Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, зазначивши, що відповідно до укладеного договору № 08/2006/840к221 від 28.04.2006 року [PERSON] отримала кредит у розмірі 27590,00 доларів США строком на 72 місяці зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 9% на рік. З метою своєчасного виконання зобовязань позичальником за кредитним договором між ним та банком 28.04.2006 року було укладено договір поруки, відповідно до умов якого він, як поручитель, зобовязався відповідати перед банком за виконання всіх обовязків за кредитним договором в тому ж розмірі, що і позичальник. Відповідно до п. 1.3.1 кредитного договору відсотки за користування кредитом розраховуються банком на підставі процентної ставки в розмірі 9% річних, з розрахунку 360 днів на рік. Згідно до п.1.3.2 цього ж договору також встановлювалась щомісячна плата за управління кредитом в розмірі 0,5% від розміру фактичного залишку заборгованості за кредитом, зазначеним в п. 1.1 договору, без урахування відсотків, які позичальник повинен був сплатити банку. Він вважає, що вказаний у кредитному договорі обов'язок сплачувати крім відсотків за користування кредитом ще й додаткову плату є таким, що суперечить нормам діючого законодавства, є несправедливою умовою договору щодо споживача відповідно до ч. 5 ст. 11 та ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", у зв`язку з чим є недійсним з моменту його укладання. А тому просить визнати недійсним п. 1.3.2 кредитного договору № 08/2006/840к221, укладеного 28.04.2006 року між ВАТ КБ "Надра" та [PERSON] В судовому засіданні позивач підтримав свої позовні вимоги та прохав їх задовольнити і визнати недійсним пункт договору, згідно до якого встановлена ще й щомісячна плата за управління кредитом в розмірі 0,5% від розміру фактичного залишку заборгованості за кредитом, вважаючи це незаконним. Представник відповідача, будучи належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, не повідомивши суд про причини неявки. Третя особа [PERSON] в судове засідання також не з`явилася. Вислухавши позивача, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Як встановлено судом, між [PERSON] та відповідачем 28.04.2006 року було укладено кредитний договір № 08/2006/840к221, згідно до якого позичальник отримала кредит у розмірі 27590,00 доларів США строком на 72 місяці зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 9% на рік. Відповідно до п. 8.5 кредитного договору він діє до остаточного виконання позичальником прийнятих на себе зобовязань. На виконання зобовязань позичальником за кредитним договором між позивачем та банком 28.04.2006 року було укладено договір поруки, відповідно до умов якого він, як поручитель, зобовязався відповідати перед банком за виконання всіх обовязків за кредитним договором в тому ж розмірі, що і позичальник. Дія вказаного договору поруки, згідно до вимог п. 5.3 договору, закінчується належним виконанням позичальником взятих на себе зобовязань по кредитному договору чи виконанням поручителем своїх зобовязань відповідно з умовами цього договору. Пунктом 1.2 кредитного договору також передбачено цільове використання кредиту придбання транспортного засобу марки SUBARU Legasy 2.0 GL, 2006 року випуску, згідно до договору купівлі-продажу транспортного засобу № 21/04 від 21.04.2006 року. Оскільки [PERSON] отримала кредит для придбання автомобіля з метою його використання для задоволення особистих потреб, то суд вважає, що вказаний кредит є споживчим, а особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів». Відповідно до п. 1.3.1 вказаного кредитного договору відсотки за користування кредитом розраховуються банком на підставі процентної ставки в розмірі 9% річних з розрахунку 360 днів на рік. А згідно до п. 1.3.2 цього ж договору, за управління кредитом позичальником сплачується щомісячна плата в розмірі 0,5% від розміру фактичного залишку заборгованості за кредитом без урахування відсотків, які позичальник повинен сплатити банку, зазначеним в п. 1.1 договору. За положеннями ч. 5 ст. 11, ч., ч. 1, 2, 5, 7 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. З урахуванням цього суд приходить до висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Відповідно до ч. 8 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів"\~(в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача. Разом з тим відповідно до ч. 3 ст. 55 Закону України "Про банки та банківську діяльність" банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов'язаної особи банку як обов'язкову умову надання банківських послуг. Відповідно до діючого законодавства в сфері надання кредитних послуг банки зобов'язані в кредитному договорі зазначати: вид і предмет кожної супутньої послуги, яка надається споживачу; обґрунтування вартості супутньої послуги (нормативно-правові акти щодо визначення розмірів зборів та обов'язкових платежів, тарифів нотаріусів, страхових компаній, суб'єктів оціночної діяльності, реєстраторів за надання витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна про наявність чи відсутність обтяжень рухомого майна, інших реєстрів тощо); про відкриття банківського рахунку, відкритого з метою зарахування на нього суми наданого кредиту або надання кредиту за рахунком (овердрафт), умови відкриття, ведення та закриття такого рахунку, тарифи та всі суми коштів, які споживач має сплатити за договором банківського рахунку у зв'язку з отриманням кредиту, його обслуговуванням і погашенням; правило, за яким змінюється процентна ставка за кредитом, якщо договором про надання кредиту передбачається можливість зміни процентної ставки за кредитом залежно від зміни облікової ставки Національного банку або в інших випадках. Крім того, відповідно до ч.1 ст. 55 Закону України "Про банки і банківську діяльність" відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. З рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 року №15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 ст. 1, ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" від 12.05.1991 року, з наступними змінами, у взаємозв'язку з положеннями ч. 4 ст. 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Відповідно до п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10.05.2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача, тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Відповідна правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16, яка, з огляду на положення ст. 360-7 ЦПК України, є обов'язковою для застосування судами України. Таким чином, встановивши в кредитному договорі обов'язок позичальника щодо сплати щомісячної плати за управління кредитом відповідачем не було зазначено про те, які саме послуги за вказану плату надаються позивачу. При цьому суд вважає, що нарахування щомісячної плати за управління кредитом було проведено відповідачем та сплачено позичальником за послуги, що супроводжують кредит, а саме, компенсація сукупних послуг банку, за рахунок позивача, що є незаконним. Відповідно до положень ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. А відповідно до абз.3 ч. 4 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України є обов'язком банку, відповідно виконання такого обов'язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Також слід зазначити, що оскільки надання кредиту є виконання зобов'язання банка за кредитним правочином, то така дія не являється самостійною послугою, що підлягає сплаті позичальником. Крім того, оскільки відкриття та введення позичкового рахунку у зв'язку з наданням кредиту відповідає економічним потребам і публічно - правовим обов'язком самої кредитної установи (банку), то такі дії жодним чином не можуть розглядатися як послуги, що надаються клієнту - позичальнику. Суд вважає, що щомісячну плату за управління кредитом не можна вважати витратами позивача за ведення кредиту, оскільки такі витрати передбачені кредитним договором. У відповідності до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1 ст. 203 цього Кодексу, згідно до якої зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. За таких обставин суд вважає, що умови кредитного договору, за якими позивач повинен сплатити відповідачу, крім відсотків за користування кредитом, ще й додаткову щомісячну плату за управління кредитом, є несправедливими умовами договору та відповідно до ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" ці умови договору є недійсними. Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Таким чином, суд вважає обґрунтованою вимогу позивача щодо застосування правових наслідків визнання недійсним п. 1.3.2 договору споживчого кредиту № 08/2006/840к221 від 28.04.2006 року, укладеного між банком та [PERSON], поручителем якої він виступає в даних правовідносинах щодо обов'язку позичальника сплачувати щомісячну плату за управління кредитом. Також суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 640,00 грн. На підставі викладеного та,

Outcome: approved