Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-02 00:00:00

Позивач, звернувся до суду з позовом до відповідачів, в якому просить визнати за ним право власності на нерухоме майно. Позов обґрунтовує ст. ст.328, 392, 1216, 1261 ЦК України та вважає, що має право на спадкування майна за померлим батьком та бабусею. Після смерті бабусі на ? нерухомого майна прийняв спадщину його батько. Спадкоємцями першої черги за законом після смерті батька є він, його мати, дві його сестри [PERSON] та [PERSON]. Однак, оформити своє право на спадщину за законом на жилий будинок позивач не може, оскільки спадкодавець - [PERSON] за життя не оформив та не зареєстрував в БТІ спадщину на ? частину будинку, нотаріус відмовляє у видачі свідоцтва про право на спадщину на вищевказаний будинок. Позивач просить розглянути справу без його участі та задовольнити позовні вимоги. Представник позивача підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити. Відповідачі подали до суду заяви, у яких вони просять розглядати справи без їх участі, проти задоволення позовних вимог не заперечують (арк.с.38, 39, 40). Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення представника позивача, оцінивши надані суду докази в їх сукупності, судом встановлено, що між сторонами склалися правовідносини щодо спадкування майна і суд, ухвалюючи рішення, виходить з наступного. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Згідно зі статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов»язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Стаття 1268 ЦК України встановлює, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. У відповідності до п.2 Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ» № 24-150/0/4-13 від 28 січня 2013 року «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» «Момент виникнення права власності на річ ( майно) визначається законом. Згідно вимог ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Стаття 1223 ч.3 ЦК України передбачає, що «Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини». У відповідності до ст. 1220 ЦК України: ч.1 «Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою»; ч.2 «Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою». Відповідно до статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Статтею 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що [PERSON] помер [INFO], про що свідчить Свідоцтво про смерть [NUMBER], видане Артемівським міським відділом реєстрації актів цивільного стану Донецького обласного управління юстиції 28.11.2003 року (арк.с.17). Матір'ю [PERSON] була [PERSON] (Свідоцтво [NUMBER], арк.с.17), яка померла [INFO], актовий запис про смерть № 419 выд 14.04.1994 року (арк.с.70). Відповідно до листа відділу Держземагентства у м. Артемівську Донецької області від 22.10.2014 року № 01-27/1135 станом на 01.01.2013 року інформація щодо приналежності на праві власності або користування земельної ділянки по [ADDRESS], у відділі відсутні. Кадастровий номер вказаній земельній ділянці не присвоювався. Згідно довідки Суспільного квартального комітету № 12 в будинку по [ADDRESS], були зареєстровані [PERSON], [INFO] - до дня смерті [INFO], [PERSON], [INFO] - дружина, [PERSON], [INFO] - донька, [PERSON] з 25.02.2003 року син померлого, [PERSON] - донька [PERSON] [PERSON] зареєстрований за адресою м. Артемівськ [ADDRESS] з 25.02.2003 року. [PERSON], [INFO], є донькою [PERSON] та [PERSON] згідно Свідоцтва про народження [NUMBER] (арк. с. 10), Свідоцтво про шлюб видане Відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Артемівську Артемівського міськрайонного управління юстиції Донецької області 20.03.2009 року, запис № 87 (арк.с. 11) [PERSON] народилася [INFO] та є донькою [PERSON] та [PERSON], про що свідчить Свідоцтво про народження [NUMBER] (арк.с.23). Після укладення 17 серпня 2012 року шлюбу з [PERSON], [PERSON] присвоєно прізвище [PERSON] (Свідоцтво про укладення шлюбу [NUMBER], арк.с.14). Технічний паспорт на будинок [ADDRESS] виготовлено 10.10.2014 року, згідно якого рік побудови будинку 1951. Загальна площа будинку 44,5 кв. м, у тому числі коридор 5,6 кв. м, житлова - 6,3 кв. м, житлова - 17,9 кв. м, житлова 5,9 кв. м, кухня 8,8 кв.м. Відповідно до звіту в стислій формі DP 141014-001 від 14.10.2014 року оціночна вартість майна становить 30207,00 грн. (арк.с.42-61). Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Спірний будинок до травня 1995 року належав на праві власності [PERSON] в цілому на підставі договору купівлі-продажу та рішення народного суду м. Артемівська від 19.02.1979 року, яким визнано дійсним договір купівлі-продажу, укладений між [PERSON] та [PERSON], зареєстрований в БТІ під № 41-70-9109. Згідно листа № 440/01-16 від 29.04.2015 року, наданого завідувачем Першої Артемівської державної нотаріальної контори Букрєй Г.П., 11.10.1994 року за заявами [PERSON] та [PERSON] про прийняття спадщини було заведено спадкову справу на майно [PERSON], померлої [INFO], інших заяв від інших спадкоємців не надходило. 30.05.1995 року було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на ім'я [PERSON] на ? частину жилого будинку за адресою: [ADDRESS]. На ім'я [PERSON]. свідоцтво про право на спадщину не видавалось (арк.с.75). Вказане вище також підтверджується довідкою Комунального підприємства «Артемівське бюро технічної інвентаризації» № 1065, станом на 31.12.2012 року будинок [ADDRESS] зареєстрований та належить на праві власності: ? частина - [PERSON] на підставі рішення суду від 19.02.1979 року (зареєстровано 23.03.1979 року), ? частини за [PERSON] згідно Свідоцтва про право на спадщину за законом № 1-3576, зареєстроване 22.07.1996 року (арк.с.19). Тобто фактично [PERSON]. заяву про прийняття спадщини до нотаріуса подала, але свідоцтво про право на спадщину не отримала і ? частина будинку до цього часу зареєстрована за померлою у 1994 році [PERSON]. Згідно інформації, наданої у листі завідувача Першої Артемівської нотаріальної контори від 29.04.2015 року № 441/01-16, 17.06.2004 року згідно заяви [PERSON] про прийняття спадщини було заведено спадкову справу на майно [PERSON], померлого [INFO]. Однак, свідоцтво про право на спадщину не видано. З матеріалів спадкової справи, наданої на запит суду № 8009/15 від 26.05.2015 року, а саме заяви про видачу свідоцтва про право на спадщину від 13.10.1994 року вбачається, що [PERSON] проживала за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до довідки -характеристики № 1885, виданої Бюро технічної інвентаризації м. Артемівська Управління комунального господарства Донецького облвиконкому жилий будинок по [ADDRESS] зареєстрований за [PERSON] на підставі рішення Артемівського народного суду Донецької області від 19.02.1979 року у справі № 2-230. Рік побудови 1951. Загальна площа земельної ділянки 745 кв.м. При вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно потрібно розмежовувати час і підстави виникнення права власності у спадкодавця, які кваліфікуються відповідно до законодавства України чинного на час виникнення права власності та підстави спадкування зазначеного майна. Належність правовстановлюючих документів необхідно встановлювати відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок, споруду. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Стаття 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" надає визначення термінів, які вживаються у цьому законі. Зокрема, в цій статті визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За положеннями ст. 3 зазначеного Закону право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно із діючими нормативно - правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Право власності на збудоване до набрання чинності Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його спорудження, а не виникає у зв'язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого права, а не підставою його виникнення. Статтями 525, 526 ЦК України 1963 року визначено, що часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини. Враховуючи дати реєстрації будинку на праві власності за [PERSON] (1979 рік) та час відкриття спадщини після померлих [PERSON] (1994 рік) та [PERSON] (2003 рік), до спірних правовідносин слід застосовувати Цивільний кодекс України, 1963 року, який діяв до 01.01.2004 року. За змістом статті 524 ЦК Української РСР, який був чинним на час смерті [PERSON] та [PERSON] спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Отже, спадкоємством вважається перехід майна померлого (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців) у порядку, передбаченому статтями 529 - 535 ЦК Української РСР. Для спадкоємця, що прийняв спадщину, виникають як майнові права, так і обов'язки. До майнових прав належить, зокрема, право власності. Відповідно до статті 86 ЦК Української РСР право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Право власності на збудований житловий будинок набувається в порядку, який існував на час його будівництва. У 1951 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року "Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків" (далі - Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року "Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року "Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків" (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Згідно статті 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п'яти як у місті, так і поза містом. Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування його з додержанням вимог цих актів законодавства. Як встановлено судом, спірний житловий будинок був збудований у 1951 році. Вищевказані правові акти не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року. Згідно з пунктами 6, 7 цієї Інструкції підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції). Зокрема п.п.19, 20, 21 цього переліку такими правовстановлюючими документами про право власності на жилий будинок, є договори купівлі-продажу, міни і дарування будинків (домоволодінь), а також договори про відчуження будинків (домоволодінь) на умовах довічного користування, посвідчені місцевими Радами депутатів трудящих в межах їх компетенції; договори купівлі-продажу, міни і дарування будинків (домоволодінь) в сільській місцевості, посвідчені сільськими Радами до видання постанови Ради Міністрів УРСР від 18 листопада 1948 року «Про обов'язкове нотаріальне посвідчення договорів про відчуження будівель у сільських місцевостях»; рішення суду про визнання угоди про відчуження будинку, складеної з порушенням встановленої законом форми, дійсною (ст. 47 Цивільного кодексу УРСР). Як вже встановлено судом, спірний будинок згідно діючого на той час законодавства був зареєстрований у реєстрову книгу від номером 41-70-9109 на підставі рішення суду від 19.02.1979 року та є об'єктом права власності. Згідно ст. 548, 549 ЦК України (1963 року) для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Судом встановлено, що з моменту відкриття спадщини [PERSON]. хоч і подала заяву про прийняття спадщини, однак до 11.04.2001 року (дати смерті) свідоцтво про право на спадщину не оформила. В заяві про прийняття спадщини (арк.с.87, зворотній бік) вказувала, що спадкоємцями спадкового майна є тільки вона та її брат - [PERSON]. Згідно інформації державного нотаріуса Другої державної нотаріальної контори [PERSON] від 29.05.2015 року № 779/01-16 та Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру від 29.05.2015 року № 40533948 після смерті [PERSON], померлої [INFO], спадкова справа не заведена. Таким чином, після видачі [PERSON] свідоцтва про право на спадщину на ? частину майна, останній також є таким, що прийняв спадщину також на іншу ? частини спадкового майна після смерті [PERSON]. Позивач, як спадкоємець, який прийняв спадщину за законом у встановлений законом строк має право на спадкове майно - будинок, розташований за адресою: м. Артемівськ, [ADDRESS] із господарськими будівлями та спорудами, права інших осіб прийняттям спадщини не порушуються. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 3.3 інформаційного листа № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 р., зазначив, що право спадкоємців про визнання за ними права власності на житловий будинок при поданні документів щодо права користування або права власності на земельну ділянку, на якій розташовано житловий будинок, висновку БТІ або сертифікату відповідності, виписки з погосподарської книги сільської ради щодо належності будинку, а також наявних рішень або документів про право спадкодавця на нерухоме майно (договір міни, купівлі-продажу, свідоцтво про право на спадщину, свідоцтво про право на житловий будинок, видане сільською радою), але якщо документи не були зареєстровані у встановленому законом порядку, має бути визнано в судовому порядку. Позивач вказує, що втрачено договір купівлі-продажу, на підставі якого було зареєстровано право власності на жилий будинок, а також відсутнє Свідоцтво про право на спадщину, згідно якого частина будинку належала його померлому батькові - [PERSON], що унеможливило при зверненні до нотаріальної контори оформити Свідоцтво про право на спадщину за законом після померлих батька та бабусі. Частиною 4 ст.174 ЦПК України встановлено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд вважає, що визнання позову відповідачами у справі жодним чином не порушує прав третіх осіб та є таким, що не суперечить чинному законодавству України. З урахуванням всіх обставин, суддійшов висновку про наявність правових підстав для визнання за позивачем - [PERSON] право власності на жилий будинок [ADDRESS] в порядку спадкування. На стягненні судових витрат з відповідачів позивач не наполягав, тому їх слід зарахувати до державного бюджету України. На підставі викладеного,

Outcome: approved