючи кількість платежів, їх періодичність та обсяги; можливості та умов дострокового повернення кредиту; г) інші умови, передбачені законодавством. В ході судового розгляду справи стороною позивача не були надані докази обмеження права позивача як споживача даних послуг. Відповідно до п. 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року N 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин", при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК(статті 215, 1048- 1052, 1054- 1055), статті 18-19 Закону України "Про захист прав споживачів". Зокрема, кредитний договір обов'язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз'яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними". Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний), або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити, виходячи з норм чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1 ЦК). З матеріалів справи судом встановлено, що договір укладений в письмовій формі, він підписаний повноважними особами, містить всі суттєві умови передбачені законом для договорів і які мають істотне значення, а також які були узгоджені сторонами. З приводу посилання позивача на п. 3.8. Порядку щодо попередження про валютні ризики під час виконання зобов'язань за Договором, слід зазначити наступне. Суд не приймає до уваги посилання сторони позивача на підвищення валютного ризику, як на підставу істотної зміни обставин, які не могли передбачити сторони, та як наслідок визнання кредитного договору недійсним, оскільки відповідно до п. 16 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року N 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин", саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою навіть для розірвання кредитного договору на підставі статті 652 ЦК, а позивач в позові просить визнати недійсним кредитний договір з вказаних підстав, тому суд вважає такі посилання позивача безпідставними та необґрунтованими. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору. Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Стаття 627 ЦК України передбачає, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України). Як встановлено судом, укладаючи оспорюваний Договір, сторони діяли вільно, на власний розсуд вибираючи контрагента та визначаючи його умови. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 ЦК України). Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки. Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що позивач пред'являє позовні вимоги до ПАТ "Альфа Банк", який став Новим Кредитором. Але, так як діючим законодавством передбачено підстави, за яких правочин може бути визнаний недійсним, якщо не додержано вимог законодавства саме в момент вчинення правочину, ПАТ "Альфа Банк" не був стороною правочину на момент його вчинення, тому не міг порушити права позивача у момент його укладення. Судом при розгляді справи не встановлено порушень закону з боку ПАТ "ПРОМІНВЕСТБАНК" при укладанні Договору, на які вказує позивач в позові, оскільки на спростування даних тверджень стороною позивача не надано будь-яких доказів. Враховуючи викладене, суд не знаходить законних підстав для визнання недійсним Договору, що був укладений між позивачем та третьою особою 02.04.2008. Також, слід звернути увагу на п. 7.1. Договору, яким передбачено, що з метою відкликання згоди на укладення даного Договору Позичальник може надати Банку письмове повідомлення протягом 14 днів з моменту отримання Позичальником примірника укладеного Договору. Враховуючи викладене, можливість відкликання згоди на укладення даного Договору була роз'яснена позивача, однак останній не скористався своїм правом щодо відкликання згоди, що дає підстави вважати, що [PERSON] погодився зі всіма викладеними в Договорі умовами. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, зокрема щодо порушення відповідачем вимог Закону України "Про захист прав споживачів"та Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 року №168, не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, а позовні вимоги не ґрунтуються на жодній з підстав недійсності правочину, передбачених як ЦК України, так і Законом України "Про захист прав споживачів", тому суд дійшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed