Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-11 00:00:00

В квітні 2020 року заступник прокурора Миколаївської обласної прокуратури в інтересах держави звернувся до суду з позовом до Миколаївської міської ради та [PERSON] , в якому просив: 1) визнати незаконним та скасувати рішення Миколаївської міської ради № 54/56 від 09.09.2019 "Про надання у власність земельної ділянки громадянину у Центральному районі м.Миколаєва", яким затверджено проект земелеустрою та надано у власність [PERSON] земельну ділянку, площею 668 кв.м. з кадастровим номером 4810137200:15:017:0015 по [ADDRESS] для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд; 2) скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис № 33461537 від 25.09.2019 року про реєстрацію за [PERSON] права власності на земельну ділянку площею 668 кв.м. з кадастровим номером 4810137200:15:017:0015 по [ADDRESS] ; 3) зобов`язати [PERSON] (ІПН [NUMBER] ) повернути у власність територіальної громади м.Миколаєва в особі Миколаївської міської ради земельну ділянку площею 668 кв.м. з кадастровим номером 4810137200:15:017:0015 по [ADDRESS] ; 4) стягнути з відповідача на користь Миколаївської обласної прокуратури судовий збір , сплачений при подачі позову. В обґрунтування позовних вимог прокурор зазначив, що рішенням ММР від 09.09.2019 року № 54/56 затверджено проект земелеусторю та надано [PERSON] у власність земельну ділянку, площею 668 кв.м. по [ADDRESS] для будівництва і обслуговування житлвоого будинку, господарських будівель та споруд.На підставі вказаного рішення у Державному реєстрі речовизх прав енанерухоме майно та інших державних реєстрах зареєстровано право власності [PERSON] , гна вказану земельну ділянку. Вважають, що вказне рішеня міської ради прийнято з порушенням вимог законодавства, а саме в порушення вимог ЗУ «Про основи містобудування», ЗУ «Про охорону земель», ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності» - якими врегульовано, що режим забудови територій, визначених для містобудівних потреб, обов`язковий для врахування під час розроблення землевпорядної документації. Містобудівною документацією, діючою на момент прийняття оскаржуваного рішення, є Генеральний план міста Миколаєва, затверджений рішенням Миколаївської міської ради від 18.06.2009 року №35/18, Правила використання та забудови території міста Миколаєва, затв. рішенням Миколаївської міської ради від 17.10.2003 року № 15/41 та План зонування міста Миколаєва, затверджений рішенням Миколаївської міської ради від 17.05. 2018 року №36/13. За інформацією виконкому ММР та Управління містобудування та архітектури ММР від 21.07.2017 року спірна земельна ділянка розташована на території багатоквартирної житлової забудови. Відповідно до Правил використання та забудови території міста Миколаєва та Плану зонування міста Миколаєва,вказана земельна ділянка належить до зони ПЖ-3 зона перспективної багатоквартирної багатоповерхової забудови, де передбачається розміщення багатоквартирних житлових будинків від 5 поверхів та громадської забудови (зона Ж-5). Отже, будівництво та подальше обслуговування індивідуальних житлових будинків в межах вказаної території не передбачено. Таким чином, оскаржуване рішення прийнято всупереч вказаних вимог законодавства та з порушенням функціонального призначення земель. Як наслідок прийняття незаконого рішення про передачу землі у приватну власність має бути скасований і запис про право власності на цю земельну ділянку у Державному реєстрі речових прав. Оскільки земельна ділянка роташована на території міста Миколаєва і належить до земель комунальної власності , то правових підстав для її збереження у відповідача [PERSON] немає, отже останній згідно з вимогами ст. 16,1212 ЦК України зобов`язаний повернути отриману земельну ділянку територіальній громаді м.Миколаєва в особі Миколаївської міської ради. Земельна ділянка наразі вільна від забудов. В обгрунтування права прокуратора звертатися до суду з вказаним позовом в інтересах держави посилаються на те, що незаконне надання землі порушує права територіальної громади м.Миколаєва (як частини українського народу) у сфері земельних правовідносин, порушує інтереси держави у сфері ефективного використання земельних ресурсів, сокільки унеможливлює реалізацію державної політики по забезпеченню охорони, відтворення та сталого викорситання земельних ресурсів з урахуванням екологічних, економічних, соціальних та інших інтересів суспільства. Надання спірної земельної ділянки саме для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку суперечить вимогам містобудівної документації, вимогам законодавства та її функціональному призначенню, не відповідатиме потребам міста у створенні належних умов для забезпечення житлом членів територіальної громади міста . В червні 2020 року надійшов відзив на позов від відповідача [PERSON] , в якому він просив відмовити у позові в повному обсязі. Ззаначив, що 26.08.2009 року його було включено до обліку громадян, які звернулися з питання відведення земельної ділянки для будівництва житлового бдуинку. В березні 2015 року він звернувся до міського голови з заяваою про отримання дозволу на розробку проекту земелеустрою на конкретну земельну ділянку. Після чого він отримав усі необхідні передбачені законом погодження та дозволи, ця процедура тривала багато років і 25.09.2019 року йому було надано довгоочікуване право власності на цю земельну ділянку. В ході проведених дій ним понесені матеріальні витрати , сплачені усі необхідні платежі, виконані усі вимоги законодавства.Надана земельна діянка перебувала у комунальній власності, не має суміжних меж користування із прибудинковими територіями багатоквартирних будинків , а отже і не потребувала узгодження меж з суміжними землекористувачами. За цей час жодних скарг від мешканіців цих будинків стосовно виділення йому земельної ділянки не надходило. За такого він не може бути протиправно позбавлений своєї власності. В липні 2020 року надійшов відзив на позов від Миколаївської міської ради, в якому просять відмовити узадволенні позову в понвому обсязі за його безпідставністю.Зазначають, що проект земелеустрою [PERSON] ,Г був розроблений у втсановленому законмо порядку на підставі дозволу , наданого рішенням ММР відд 12.10.2016 № 9/38. Даний проект отримав усі передбачені погодження, погоджувальний висновок експерта державної експертизи , засвідчений підписом та печаткою головного управлгння Держгеокадастру у Миколаївській області , висновок Управління містобудування та архітектури ММР, управління земельних ресурсів ММР. Отже у міської ради не було жодних передбачених законом підстав длля відмови громадянину у затвердженні наданого проекту землеустрою . Держава в особі органу Держгеокадастру та в порядку встновленому законодавстом погодила проект землеустрою спірної земельної ділянки, а отже незрозуміло в яких інтересах держави заступник прокурора Миколаївської області звертається до суду з вказаними позовними вимогами. В липні 2020 року надійшла відповідь позивача на відзив відповідача [PERSON] , де зазначено, що прокурором не оскаржується дотримання відповідчаем процедури отримання земельної діялнки у власність. Підставою позову є порушення вимог містобудівного законодавства при прийнятті ММР оскаржуваного рішення та невідповідність цільового призначення спірної ділянки містобудівної документації м.Миколаєва. Також представником відповідача [PERSON] адвокатом Пазурчик В.Д. були надані письмові пояснення по суті позовних вимог, в яких посилаються на відсутність підстав для звернення прокурора в інтересах держави з цим позовом. Прокурор в судовому засіданні підтримав вимоги позову з підстав, викладених у позові, просив про його задоволення. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] адвокат Пазурчик В.Д. просила відмовити у задоволенні позвоу з підстав, викладених у відзиві та письмових поясненнях . Звернула увагу суду на те, що у прокурора немає підстав представляти інтереси держави в даних правовідносинах, оскільки Міська рада, яка і є розпорядником комунальних земель міста та предстанвиком територіальної громади міста немає жодних заперчень щодо виділення [PERSON] спірної ділянки у власність. Жодної шкоди цим рішенням не завдано територіальні громаді міста і тим більше державі. [PERSON] дотримався процедури оторимання усіх необхідних дозволів та погоджень щодо розроблення та затвердження проекту землеустрою та отримав вказану земельну ділянку у встановлений законом спосіб та порядок, а прокурором не надано жодних доказів, що [PERSON] набув право власності на цю ділянку неправомірно. Представник відповідача ММР надав суду заяву про розгляд справи у їх відсутність , просять відмовити у позові з підстав, викладених у відзиві. Вислухавши пояснення представників сторін, розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до такого висновку. Частиною 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до частин 1 та 6 статті 118 Земельного кодексу України (у редакції, чинній станом на дату виникнення спірних правовідносин, далі - ЗК) громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею. Згідно з частиною 7 статті 118 ЗК відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Згідно частини першої статті 122 ЗК сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Відповідно до частин восьмої, дев`ятої статті 118 ЗК проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується у порядку, встановленому статтею 1861 цього Кодексу. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність. У статті 1861 ЗК зазначено, що проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок усіх категорій та форм власності підлягає обов`язковому погодженню з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що здійснює реалізацію державної політики у сфері земельних відносин. Згідно зі статтею 9 ЗК до повноважень Миколаївської міської ради у галузі земельних відносин на її території належить розпорядження землями територіальної громади міста, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до Земельного кодексу України. За змістом статті 39 ЗК використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням будівельних норм, державних стандартів і норм, регіональних та місцевих правил забудови. Відповідно до статті 17 Закону України «Про основи містобудування» та статті 12 Закону України «Про планування і забудову територій» містобудівна документація, одним з видів якої є генеральний план населеного пункту, є основою для підготовки вихідних даних для розробки землевпорядної документації, вирішення питань щодо розташування та проектування нового будівництва, здійснення реконструкції, реставрації, капітального ремонту об`єктів містобудування та упорядкування територій, вирішення питань вибору, вилучення (викупу), надання у власність чи користування земель для містобудівних потреб. Згідно зі статтею 13 Закону України «Про планування і забудову території» детальний план території розробляється згідно з генеральним планом населеного пункту. Отже, з системного аналізу наведених правових норм вбачається, що процедура прийняття рішення відповідною радою про передачу земельної ділянки у приватну власність громадянам передбачає наступні етапи: 1) звернення громадянина, зацікавленого в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки, з відповідною заявою до відповідної ради; 2) розгляд заяви відповідною радою та дозволу на розробку проекту її відведення; 3) розроблення проекту відведення земельної ділянки; 4) погодження проекту відведення земельної ділянки компетентними органами; 5) розгляд проекту відведення земельної ділянки відповідною радою та прийняття рішення про надання земельної ділянки. Отже, проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки має відповідати генеральному плану населеного пункту та має погоджуватись з відповідними уповноваженими вищезазначеними компетентними органами, що є обов`язковою передумовою для прийняття радою відповідного рішення за результатами розгляду такого проекту. Судом встановлено, що [PERSON] , звернувся ддо міського голови [PERSON] з заявою від 05.06.2015 року про надання дозволу на розробку проекту земеллеустрою для видіу земельної ділянки, площею 667,5 кв.м., поблизу з житловим будинком [ADDRESS] у власність для будівництва житлового будинку та господарських побудов. Рішенням від 12.10.2016 року № 9/38 «Про надання дозволів на виготовлення проектів земелеустрою щодо відведення земельних ділянок громаднянам та внесення змін до рішенням ММР по Центральному району» - пунктом 18 надано дозвіл [PERSON] на виготовленян проекту земелеустрою щодо відведення із земель комунальної власності земельної ділянки орієнтовною площею 668 кв.м. з метою передачі у власність для будівництва та обслуговування жилого будинку по [ADDRESS] з присвоєнням окремої адреси згідно з висновком управління містобудування та архітектури ММР від 07.10.2015 № 15-3439 та від 16.01.2016 № 15-3439/2. Матеріалами спрваи підтвердується, що спірна земельна ділянка відносилася до земель комунальної власності. [PERSON] отримав відповідні погодження Управління містобудування та архітектури ММР щодо можливості надання у власність земельної ділянки орієнтовоною площею 668 кв.м. для будівниуцвта та обсуговування індивідуального житлового будинку поблизу житлового буднку по [ADDRESS] з присвоєнням окремої адреси 25.06.2015 року, 07.10.2015 та 21.07.2017 року ( останній підтверджено листом на ім`я начальника управління земельних ресурсів ММР від 19.04.2019 року). Як вбачається з погодження Управління містобудування та архітектури Миколаївської міської ради № 21.07.2017 року № 15-1334 щодо розгляду проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки [PERSON] - Управління згідно своїх повноважень погодило проект землеустрою та вважає за можливе відвести у власність [PERSON] земельну ділянку, площею 0,0668 га за рахунок земель міста, не надано увласність та користування , для будівництва та обслуговування жилого будинку , господарських будівель та споруд по [ADDRESS] - з посиланням на ст. 5 ЗУ "Про регулювання містобудівної діяльності" та ст. 39 Земельного Кодексу України . При цьому прямо в цьому документі Управління прямо зазначає, що згідно з містобудівною документацією Генеральним планом м.Миколаєва зазначена земельна ділянка відноситься то території багатоквартирної житлової забудови. Відповідно до плану зонування м.Миколаєва, завт. Рішенням ММР від 11.08.2016 №6/3 ділянка відноситься до зони мішаної багатоквратирної житлової забудови від 5 до 16 поверхів та громадської забудови (Ж-5). Так, згідно ст. 39 ЗК України ( в редакції яка діяла на час прийняття відповідного рішення), використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням будівельних норм, державних стандартів і норм. Згідно ст. 5 ЗУ "Про регулювання містобудівної діяльності"( в редакції яка діяла на час прийняття відповідного рішення) , програми розвитку регіонів та населених пунктів, програми господарського, соціального та культурного розвитку повинні узгоджуватися з містобудівною документацією відповідного рівня. Вимоги містобудівної документації є обов`язковими для виконання всіма суб`єктами містобудування. Зі схеми розташування спірної земельної ділянки та плану кадастрової зйомки, а також Акту обстеження земельної ділянки від 04.11.2019 року дійсно вбачається, що ця діялнка роташована поблизу багатоквартирного будинку [ADDRESS] ( трьохповеховий на 24 квартири) напроти підїздів даного будинку, дитячого майданчика та безпосередньо межує з внутрішньою прибудинковою територією цього будинку з іншої сторони безпосередньо поблизу розташовані індивідуальні гаражі. Земельна ділянка вільна від забудов. 15.11.2016 року управління містобудування та архітектури ММР на підставі рішення ММР від 12.10.2016 року № 9/38 запропоновано присвоїти вказаній земельній ділянці адресу : [ADDRESS] . Згідно витягу з містобудівної документації за адресою [ADDRESS] та листа Департаменту архітекутри та містобудування ММР від 04.11.2020 року відповідно до Генерального плану м.Миколаєва , затв.рашенням ММР від 18.06.2009 № 35/18 - спірна земельна ділянка розташована в зоні перспективної багатоквартирної багатоповерхової забудови (ПЖ-3) ( територія кварталів багатоповерхової житлової забудови) та розробленого Плану зонування м.Миколаєва згідно рішення ММР від 09.06.2011 № 6/16- спірна земельна ділянка розташована в зоні мішаної багатоквартирної житлової забудови від 5 до 16 поверхів та громадської забудови (Ж-5). Зона призначена для розташування багатоквартирних 5-16 поверхових житлових будинків, супутніх об`єктів повсякденного обслуговування населення, окремих об`єктів загальноміського та районного значення. Переважне використання : багатоквартирні 5-16 поверхові житлові будинки та супутні об`єкти ( бібліотеки, приміщення для занятя спортом, дошкільні заклади тощо) При цьому зазначено, що окремі жимтлові будинки садибного типу, що існували на момент розроблення зонінгу. До проекту земелеустрою додано Висновок від 25.04.2018 року № 8450/82-18 експерта державної експертизи Держгеокадатру в Миколаївській області, яким погоджено наданий проект замовника [PERSON] , земельної ділянки за адресою [ADDRESS] , де зазначено цільове призначенні землі: землі житлової та громадської забудови, цільове призначення згідно класифікації землі запасу (16.00),\~але цьому одночасно зазначено що це забудовані землі\~комунальної власності. Запропоновано згідно проекту земелеустрою - код 02.01. Відповідно до Класифікації видів цільового призначення земель, затв. наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від від 23 липня 2010 року N 548, мається наступне визначення : Землі житлової та громадської забудови: 02 - землі житлової забудови (землі, які використовуються для розміщення житлової забудови (житлові будинки, гуртожитки, господарські будівлі та інше); землі, які використовуються для розміщення гаражного будівництва); 02.01 -для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) ; 02.02 - для колективного житлового будівництва; 02.03 - для будівництва і обслуговування багатоквартирного житлового будинку Рішенням ММР від 09.09.2019 № 54/56 «Про надання у власність земельної ділянки громадянину у Центральному районі м.Миколаєва» - пунктом 1 затверджено проект земелеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки (кадастровий номер 4810137200:15:017:0015) загальною площею 668 кв.м.(малоповерхова забудова) із земель комунальної власності з віднесенням її до земель житлової забудови, для будівництва і обслуговування індивідуального жилого будинку , господарських будівель і споруд по [ADDRESS] . Надати громадянинку [PERSON] , у власність земельну ділянку площею 668 кв.м. для будівництва і обслуговування індивідуального жилого будинку , господарських будівель і споруд по [ADDRESS] , відповідно до висновку .управління містобудування та архітектури Миколаївської міської ради від 21.07.2017 року № 15-1334. Пункт 1 розглянуто на засіданні постійної комісії міської ради з питань містобудування, архітекутри та будівництва, регулювання земельних відносин та екології від 21.01.2019, проткол № 102, на якому рекомендовано погодити це питання. Так, проект земелеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність [PERSON] із земель комунальної власності для будівництва і обслуговування індивідуального жилого будинку , господарських будівель і споруд по [ADDRESS] розробдений на підставі рішення ММР від 12.10.2016 року № 9/38 та заяви [PERSON] від 03.01.2017 року, межі встановлені в натурі межовими знаками. Як вбачається з листа виконкому ММР від 26.12.2019 вказана земельна ділянка не накладається на межі земелених зон загального користування та межує з прибудинковою територією багатоквартирних житлових будинків по [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , межі яких не затверджені. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 06.04.2020 на підставі вищевказаного рішення ММР внесено запис № 33461537 від 25.09.2019 року про реєстрацію за [PERSON] права власності на земельну ділянку площею 668 кв.м. з кадастровим номером 4810137200:15:017:0015 по [ADDRESS] . Вирішуючи спір по суті, суд зазначає, що згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності набувається в порядку визначеному законом. Статтею 64 Конституції України передбачено, що конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків передбачених Конституцією України. За змістом ч. 3 ст. 24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції. Відповідно до ст. 74 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», органи та посадові особи місцевого самоврядування несуть відповідальність за свою діяльність перед територіальною громадою, державою, юридичними і фізичними особами. Рішенням ММР № 15/41 від 2003-10-17 затвердженні Правила використання та забудови території м.Миколаєва, відповідно до ст. 32 яких визначено функціональну класифікацію території. Так, виходячи з аналізу існуючої забудови міста, а також перспектив функціонально-планувального розвитку, передбачених концепцією розвитку міста в межах існуючої та проектної території м. Миколаєва можна виділити ряд функціональних типів територій, які в свою чергу розподіляються на відповідні територіально-планувальні елементи - зони, серед яких в тому числі "Житлові території" Ж 3- зона розміщення багатоквартирної багатоповерхової забудови (5-10 поверхів); ПЖ 3 зона розміщення багатоквартирної багатоповерхової забудови (5-10 поверхів). Для зони Ж-3 переважними видами використання земельних ділянок є : житлові будинки 5-9 поверхів, окремо розташовані або зблоковані; житлові будинки [ADDRESS] і вище поверхів (відповідно до розробленої містобудівної документації в якості архітектурних акцентів); заклади соціально-культурного, побутового та торгівельного обслуговування загальноміського значення, установи адміністрації; загальноосвітні та спеціалізовані школи всіх типів; окремо розміщені, вбудовано-прибудовані дитячі заклади (дошкільні, шкільні та позашкільні спортивні) в т. ч. зблоковані з початковими школами; сквери, бульвари, озеленені території та дитячі майданчики; клуби (зали зустрічей та зборів) багатоцільового та спеціалізованого призначення; бібліотеки, архіви, інформаційні центри; музеї, виставочні зали; спортивні майданчики, тренажерні зали; аптеки; поліклініки; пункти першої медичної допомоги; заклади побутового обслуговування в окремо розташованих будівлях; поштові відділення, телефонні та телеграфні станції; кафе, закусочні, їдальні в окремо розміщених будівлях; бані; магазини товарів повсякденного попиту в окремо розташованих будівлях. Дозволені види використання, які супутні переважним видам використання: поліклініки прибудовані, або розміщені на першому поверсі багатоквартирного будинку; магазини першого рівня обслуговування на перших поверхах багатоквартирних будинків або прибудовані; кафе, закусочні, їдальні на перших поверхах або прибудовані; заклади побутового обслуговування на перших поверхах або прибудовані; майданчики для тимчасового зберігання автомобілів; тимчасові павільйони різних типів роздрібної торгівлі та обслуговування; будинки та споруди інженерно-технічної інфраструктури, що призначені для обслуговування даної зони; розміщення багатоповерхових або підземних гаражів для обслуговування населення даного району та суміжних районів в радіусі нормативної доступності, а також гаражів для легкових автомобілів в підвальних та цокольних поверхах житлових будинків; розміщення окремо розташованих та зблокованих гаражів для осіб, які мають спеціальні пільги; майданчики для паркування автомобілів, господарські, ігрові майданчики і спортивні майданчики. План зонування території (зонінг) - містобудівна документація, що визначає умови та обмеження використання території для містобудівних потреб у межах визначених зон (п.9 ст.1 Закону України « Про регулювання містобудівної діяльності» № 3038 від 17.02.1011). При здійсненні містобудівної діяльності повинні бути забезпечені: розробка містобудівної документації, проектів конкретних об`єктів згідно з вихідними даними на проектування, з дотриманням державних стандартів, норм і правил (ч.1 ст.5 Закону України « Про основи містобудування». Згідно зі ст.18 Закону України « Про регулювання містобудівної діяльності» N 3038-VI від 17.02.2011 план зонування території розробляється на основі генерального плану населеного пункту (у його складі або як окремий документ) з метою визначення умов та обмежень використання території для містобудівних потреб у межах визначених зон. План зонування території розробляється з метою створення сприятливих умов для життєдіяльності людини, забезпечення захисту територій від надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру, запобігання надмірній концентрації населення і об`єктів виробництва, зниження рівня забруднення навколишнього природного середовища, охорони та використання територій з особливим статусом, у тому числі ландшафтів, об`єктів історико-культурної спадщини, а також земель сільськогосподарського призначення і лісів. План зонування території встановлює функціональне призначення, вимоги до забудови окремих територій (функціональних зон) населеного пункту, їх ландшафтної організації. Внесення змін до плану зонування території допускається за умови їх відповідності генеральному плану населеного пункту. Рішенням Миколаївської міської ради від 18.06.2009 № 35/18 затверджено містобудівну документацію «Генеральний план м. Миколаєва», який є містобудівною документацією, що визначає принципові вирішення розвитку, планування, забудови та іншого використання території населеного пункту. За такого, матеріалами справи підтверджується, що спірна земельна ділнка за функціональним призначенням як на час прийняття рішення ММР про надання дозволу на розробку проекту земелеустрою, так і на час прийняття оспорюваного рішення ММР - відносилаася до земель багатоквартирної житлової забудови( мішаної громадської забудови). В даному випадку, відповідач набув у власність земельну ділянку з конкретно зазначеним цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку. Частина 2 ст. 24 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» передбачає, що зміна функціонального призначення територій не тягне за собою припинення права власності або права користування земельними ділянками, які були передані (надані) у власність чи користування до встановлення нового функціонального призначення територій. Забудова земельної ділянки здійснюється в межах її цільового призначення, встановленого відповідно до законодавства. З наведених законодавчих норм слідує висновок, що не правовий режим використання земельної ділянки та її забудова може здійснюватись у межах вже існуючого цільового призначення лише в тому випадку, коли відбулася подальша зміна функціонального призначення територій вже після набуття права на земельну ділянку, а не навпаки. Відповідно до частини 2 статті 20 ЗК зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об`єктів природоохоронного та історико-культурного призначення. Поряд з цим, рішення про внесення змін до цільового призначення спірної земельної ділянки на час виникнення спірних правовідносин не приймалось, а передача земельної ділянки з функціональним призначенням - багатоповерхова забудова, - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд є порушенням вимог, встановлених законодавством. Відповідно до статті 6 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» управління у сфері містобудівної діяльності здійснюється Верховною Радою України, Кабінетом Міністрів України, Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері містобудування, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду, органами державного архітектурно-будівельного контролю, іншими уповноваженими органами містобудування та архітектури, місцевими державними адміністраціями, органами місцевого самоврядування. Статтею 13 Закону України «Про архітектурну діяльність» (тут і надалі - в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що до уповноважених органів містобудування та архітектури належать: центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері архітектури; центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері архітектури; орган виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань архітектури; структурні підрозділи обласних, районних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій з питань архітектури; виконавчі органи сільських, селищних, міських рад з питань архітектури. Частинами другою та третьою статті 8 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» встановлено, що планування та забудова земельних ділянок здійснюється їх власниками чи користувачами в установленому законодавством порядку. Рішення з питань планування та забудови територій приймаються сільськими, селищними, міськими радами та їх виконавчими органами, районними, обласними радами, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями в межах визначених законом повноважень з урахуванням вимог містобудівної документації. Згідно з положеннями статті 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» передбачено, що забудова територій здійснюється шляхом розміщення об`єктів будівництва. Суб`єкти містобудування зобов`язані додержуватися містобудівних умов та обмежень під час проектування і будівництва об`єктів. Виконавчий орган сільської, селищної, міської ради вживає заходів щодо організації комплексної забудови територій відповідно до вимог цього Закону. Право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації. У частині п`ятій цієї статті визначено, що проектування та будівництво об`єктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку: отримання замовником або проектувальником вихідних даних; розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього Закону, її експертизи; затвердження проектної документації; виконання підготовчих та будівельних робіт; прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів; реєстрація права власності на об`єкт містобудування. Відповідно до частини першої статті 29 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» основними складовими вихідних даних є: містобудівні умови та обмеження; технічні умови; завдання на проектування. Системний аналіз наведених правових норм дає підстави дійти висновку про те, що містобудівні умови та обмеження є складовою вихідних даних, отримання яких є необхідною умовою для набуття власниками земельних ділянок або землекористувачами права на забудову земельної ділянки. Містобудівні умови та обмеження є видом містобудівної документації та визначають комплекс планувальних та архітектурних вимог до проектування і будівництва, дотримання яких є обов`язковим для всіх суб`єктів містобудівної діяльності. Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 21.08.2018 у справі 445/765/16-а, від 27.02.2019 у справі №809/721/18, від 10.10.2019 у справі №260/1499/18, від 20.02.2020 у справі №813/52/13-а. У відповідності до ДСТУ-Н Б Б.1.1-12:2011 (Настанова про склад та зміст плану зонування території (зонінг) до переважних видів використання території зони можуть встановлюватися супутні. Відповідно до розділу 4 , Зонінг розробляється на основі генерального плану населеного пункту, плану земельно-господарського устрою та містобудівного кадастру. Відповідно до Зонінгу та Порядку надання містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки, їх складу та змісту, затвердженого наказом Мінрегіону України від 07.07.2011 № 109 та зареєстрованого у Мінюсті України за № 912/19650 від 22.07.2011, надаються містобудівні умови та обмеження для кожної конкретної земельної ділянки. Містобудівними регламентами, встановленими для кожної територіальної зони (підзони), визначаються: - види дозволеного (переважні та супутні) використання земельних ділянок; - граничні параметри дозволеного будівництва, реконструкції об`єктів будівництва тощо . Для кожної земельної ділянки дозволеним є таке використання, яке відповідає містобудівному регламенту відповідної зони. Невідповідність наміру забудови встановленому виду дозволеного використання земельних ділянок і об`єктів, зазначеним у містобудівному регламенті, означає, що його застосування, у відповідній територіальній зоні не допускається. Невідповідними містобудівним регламентам вважаються земельні ділянки та існуючі об`єкти: - існуючі види використання земельних ділянок для містобудівних потреб і параметри об`єктів будівництва, які не відповідають видам переважного використання. Зміна\~видів використання\~земельних ділянок\~і об`єктів\~будівництва фізичними\~та юридичними\~особами здійснюється\~у відповідності до переліку видів переважного та супутніх видів допустимого використання в межах відповідної територіальної зони при дотриманні вимог містобудівних регламентів та в порядку, визначеному законодавством, за умов забезпечення надійності та безпеки об`єктів нерухомості. За вказаних обставин, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, зважаючи, що відповідач ММР не довів правомірність вчинених ним дій, Миколаївською міською радою порушено вимоги чинного на той час законодавства в частині підстав та порядку надання земельної ділянки у власність відповідачу [PERSON] , тому оскаржуване рішення від 09.09.2019 № 54/56 є незаконним та підлягає скасуванню, а Державна реєстрація права власності на земельну ділянку, що здійснена на підставі вказаного рішення, - підлягає скасуванню. Щодо заперечень представника відповідача права на звернення прокурора з цим позовом. Згідно зі статтею 1 Закону України «Про прокуратуру» прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту, зокрема, загальних інтересів суспільства та держави. У випадках, визначених Законом, на прокуратуру покладається функція з представництва інтересів громадянина або держави в суді (пункт 2 частини першої статті 2 Закону). Відповідно до пункту 2 Рекомендації Rec (2012) 11 Комітету Міністрів Ради Європи державам-учасникам «Про роль публічних обвинувачів поза системою кримінальної юстиції», прийнятої 19 вересня 2012 року на 1151-му засіданні заступників міністрів, якщо національна правова система надає публічним обвинувачам певні обов`язки та повноваження поза системою кримінальної юстиції, їх місія полягає в тому, щоби представляти загальні або публічні інтереси, захищати права людини й основоположні свободи та забезпечувати верховенство права. Європейський суд з прав людини звертав увагу на те, що сторонами цивільного провадження є позивач і відповідач. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великої кількості громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави (див. mutatis mutandis рішення від 15 січня 2009 року у справі «Менчинська проти Росії» (Menchinskaya v. Russia), заява № 42454/02, пункт 35). Згідно зі статтею 23 Закону України «Про прокуратуру» представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом. Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Отже, у цьому випадку необхідність захисту інтересів держави прокурором полягає у необхідності відновлення законності та справедливої рівноваги між інтересами суспільства (у цьому випадку - місцевої громади) й набувача, повернення землі у комунальну власність та відновлення порушеного порядку розпорядження земельною ділянкою комунальної власності, дотримання принципу раціонального використання землі, що відповідає принципу, закріпленому у Конституції України, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність (стаття 3). Органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами (стаття 74 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»). Суд звертає увагу, що є неспроможними доводи, що прокурором не доведено неможливість міської ради самостійно звернутись до суду з позовом про повернення земельної ділянки , оскільки виклдадена їх позиція у відзиві свідсчить про те, що мська рада не має наміру у даному випадку захистити інтереси жителів територіальної громади,а отже свідчить про те, що указаний орган місцевого самоврядування неналежно виконує свої повноваження щодо повернення земельної ділянки, у зв`язку із чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів значної кількості громадян - членів територіальної громади м.Миколаєва та звернення до суду з таким позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини. З огляду на характер спірних правовідносин, установлені судом обставини та застосовані юридичні норми немає невідповідності заходу втручання держави у право власності [PERSON] критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ. У даній справі, суспільний інтерес у поверненні спірної земельної ділянки до комунальної власності спрямований на задоволення соціальної потреби у відновленні законності, становища, яке існувало до порушення права власності територіальної громади на землю, недопущенні зміни функціонального призначення земель перспективної багатоквартирної забудови або земель, призначених для супутнього обслуговування кварталів такої забудови, які повинні використовуватися для спортивних чи дитячих майданчиків, тощо та їх передання у власність з метою індивідуального житлового будівництва. Крім того, у пункті 3.1 глави 3 частини І "Аналіз сучасного стану міста, існуючої містобудівної документації та виявлення основних тенденцій розвитку міста, які повинні бути покладені в основу розробки "Правил використання та забудови території міста"" Правил використання та забудови території м. Миколаєва, затверджених рішенням Миколаївської міської ради від 17 жовтня 2003 року N 15/41, також зазначено, що центральна частина північної території міста до проспекту Героїв Сталінграду передбачена під багатоквартирну забудову з громадським центром, який просторово композиційно зорієнтовано у бік Південного Бугу, вздовж якого запроектована велика рекреаційна зона. Незначна реконструкція буде продовжена в східній частині від проспекту Героїв Сталінграду. Тобто розширення цих кварталів під індивідуальне будівництво не передбачено. Тому, на думку суду, надання спірної земельної ділянки всередені квраталу багатоквартирної забудови фактично за рахунок прибудинкової території, яка за умови все ж таки дотримання орагами місцевого самоврядування м.Миколаєва власної ж концепції розвитку міста, повинна бути облаштована для громадських потреб мешканців розташованих там багатоквартирних будинків у приватну власність з метою будівництва й обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд суперечить вищевказаній меті. Щодо позовних вимог про зобов`язання повернути вказану земельну ділянку у власність територіальної громади міста Миколаєва Стаття 1212 Цивільного кодексу України досить широко визначає підстави виникнення зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави. У зобов`язанні з безпідставного набуття, збереження майна підлягають доведенню: а) факт набуття або збереження майна за рахунок іншої особи, б) відсутність для цього підстав, встановлених договором, законом або іншими правовими актами, в) вартість безпідставного збагачення. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Згідно з ч. 2 ст. 1212 Цивільного кодексу України положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Виходячи зі змісту зазначеної норми можна виокремити особливості змісту та елементів кондикційного зобов`язання. Характерною особливістю кондикційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широкий спектр: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так неправомірних. Крім того, у кондикційному зобов`язанні не має правового значення, чи вибуло майно з володіння власника за його волею чи всупереч його волі, чи є набувач добросовісним чи недобросовісним. Кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: 1) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 ЦК України, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору. Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондикційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі. Узагальнюючи викладене, можна дійти висновку про те, що кондикція - позадоговірний зобов`язальний спосіб захисту права власності або іншого речового права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб`єктним складом підпадає під визначення зобов`язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави. Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця, з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України, у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна. Такий спосіб захисту можливий шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно. Вказані правові висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 червня 2020 року у справі № 310/5835/13-ц (провадження № 61-46496св18). Спірна земельна ділянка розташована в адміністративних межах м. Миколаєва. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об`єкти комунальної власності (стаття 83 ЗК України). З врахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що спірна земельна ділянка підлягає поверненню територіальній громаді м.Миколаєва, оскільки відпаала підстава для набуття її у приватну власність відповідача [PERSON] . За такого, вимоги позову в частині зобов`язання [PERSON] повернути земельну ділянку у власність територіальної громади міста Миколаєва в особі Миколаївської міської ради підлягають до задоволення. У справі, яка розглядається, з огляду на характер спірних правовідносин, установлені судом обставини та застосовані правові норми, не вбачається невідповідності заходу втручання держави в право власності, критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ). Прийняття рішення про передачу у приватну власність землі державної чи комунальної власності позбавляє Український народ загалом (стаття 13 Конституції України) або конкретну територіальну громаду правомочностей власника землі в тому обсязі, який дозволяє її статус як землі, відповідно, державної чи комунальної власності. В цьому контексті у сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (статті 14, 19 Конституції України). Отже, правовідносини, пов`язані з вибуттям земель із державної чи комунальної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена) рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка вибула з державної чи комунальної власності, такому суспільному інтересу не відповідає. Витребування спірної земельної ділянки із володіння відповідача відповідає критерію законності. Відповідач не мав перешкод у доступі до законодавства й у силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак спірної земельної ділянки, проявивши розумну обачність, міг і повинен був знати про те, що ділянка перебуває у межах прибережної захисної смуги, а тому вибула з володіння територіальної громади м. Бердянська з порушенням вимог закону, що ставить добросовісність відповідача під час набуття земельної ділянки у власність під обґрунтований сумнів. Такий правовий висновок сформовано у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 469/1393/16-ц, від 15 травня 2018 року № 372/2180/15-ц. Також, за обставин цієї справи встановлення справедливого балансу між суспільним і приватним інтересом передбачає оцінку не лише поведінки органу місцевого самоврядування, але й дій і зацікавленого у набутті у приватну власність спірної земельної ділянки відповідача [PERSON] . На думку суду, в силу об`єктивних, видимих властивостей спірної земельної ділянки, розташованої всередені зони багатоквартирної житлової забудови, особа, яка конкретно зверталася з заявою про вдіення їй у власність саме цієї ділянки - не моглиане знати про фактичне місцезнаходження цієї ділянки. Проявивши розумну обачність, ознайомившись зі змістом земельного та містобудівного законодавства і за необхідності отримавши правову допомогу перед набуттям у власність цієї ділянки, [PERSON] міг і повинен був знати про функціоналне призначення цієї ділянки до того яке прямо і чтіко зазначено у отриманих ним погодженнях управління ММР . Як на час отримання дозволу на розробку проекут земелеустрою , та к і на час прийняття оскарженого рішення щодо спірної земельної ділянки, діяли, зокрема, такі акти: 1) Правила використання та забудови території м. Миколаєва, затверджені рішенням Миколаївської міської ради від 17 жовтня 2003 року N 15/41, які вказували на наявність прибережної захисної смуги Бузького лиману як частини природоохоронних планувальних обмежень, а також передбачали, зокрема, необхідність дотримання положень стосовно організації водоохоронних зон при реконструкції районів, розташованих на прибережних територіях; 2) Генеральний план м. Миколаєва, затверджений рішенням Миколаївської міської ради N 35/18 від 18 червня 2009 року, згідно з яким спірна земельна ділянка належала до території зелених насаджень загального користування. 3) ЗК України визначав чіткі обмеження на передання у приватну власність земельної ділянки із порушенням вимог містобудівної документації. Всі ці акти були доступними, чіткими та передбачуваними. Тому немає підстав вважати, що як перед безоплатним отриманням спірної земельної ділянки [PERSON] існували перешкоди самостійно чи з допомогою фахівця у галузі права ознайомитися із зазначеними актами та зробити висновки щодо режиму спірної земельної ділянки. Отже, [PERSON] , на замовлення якого був розроблений проект землеустрою щодо відведення йому у власність спірної земельної ділянки ( до того ж, як вбачається з його численних звернень до міської ради він самостійно для себе «підшукав») міг та повинен був знати про наявність законодавчих обмежень на передання такої ділянки у приватну власність для будівництва й обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд і про її фактичне розташування. Отже, від отримання останньої відповідач ( в тому числі і після зазначення про її фактичне розташування листі управління містобудування та архітектури ММР в 2017 році) не був позбавлений можливості відмовитися, проте вирішив її набути. Щодо посилання відповідача у відзиві, що він отримав всі необхідні документи, за які сплатив необхідні платежі та поніс певні матеріальні витрати , то він не позбавлений можливості заявити до Миколаївської міської ради позов про відшкодування шкоди, якщо така була заподіяна йому внаслідок прийняття неправомірного оскарженого рішення про передання у приватну власність спірної земельної ділянки. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). Відповідно до ст 141 ЦПК України судовий збір, сплачений при подачі позову , слід стягнути на користь прокуратури з відповідачів в рівних частках- пропорційно до задоволених позовних вимог.

Outcome: approved