Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-21 00:00:00

26.11.2020 р. позивач [PERSON] звернулась в Корабельний районний суд м. Миколаєва з позовною заявою до відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , в якій просила суд визнати дійсним договір № 2392 купівлі-продажу нерухомого майна, а саме: квартири [ADDRESS] , який був укладений між [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] з однієї сторони, та [PERSON] , з другої сторони, посвідчений 14.08.1998 року на Товарній біржі «Нерухомість Південь». Також просила суд визначити частки у праві спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] , померлою [INFO] , та за [PERSON] , в рівних частинах - по 1/2 частині за кожним. Крім того, визнати за [PERSON] право власності на частину квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . В обґрунтування позовним вимог зазначила, що 26.12.1987 року між відповідачем [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований шлюб. [INFO] у подружжя народилася донька - позивач [PERSON] . 14.08.1998 року між батьком позивача [PERSON] та відповідачами [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу нерухомого майна № 2392, а саме квартири [ADDRESS] , загальною площею 29,5 кв.м. Вказаний договір був укладений на Товарній біржі «Нерухомість-Південь». Вказана квартира була придбана батьками позивача під час перебування у шлюбі та є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, тобто власністю її батьків [PERSON] та [PERSON] [INFO] мати позивача [PERSON] (далі-спадкодавець) померла. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на нерухоме майно, а саме на 1/2 частку квартири [ADDRESS] . За життя спадкодавець заповіту не склала. Спадкоємцями першої черги наслідування за законом є позивач та її батько - відповідач [PERSON] . А отже, 1/4 частка від 1/2 частки зазначеної квартири, належної спадкодавцю на праві спільної сумісної власності, належить позивачу, як донці померлої. З метою реалізації свого спадкового права після матері позивач звернулася до нотаріальної контори, проте 05.10.2020 р. їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв`язку з відсутністю документів, які підтверджують право власності на майно, що належало померлій і неможливо встановити склад спадщини. Крім того, на час укладання договору купівлі-продажу нерухомого майна її батьки - відповідач [PERSON] та спадкодавиця [PERSON] не були обізнані про необхідність нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу, хоча всі вимоги та умови за договором сторонами були виконані. Посилаючись на вказані обставини, а також у зв`язку з наявністю протиріч правових норм, діючих на час укладання правочинів у 1998 році, а також відмовою компетентними органами і нотаріусами визнавати на даний час правочини дійсними, відсутністю бажання у відповідача [PERSON] оформлювати спадщину, з метою реалізації свого спадкового права, позивач змушена звернутись в суд з вказаною позовною заявою. В судове засідання позивач та її представник не з`явилися. Від представника позивача - адвоката Свергунова О.Ю. надійшла заява про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце слухання справи були повідомлені своєчасно та належним чином, однак заяву про участь у судовому засіданні не подав, відзиву на позовну заяву не надіслав, заперечень проти задоволення позову до суду не надав. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи був повідомлений своєчасно та належним чином, причини його неявки суду не відомі. Розглянувши подані позивачем документи і матеріали, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що надані позивачем докази та повідомлені ним обставини є достатніми для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню з огляду на наступне. Судом встановлено, що 14.08.1998 року між відповідачами [PERSON] і [PERSON] , який діяв від свого імені та імені своїх неповнолітніх дітей: [PERSON] , [PERSON] , та батьком позивача [PERSON] був укладений договір № 2392 купівлі-продажу нерухомого майна, а саме: квартири за адресою: [ADDRESS] . Вказаний договір купівлі-продажу був зареєстрований на Товарній біржі "Нерухомість-Південь" за № 2392 від 14.08.1998 р. (відповідно до статті 15 Закону України "Про товарну біржу", діючої на момент реєстрації договору) з подальшою реєстрацією в Миколаївському МБТІ за реєстровим № 11304. На час укладення зазначеного договору угоди, які були зареєстровані на товарній біржі, не підлягали нотаріальному посвідченню. Саме з цих підстав договір купівлі-продажу був прийнятий КП "Миколаївським МБТІ" в якості правовстановлюючого документу, а за батьком позивача як покупцем зареєстроване право власності на вказану квартиру. Пунктом 2 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними"роз`яснено, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Вказаний договір купівлі-продажу укладений 11.11.1996 року, тобто під час дії Цивільного кодексу Української РСР 1963 року (далі - ЦК УРСР) статтею 227 якого було передбачено нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Відповідно до частини другої статті 47 ЦК УРСР та пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28.04.1978 № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» якщо угода, що потребує нотаріального посвідчення виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального посвідчення, суд за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників, прокурора вправі визнати угоду дійсною. Відповідно до ч. 2 ст. 220 ЦК України якщо сторони домовились щодо істотних умов договору, що підтверджується доказами та відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилась від його нотаріального посвідчення, такий договір може бути визнаний судом дійсним. З матеріалів справи вбачається, що дана угода була виконана сторонами повністю. Крім того, без визнання судом дійсним договору купівлі-продажу квартири, позивач позбавлений реалізувати своє право на спадкування. За таких обставин, суд вважає доводи позивача про визнання біржового договору купівлі-продажу дійсним, обґрунтованими, а вимогу такою, що підлягає задоволенню. Згідно з Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу, 26.12.1987 р. між відповідачем [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований шлюбу, про що був зроблений відповідний актовий запис № 889. Як вже зазначалося, 14.08.1998 р. на Товарні біржі "Нерухомість-Південь" у шлюбі з [PERSON] , відповідачем [PERSON] була придбана квартира [ADDRESS] . Частиною 1 ст. 316 ЦК України визначено поняття права власності - це право особи на річ (майно) яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Частиною 3 ст. 368 ЦК України також передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ч. 1 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. Частиною 2 ст. 370 ЦК України передбачено, що у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до п. 17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» розглядаючи позови, пов`язані з правом спільної власності, суди повинні виходити з того, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Частка суб`єкта права спільної сумісної власності визначається, зокрема, при поділі майна, виділі частки зі спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. Таким чином, оскільки невизначеність частки [PERSON] , яка померла [INFO] , у праві спільної сумісної власності на квартиру створює [PERSON] перешкоди в реалізації своїх прав щодо володіння та користування майном, зокрема щодо реалізації своїх спадкових прав, суд вважає за необхідне визначити частки майна у спільно набутій [PERSON] і [PERSON] квартирі рівними та такими, що становлять по 1/2 частині за кожним. Відповідно до копії Свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 07.0.1989 р. батьками позивача [PERSON] (прізвище до реєстрації шлюбу - [PERSON] є [PERSON] і [PERSON] . Згідно з Свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданого Корабельним районним у місті Миколаєві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) 04.09.2020 р., [PERSON] ( [INFO] ), яка є матір`ю позивача, померла [INFO] , про що був зроблений відповідний актовий запис № 354. За життя [PERSON] заповіт не складала. Єдиними спадкоємцями померлої за першою чергою спадкування за законом є її чоловік - відповідач [PERSON] і донька - позивач [PERSON] . Згідно з листом приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Сірякової О.В. відповідач [PERSON] , як такий, що постійно проживав разом і спадкодавцем на час відкриття спадщини згідно з положеннями ст.ст. 1268, 1270 ЦК України вважається таким, що прийняв спадщину, оскільки протягом 6 місяців з дня відкриття спадщини він не заявив про відмову від неї. Постановою про відмову вчиненні нотаріальної дії від 15.102020 р. № 334/02-31 приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Сіряковою О.В. позивачу [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на 1\\4 частка у праві власності на квартиру після смерті її матері, [PERSON] , у зв`язку з тим, що титульним власником квартири [ADDRESS] є чоловік померлої - [PERSON] ; відсутні документи, які підтверджують право власності на майно, що належало померлій. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належать спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Після смерті матері позивача, [PERSON] , яка померла [INFO] , залишилася спадщина, до складу якої також увійшла квартира [ADDRESS] , яка належала померлій на праві спільної сумісної власності на підставі ст. 60 Сімейного кодексу України, як майно, набуте подружжям за час шлюбу. Судом також було встановлено, що інших спадкоємців немає. Відповідно до роз`яснень Верховного Суду України, викладених у пункті 23 постанови Пленуму від 30.05.2008 року за № 7 «Про судову практику у правах про спадкування», коли відсутні умови для одержання у нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину, вимоги про визнання права на спадщину підлягають судовому розглядові за правилами позовного провадження. Через те, що постановою приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Сіряковою О.В. від 15.10.2020 року, позивачу [PERSON] відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, а саме у видачі свідоцтва про право на спадщину, тому позивач звернулася до суду також і з вимогою про визнання права власності на спадкове майно ј частини квартири [ADDRESS] . На підставі викладеного, суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.

Outcome: approved