Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-21 00:00:00

І. Виклад позиції сторін. Позивач звернулася до суду з позовом до Тячівської районної ради Закарпатської області, відділу управління майном району Тячівської районної ради Закарпатської області, третя особа на стороні відповідачів [PERSON] , про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення про поновлення на роботі. Позовні вимоги (з урахуванням заяви про зміну підстав позову) мотивує тим, що згідно наказу відділу охорони здоров`я Тячівської районної державної адміністрації Закарпатської області № 80-к від 07 лютого 2019 року "Про звільнення працівників у зв`язку з ліквідацією комунального закладу "Тячівська районна стоматологічна поліклініка", з 14 лютого 2019 року її було звільнено з посади лікаря стоматолога. Рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 16 квітня 2019 року було визнано незаконним та скасовано наказ відділу охорони здоров`я Тячівської районної державної адміністрації Закарпатської області № 80-к від 07 лютого 2019 року "Про звільнення працівників у зв`язку з ліквідацією комунального закладу "Тячівська районна стоматологічна поліклініка" в частині звільнення її з посади лікаря стоматолога та поновлено на роботі. Дане рішення суду залишено в силі Постановою Закарпатського апеляційного суду від 27 січня 2020 року. На виконання рішення Тячівського районного суду 17 квітня 2019 року вона через свого представника звернулася до Тячівського РВ ДВС ГТУЮ у Закарпатській області із заявою про звернення до виконання та відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом від 16 квітня 2019 року. 06 травня 2019 року старшим державним виконавцем Тячівського РВ ДВС ГТУЮ у Закарпатській області винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 59037537. 14 травня 2019 року старшим державним виконавцем Тячівського РВ ДВС ГТУЮ у Закарпатській області під час примусового виконання виконавчого листа про поновлення її на роботі було встановлено, що наказом № 55-о від 25 квітня 2019 року "Про виконання та рішення Тячівського районного суду в Закарпатській області від 14.04.2019 року справа № 2/3707/896/19 копії Тячівського районного суду від 16.04.2019 року для відому", який був виданий виконуючим обов`язок начальника ВОЗ Шелевер С.М., її було поновлено на роботі. Однак, у зв`язку з відмовою боржника пред`явити трудові книжки працівників з внесеними до них відповідними записами про поновлення на роботі відповідно до ч. 2 ст. 65 Закону України "Про виконавче провадження" державним виконавцем складено відповідний акт від 14 травня 2019 року та було накладено постановою державного виконавця від 15 травня 2019 року за невиконання рішення суду на боржника штраф у розмірі 5100 грн. Також, 30 травня 2019 року старшим державним виконавцем Тячівського РВ ДВС ГТУЮ у Закарпатській області повторно складено акт про відмову надання підтверджуючих документів про внесення запису до трудових книжок стягувачів та повторно було накладено штраф на боржника в розмірі 10200 грн. Щодо вищевказаних неправомірних дій посадових осіб відділу охорони здоров`я Тячівської РДА Тячівським ВП ГУНП В Закарпатській області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12019070160000537 від 07.06.2019 року за ч. 2 ст. 382 Кримінального кодексу України. Також, належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видачу власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків, (постанова Верховного суду від 24.01.2019 року у справі № 760/9521/15-ц). Крім того, виконання рішення вважається закінченим з дня видачі відповідного наказу або розпорядження власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, фізичною особою, фізичною особою - підприємцем, який прийняв незаконне рішення про звільнення або переведення працівника і фактично допущено до роботи такого працівника (до виконання попередніх обов`язків - створення умов, за яких він може їх здійснювати у порядку, що мав місце до незаконного звільнення), працівнику повинно бути фактично забезпечено доступ до роботи і можливість виконання своїх обов`язків (постанова Верховного Суду від 17.06.2020 року у справі № 521/1892/18).\~Однак, незважаючи на наказ № 55-о від 25 квітня 2019 року, проведені виконавчі дії в межах виконавчого провадження № 59037282 та проведення досудового розслідування вищевказаного кримінального правопорушення, станом до сьогодні її не допущено до виконання своїх попередніх обов`язків, тобто, фактично не забезпечено доступ до роботи і можливості виконання своїх обов`язків та не внесені відповідні записи до її трудової книжки, а від так і належним чином не виконано рішення суду, у зв`язку з чим на її користь необхідно стягнути середню заробітну плату за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення про поновлення на роботі включно до дня звернення з даним позовом до суду. Відповідно до ч. 1 ст. 236 КЗПП України, у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Згідно роз`яснень, викладених у п. 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи із заробітку за останні два календарні місяці роботи. Довідкою про заробітну плату № 7-04/219 від 13 березня 2020 року, яка видана Архівним відділом Тячівської районної державної адміністрації, стверджується, що за січень 2019 року її заробітна плата складала 7413,70 грн., а за лютий 2019 року її заробітна плата складала 8818,63 грн. Отже, її середньоденна заробітна плата складає: 16 232,33 грн. / 31 робочих дні = 523,62 грн. (з 01 січня 2019 року по 31 січня 2019 року 21 робочий день, з 01 лютого 2019 року по 14 лютого2019 року 10 робочих днів). Кількість робочих днів вимушеного прогулу з 15 лютого 2019 року по 02 лютого 2020 року складає 425 робочих днів. Отже, заробіток за час вимушеного прогулу за зазначений період складає 222 538,50 грн. (425 роб. дні х 523,62 грн.). Зазначає, що даний позов про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу пред`явлено до відповідачів, які несуть субсидіарну відповідальності за невиконання створеним ними та в подальшому ліквідованим ними комунального закладу "Тячівська районна стоматологічна поліклініка". Такий обов`язок в органу місцевого самоврядування виникає через ліквідацію комунального підприємства з працюючими у ньому працівниками. Після ухвалення рішення Тячівського районного суду та звернення його до негайного виконання, наказом виконуючого обов`язки начальника відділу охорони здоров`я Шелевер Є.М. за № 55-о від 25 квітня 2019 року її було поновлено на роботі. Однак, не дивлячись на факт поновлення на роботі її та ще 22 осіб, цією ж посадовою особою [PERSON] , однак вже в особі Голови ліквідаційної комісії (Ліквідатора) в умовах конфлікту посадових інтересів 01 липня 2019 року було подано заяву до державного реєстратора про ліквідацію комунального підприємства. Таку заяву було подано, як без належного вивільнення відповідно до норм КЗпП працюючих на ньому працівників, так і взагалі без затвердження ліквідаційного балансу, що було зроблено умисно для уникнення матеріально - правової відповідальності в частині виплати заробітної плати та відшкодування завданих незаконним звільненням збитків. Розглядаючи цивільну справу № 307/791/19, суд апеляційної інстанції намагаючись встановити (правонаступника) матеріально відповідальну за наслідками незаконного звільнення особи, постановив ухвали про витребування доказів від 02 вересня 2019 року та 04 грудня 2019 року, якими витребував ліквідаційний баланс та інші необхідні документи, які складаються в обов`язковому порядку при ліквідації підприємства. На виконання яких, як вбачається з постанови Закарпатського апеляційного суду від 27 січня 2020 року відділ управління майном району Тячівської районної ради листом від 05 вересня 2019 року за № 123 повідомив, що Тячівська районна рада своїм рішенням від 21 лютого 2019 року № 570 надала згоду відділу охорони здоров`я Тячівської РДА на передачу матеріальних цінностей (стоматологічні установки, медичні інструменти тощо), які використовувалися в роботі стоматологічних кабінетів, відповідним сільським, селищним радам та КЗ "Тячівська районна поліклініка". Відділ охорони здоров`я Тячівської РДА інформував суд, що все майно КЗ "Тячівська районна стоматологічна поліклініка" знаходиться на балансі Тячівської міської ради, амбулаторії передані на баланс відповідних сільських, селищних рад, а відомості про перелік майна та його балансову вартість за наслідками ліквідації стоматологічної поліклініки передані на зберігання до Тячівського районного архіву РДА. Аналогічна відповідь була надана представнику позивачів. У свою чергу, архівний відділ Тячівської РДА листами від 02 грудня 2019 року № 01-11/305 і від 03 грудня 2019 року № 01-11/309 повідомив суд, що надати документи щодо результату розподілу майна (розподільчий баланс, акт передачі майна тощо), яке залишилося після ліквідації КЗ "Тячівська районна стоматологічна поліклініка", немає можливості, оскільки на зберігання до архіву були передані справи з кадрових питань за 2018-2019 рр., а інші документи, які б стосувалися діяльності стоматологічної поліклініки, на державне зберігання не передавалися, для їх отримання необхідно звертатися до ВОЗ Тячівської РДА. ГУ ДПС України у Закарпатській області листом від 19 грудня 2019 року № 5356/10/07-16 повідомило апеляційному суду, що ліквідаційний баланс юридичної особи КЗ "Тячівська районна стоматологічна поліклініка" до Тячівського управління не подавався, дані про передачу майна правонаступникам після ліквідації юридичної особи відсутні. Заперечуючи субсидіарність\~своєї відповідальності,\~за наслідками\~грубого порушення\~порядку вивільнення\~працівників та\~ліквідації підприємства,\~відповідач \~засновник,\~Тячівська районна\~рада вказує\~на відсутність\~в її\~розпорядженні майна.\~А відтак,\~і неможливість\~за рахунок\~такого майна\~виконання зобов`язань\~щодо виплати\~заробітної плати.\~Однак,\~це не\~відповідає дійсності,\~що підтверджується\~проведеною на\~підприємстві станом\~на 01\~листопада 2018\~року інвентаризацією\~та описом\~товарно \~матеріальних цінностей\~основних засобів,\~малоцінного та\~м`якого інвентаря,\~який складався\~станом на\~01\~листопада 2018\~року.\~Окрім цього,\~підставами виникнення\~субсидіарної відповідальності\~відповідачів,\~щодо виплати\~заробітної плати\~є те,\~що цей\~обов`язок виник\~ще до\~державної реєстрації\~КЗ "Тячівська\~районна стоматологічна\~поліклініка",\~оскільки,\~у відповідності\~до ч.\~4\~ст.\~96\~ЦК України,\~особи,\~які створюють\~юридичну особу,\~несуть солідарну\~відповідальність за\~зобов`язаннями,\~що виникли\~до її\~державної реєстрації. Вважає що Тячівська районна рада затверджуючи статут Комунального закладу "Тячівська районна стоматологічна поліклініка" взяла на себе та на новостворений за її рішенням комунальний заклад обов`язки по її працевлаштуванню та виплаті їй заробітної плати, оскільки, 02 січня 2018 року її було прийнято на роботу в порядку переведення з КЗ "Тячівська районна поліклініка" в новоутворений КЗ "Тячівська районна стоматологічна поліклініка", що стверджується записами в її трудовій книжці, яка міститься в матеріалах справи. Зазначає, що Тячівська районна рада, як засновник КЗ "Тячівська районна стоматологічна поліклініка", має відповідати за зобов`язаннями створеної нею юридичної особи щодо її працевлаштування та виплаті їй заробітної плати, а точніше виплаті середнього заробітку за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення Тячівського районного суду Закарпатської області у справі № 307/791/19 від 16 квітня 2019 року про поновлення її на роботі, оскільки, ці відносини виникли до державної реєстрації юридичної особи, а саме, КЗ "Тячівська районна стоматологічна поліклініка". Таким чином, у зв`язку з ліквідацією КЗ "Тячівська районна стоматологічна поліклініка", так само і ліквідації відділу охорони здоров`я Тячівської РДА, саме Тячівська районна рада, як засновник має нести відповідальність за зобов`язаннями створеної нею юридичної особи. Відповідно до п. 1, абзацу а), ч. 1 ст. 32 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" управління закладами охорони здоров`я, які належать територіальним громадам або передані їм, організація їх матеріально-технічного та фінансового забезпечення знаходиться у віданні виконавчих органів сільських, селищних, міських рад. Згідно п. 5.1.2 Статуту комунального закладу "Тячівська районна стоматологічна поліклініка", затвердженого рішенням Тячівської районної ради № 348 від 20 листопада 2017 року відділ охорони здоров`я Тячівської районної державної адміністрації є уповноваженим органом управління КЗ "Тячівська районна стоматологічна поліклініка". Також, згідно п. 5.1.1. Статуту комунального закладу "Тячівська районна стоматологічна поліклініка" засновником комунального закладу "Тячівська районна стоматологічна поліклініка" є Тячівська районна рада. Як убачається з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 01 липня 2019 року до реєстру внесено запис про державну реєстрацію припинення юридичної особи Комунального закладу "Тячівська районна стоматологічна поліклініка" на підставі рішення Тячівської районної ради "Про державну реєстрацію припинення комунального закладу "Тячівська районна стоматологічна поліклініка" шляхом ліквідації № 511 від 29 листопада 2018 року, а також, з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вбачається, що 03 лютого 2020 року було внесено до реєстру запис про державну реєстрацію припинення юридичної особи відділу охорони здоров`я Тячівської районної державної адміністрації. Зі змісту п.1.1 та 1.7 Розділу І Статуту КЗ "Тячівська районна стоматологічна поліклініка", цей заклад комунальної форми власності, покликаний безпосередньо реалізувати конституційне право населення району на одержання кваліфікованої медичної стоматологічної допомоги і є неприбутковою організацією. У відповідності до п. 6.2. Розділу 6 вказаного статуту майно Закладу є комунальною власністю територіальних громад району і закріплюється за ним на праві оперативного управління. Заклад користується та розпоряджається майном відповідно до законодавства. Та обставина, що КЗ "Тячівська районна стоматологічна поліклініка" не мала достатніх коштів на момент припинення її діяльності стверджується Рішенням Тячівської районної ради "Про державну реєстрацію припинення комунального закладу "Тячівська районна стоматологічна поліклініка" шляхом ліквідації № 511 від 29 листопада 2018 року, де вказується на те, що необхідність ліквідації зумовлена тим, що заклад не здійснює фінансово-господарську діяльність, що свідчить про відсутність коштів, та те, що КЗ "Тячівська районна стоматологічна поліклініка" на момент ліквідації не могла виконати свої зобов`язання в межах трудових правовідносин у процедурі виконання судових рішень, а саме Рішення Тячівського районного суду Закарпатської області у справі № 307/791/19, провадження № 2/307/896/19 від 16 квітня 2019 року, яке залишено в силі Постановою Закарпатського апеляційного суду від 27 січня 2020 року у справі № 307/791/19. Крім того, вищевказані обставини щодо недостатності коштів, які були у розпорядженні комунального закладу "Тячівська районна стоматологічна поліклініка" свідчать і обставини встановлені Закарпатським апеляційним судом та викладені в постанові від 27 січня 2020 року у справі № 307/791/19. Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Також, зазначає, що ліквідація вищевказаної юридичної особи була проведена з порушенням Статуту та чинного законодавства України на момент прийняття рішення про ліквідацію, без затвердження ліквідаційного балансу та наступного його подання до органу ДПС за основним місцем обліку, а також, незважаючи на те, що рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області у справі № 307/791/19, провадження № 2/307/896/19 від 16 квітня 2019 року, яке залишено в силі Постановою Закарпатського апеляційного суду від 27 січня 2020 року у справі № 307/791/19, її та ще 22 працівників було поновлено на роботі, у зв`язку з чим, вважає, що єдиним належним та реальним способом захисту порушених її прав є ухвалення рішення суду про стягнення з Тячівської районної ради середнього заробітку за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення Тячівського районного суду Закарпатської області у справі № 307/791/19 від 16 квітня 2019 року про поновлення її на роботі. Таким чином, саме незаконними діями відповідача було ліквідовано КЗ "Тячівська районна стоматологічна поліклініка", у зв`язку чим зобов`язальні правовідносини не припинилися, а від так, Тячівська районна рада як засновник юридичної особи КЗ "Тячівська районна стоматологічна поліклініка" повинна нести повну субсидіарну відповідальність за зобов`язаннями юридичної особи, якої вона є засновником, в тому числі і обов`язки які виникають з трудових відносин, щодо виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення Тячівського районного суду Закарпатської області у справі № 307/791/19 від 16 квітня 2019 року про поновлення її на роботі. Просить\~стягнути з відповідачів в її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу при затримці\~виконання рішення\~про поновлення\~на роботі\~за період\~з 15\~ лютого\~2019\~року по\~29\~жовтня 2020\~року в сумі 222 538 грн. 58 коп.\~та допустити негайне виконання рішення у частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу при затримці\~виконання рішення\~про поновлення\~на роботі за один місяць. Представник відповідача Тячівської районної ради подав відзив на позовну заяву, в якій просив у задоволенні позову відмовити, оскільки Тячівська районна рада Закарпатської області, як засновник комунального закладу "Тячівська районна стоматологічна поліклініка", не відповідає, в тому числі і субсидіарно, за зобов`язаннями даної юридичної особи. ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи. Позивач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, дали пояснення аналогічні, викладеним в позовній заяві. Представник відповідача Тячівської районної ради в судовому засіданні проти позову заперечила, дала пояснення аналогічні, викладеним у відзиві на позовну заяву. Крім цього зазначила, що позивачем пропущено строк позовної давності. Представник відповідача відділу управління майном району Тячівської районної ради в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечив. ІІІ. Інші процесуальні дії у справі. Ухвалою Тячівського районного суду Закарпатської області від 03 листопада 2020 року справу за позовом прийнято до розгляду, відкрито провадження у ній та призначено судове засідання. Ухвалою Тячівського районного суду Закарпатської області від 08 грудня 2020 року за клопотанням позивача до участі в справі в якості співвідповідача залучено відділ управління майном району Тячівської районної ради Закарпатської області, а в якості третьої особи на стороні відповідачів [PERSON] . ІV. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин. Із копії трудової книжки [PERSON] вбачається, що вона з 01 лютого 2018 року прийнята в порядку переведення з КЗ "Буштинська амбулаторія загальної практики сімейної медицини" в комунальний заклад "Тячівська районна стоматологічна поліклініка" на посаду лікаря стоматолога. Згідно наказу відділу охорони здоров`я Тячівської районної державної адміністрації Закарпатської області № 58-к від 07 лютого 2019 року "Про звільнення працівників у зв`язку з ліквідацією комунального закладу "Тячівська районна стоматологічна поліклініка", з 14 лютого 2019 року [PERSON] було звільнено з посади лікаря стоматолога. Рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 16 квітня 2019 року, залишеним без змін постановою Закарпатського апеляційного суду від 27 січня 2020 року, було визнано незаконним та скасовано наказ відділу охорони здоров`я Тячівської районної державної адміністрації Закарпатської області № 80-к від 07 лютого 2019 року "Про звільнення працівників у зв`язку з ліквідацією комунального закладу "Тячівська районна стоматологічна поліклініка" в частині звільнення [PERSON] з посади лікаря стоматолога та поновлено на роботі з 14 лютого 2019 року. Із заяви представника [PERSON] вбачається, що він 17 квітня 2019 року звернувся до Тячівського РВ ДВС ГТУЮ у Закарпатській області із заявою про звернення до виконання та відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом від 16 квітня 2019 року у цивільній справі № 307/791/19 про поновлення [PERSON] на роботі з 14 лютого 2019 року на посаді лікаря стоматолога Тячівського відділення комунального закладу "Тячівська районна стоматологічна поліклініка". 06 травня 2019 року старшим державним виконавцем Тячівського РВ ДВС ГТУЮ у Закарпатській області винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 59037537. Із наказу № 55-о від 25 квітня 2019 року "Про виконання та рішення Тячівського районного суду в Закарпатській області від 14.04.2019 року справа № 2/3707/896/19 копії Тячівського районного суду від 16.04.2019 року для відому", який був виданий виконуючим обов`язок начальника ВОЗ Шелевер С.М. вбачається, що [PERSON] було поновлено на робочому місці за ухвалою суду. Згідно акта державного виконавця від 14 травня 2019 року, старшим державним виконавцем Тячівського РВ ДВС ГТУЮ у Закарпатській області під час примусового виконання виконавчого листа про поновлення [PERSON] на роботі було встановлено, що наказом № 55-о від 25 квітня 2019 року [PERSON] поновлено на роботі, проте підтвердження внесення записів до трудової книжки про поновлення на роботі не надано. Із постанови про накладення штрафу від 15 травня 2020 року вбачається, що державним виконавцем накладено на боржника штраф у розмірі 5100 грн. за невиконання рішення суду в частині стягувача [PERSON] в повному обсязі, а саме за невнесення записів до трудової книжки про поновлення на роботі. Згідно акта державного виконавця від 30 травня 2019 року, старшим державним виконавцем Тячівського РВ ДВС ГТУЮ у Закарпатській області під час примусового виконання виконавчого листа про поновлення [PERSON] на роботі встановлено, що боржником не надано підтвердження про внесення записів до трудової книжки [PERSON] про поновлення її на роботі. Із витягу з єдиного реєстру досудових розслідувань № 12019070160000537 вбачається, що 07 червня 2019 року внесено відомості в ЄРДР за ч.2 ст.382 КК України по факту невиконання виконуючим обов`язки начальника відділу охорони здоров`я Тячівської РДА Шелевер Є.М. рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 16 квітня 2019 року про поновлення на роботі працівників КЗ "Тячівська районна стоматологічна поліклініка". Згідно довідки про заробітну плату № 7-04/219 від 13 березня 2020 року, що видана Архівним відділом Тячівської районної державної адміністрації, заробітна плата [PERSON] в комунальному закладі "Тячівська районна стоматологічна поліклініка" за січень 2019 року становить 7413,70 грн., а за лютий 2019 року становить 8818,63 грн. Із статуту комунального закладу "Тячівська районна стоматологічна поліклініка" вбачається, що: засновником закладу є Тячівська районна рада в особі відділу управління майном району (п.1.3); майно (будівлі та споруди) передані комунальному закладу в оперативне управління (п.1.11); заклад є юридичною особою публічного права (п.1.12.);суб`єктами управління Закладу є Тячівська районна рада засновник, відділ охорони здоров`я Тячівської районної державної адміністрації уповноважений орган управління та головний лікар КЗ "Тячівська районна стоматологічна поліклініка" (п.5.1.); майно закладу є комунальною власністю територіальних громад району і закріплюється за ним на праві оперативного управління (п.6.2); реорганізація або припинення (злиття, приєднання, поділ, виділення, перетворення, ліквідація) закладу здійснюється та затверджується рішенням засновника за поданням уповноваженого органу управління (п.9.1); заклад є таким, що припинив свою діяльність, з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення юридичної особи (п.9.8.). Згідно рішення Тячівської районної ради № 511 від 29 листопада 2018 року, припинено державну реєстрацію комунального закладу "Тячівська районна стоматологічна поліклініка", шляхом ліквідації. Із інвентаризаційного опису товарноматеріальних цінностей основних засобів, малоцінного та м`якого інвентаря вбачається, що станом на 01 листопада 2018 року в комунальному закладі "Тячівська районна стоматологічна поліклініка" було майно, яке знаходилося на зберіганні [PERSON] . Згідно заяви про державну реєстрацію припинення юридичної особи в результаті її ліквідації, [PERSON] , як голова ліквідаційної комісії, 01 липня 2019 року подав заяву про державну реєстрацію припинення юридичної особи комунального закладу "Тячівська районна стоматологічна поліклініка", і зазначив, що ним вчинені всі передбачені законодавством дії стосовно порядку припинення юридичної особи в результаті її ліквідації, включаючи завершення розрахунків з кредиторами. Із витягу з єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вбачається, що 01 липня 2019 року проведено державну реєстрацію припинення юридичної особи - комунального закладу "Тячівська районна стоматологічна поліклініка". V. Оцінка Суду. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.ч.1-4 ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Частиною 1 ст.13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.ч.1, 5-7 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно ч.\~1,\~2\~ст.169\~ЦК України,\~територіальні громади\~діють у\~цивільних відносинах\~на рівних\~правах з\~іншими учасниками\~цих відносин. Територіальні громади можуть створювати юридичні особи публічного права (комунальні підприємства, спільні комунальні підприємства, навчальні заклади тощо) у випадках та в порядку, встановлених Конституцією України та законом. Відповідно до ч.1 ст.172 ЦК України, територіальні громади набувають і здійснюють цивільні права та обов`язки через органи місцевого самоврядування у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Згідно п.1.3,\~1,11\~5.1 статуту комунального закладу "Тячівська районна стоматологічна поліклініка", Тячівська районна рада Закарпатської області в особі відділу управління майном району (код 22106791) була засновником даного комунального підприємства, майно якому передано в оперативне управління. Відповідно до п.1 ч.1 ст.110 ЦК України, юридична особа ліквідується за рішенням її учасників або органу юридичної особи, уповноваженого на це установчими документами, в тому числі у зв`язку із закінченням строку, на який було створено юридичну особу, досягненням мети, для якої її створено, а також в інших випадках, передбачених установчими документами. Рішенням Тячівської районної ради № 511 від 29 листопада 2018 року, тобто засновником, вирішено припинити державну реєстрацію комунального закладу "Тячівська районна стоматологічна поліклініка", шляхом ліквідації. Відповідно до ч.5 ст.111 ЦК України, ліквідаційна комісія (ліквідатор) вживає заходів щодо закриття відокремлених підрозділів юридичної особи (філій, представництв) та відповідно до законодавства про працю здійснює звільнення працівників юридичної особи, що припиняється. Рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 16 квітня 2019 року, залишеним без змін постановою Закарпатського апеляційного суду від 27 січня 2020 року, було визнано незаконним та скасовано наказ відділу охорони здоров`я Тячівської районної державної адміністрації Закарпатської області № 80-к від 07 лютого 2019 року "Про звільнення працівників у зв`язку з ліквідацією комунального закладу "Тячівська районна стоматологічна поліклініка" в частині звільнення [PERSON] з посади лікаря стоматолога та її поновлено на роботі з 14 лютого 2019 року. Наказом № 55-о від 25 квітня 2019 року "Про виконання та рішення Тячівського районного суду в Закарпатській області від 14.04.2019 року справа № 2/3707/896/19 копії Тячівського районного суду від 16.04.2019 року для відому", який був виданий виконуючим обов`язок начальника ВОЗ С.М. Шелевер, [PERSON] та ще 22 працівників "було поновлено на робочі місця за ухвалою суду". Станом на 02 листопада 2020 року позивач [PERSON] не звільнена із займаної посади в комунальному закладі "Тячівська районна стоматологічна поліклініка". 01 липня 2019 року [PERSON] , як голова ліквідаційної комісії комунального закладу "Тячівська районна стоматологічна поліклініка" подав заяву про державну реєстрацію припинення юридичної особи комунального закладу "Тячівська районна стоматологічна поліклініка", і зазначив, що ним вчинені всі передбачені законодавством дії стосовно порядку припинення юридичної особи в результаті її ліквідації, включаючи завершення розрахунків з кредиторами, внаслідок чого 01 липня 2019 року було проведено державну реєстрацію припинення юридичної особи - комунального закладу "Тячівська районна стоматологічна поліклініка". Тобто, голова ліквідаційної\~комісії комунального\~закладу "Тячівська\~районна стоматологічна\~поліклініка", всупереч вимогам ч.5 ст.111 ЦК України та достовірно знаючи про те, що в комунальному закладі "Тячівська районна стоматологічна поліклініка" станом на 01 липня 2019 року не звільнені 23 працівники, в тому числі і позивач, подав заяву, що стала підставою для проведення державної реєстрації припинення юридичної особи - комунального закладу "Тячівська районна стоматологічна поліклініка". Наслідком даних дій стало те, що [PERSON] , станом на час розгляду справи, не звільнена із ліквідованої установи - комунального закладу "Тячівська районна стоматологічна поліклініка". Згідно ч. 1-3 ст. 96 ЦК України, юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями. Юридична особа відповідає за своїми зобов`язаннями усім належним їй майном. Учасник (засновник) юридичної особи не відповідає за зобов`язаннями юридичної особи, а юридична особа не відповідає за зобов`язаннями її учасника (засновника), крім випадків, встановлених установчими документами та законом. Однак, чинним законодавством України не передбачена ліквідація юридичної особи без звільнення її працівників, у порядку, передбаченому КЗпП України. Відповідно до ч.2 ст.5 ЦПК України, у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно ч.9 ст.10 ЦПК України, якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Аналогічна норма зазначена у ст.8 ЦК України, а саме, якщо цивільні\~відносини не\~врегульовані цим\~Кодексом,\~іншими актами\~цивільного законодавства\~або договором,\~вони регулюються\~тими правовими\~нормами цього\~Кодексу,\~інших актів\~цивільного законодавства,\~що регулюють\~подібні за\~змістом цивільні\~відносини (аналогія\~закону). У разі неможливості використати аналогію закону для регулювання цивільних відносин вони регулюються відповідно до загальних засад цивільного законодавства (аналогія права). Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права. Відповідно до ч.4 ст.10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У низці випадків Європейський суд з прав людини визнавав державу відповідальною за борги підприємств незалежно від їх формальної класифікації у внутрішньодержавному праві (рішення від 30 листопада 2004 року у справі "Михайленки та інші проти України", пункт 45, рішення від 04 квітня 2006 року у справі "Лисянський проти України", пункт 19, рішення від 03 квітня 2007 року у справі "Кооперативу Агрікола Слобозія-Ханесей проти Молдови", пункти 18,19, рішення від 12 квітня 2007 року у справі "Григор`єв та Какаурова проти Російської Федерації", пункт 35, рішення від 15 січня 2008 року у справі "Р. Качапор та інші проти Сербії". Отже, внутрішньодержавний правовий статус підприємства як самостійної юридичної особи сам по собі не звільняє державу від відповідальності за борги підприємств у межах Конвенції. Крім того, ЄСПЛ також висловив позицію щодо субсидіарної відповідальності муніципального органу (органу місцевого самоврядування) за зобов`язаннями муніципального підприємства. Так, у пункті 62 рішення у справі "Єршова проти Російської Федерації" ЄСПЛ зазначив, що, враховуючи публічний характер діяльності підприємства, істотний ступінь контролю за його майном з боку муніципальних органів влади і рішень останніх, які мали наслідком передачу майна і подальшу ліквідацію підприємства, ЄСПЛ дійшов висновку про те, що підприємство не було наділене достатньою організаційною та управлінською незалежністю від муніципальних органів влади. Отже, незалежно від статусу підприємства як самостійної юридичної особи, муніципальна влада і відповідно держава мають бути в межах Конвенції визнані відповідальними за діяльність і бездіяльність підприємства. Беручи до\~уваги вищенаведену\~практику ЄСПЛ\~та те,\~що ліквідація\~комунального закладу\~"Тячівська\~районна стоматологічна\~поліклініка"\~була здійснена всупереч вимогам ч.5 ст.111 ЦК України, тобто, без звільнення працівників, суд приходить до висновку, що саме відділ управління майном району Тячівської районної ради Закарпатської області, як засновник комунального підприємства "Тячівська районна стоматологічна поліклініка" повинен відповідати за боргами даного підприємства по заробітній платі перед незвільненим працівником, і такий спосіб захисту не буде суперечити закону. Відповідно до ч. 1 ст. 236 КЗПП України, у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Статтею 240-1\~КЗпП України\~встановлено,\~що у разі, коли працівника звільнено без законної підстави або з порушенням встановленого порядку, але поновлення його на попередній роботі неможливе внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язує ліквідаційну комісію або власника (орган, уповноважений управляти майном ліквідованого підприємства, установи, організації, а у відповідних випадках - правонаступника), виплатити працівникові заробітну плату за весь час вимушеного прогулу. Одночасно орган, який розглядає трудовий спір, визнає працівника таким, якого було звільнено за пунктом 1 статті 40 цього Кодексу. На такого працівника поширюються пільги і компенсації, передбачені статтею 49-3 цього Кодексу для вивільнюваних працівників, а його зайнятість забезпечується відповідно до Закону України "Про зайнятість населення". Згідно п. 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи із заробітку за останні два календарні місяці роботи. Відповідно до п. 8 р. 4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженої Кабінетом Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, на число календарних днів за цей період. Згідно постанови Верховного Суду, від 30 травня 2018 року у справі № 753/13791/17-ц, вимога про оплату вимушеного прогулу незаконно звільненого працівника є спором про оплату праці, тому до його вирішення підлягають застосуванню положення частини другої статті 233 КЗпП України. Крім того згідно висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 25 липня 2018 року у справі № 552/3404/17, вимога про оплату середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду є спором про оплату праці, тому до спірних правовідносин підлягає застосуванню частина друга статті 233 КЗпП. Як вбачається із наказу про звільнення позивача, її звільнено 14 лютого 2019 року. Її заробітна плата, згідно довідки № 7-04/219 від 13 березня 2020 року, що видана Архівним відділом Тячівської районної державної адміністрації, за січень 2019 року становить 7413,70 грн., а за лютий 2019 року становить 8 818,63 грн. Отже, середньоденна заробітна плата [PERSON] складає: 523,62 грн. (16 232,33 грн. / 31 робочих дні (з 01 січня 2019 року по 31 січня 2019 року 21 робочий день, з 01 лютого 2019 року по 14 лютого 2019 року 10 робочих днів)). Позивач просить стягнути з відповідачів середній заробіток за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення про поновлення на роботі за період з 15 лютого 2019 року по 29 жовтня 2020 року. Щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, тобто за період з 15 лютого 2019 року по 16 квітня 2019 року, слід зазначити наступне. Частиною першою статті 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення у місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. За змістом частини другої статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Правова природа строку звернення до суду дозволяє констатувати, що запровадження строку, у межах якого особа може звернутися до суду з позовом, обумовлена передусім необхідністю дотримання принципу правової визначеності, що є невід`ємною складовою верховенства права. Забезпечення дотримання принципу правової визначеності потребує чіткого виконання сторонами та іншими учасниками справи вимог щодо строків звернення до суду, а від судів вимагається дотримуватися встановлених законом правил при прийнятті процесуальних рішень. Згідно із частиною першою статті 3 та статтею 4 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Відповідно до\~частини першої\~статті 94\~КЗпП України,\~приписи якої\~кореспондуються із\~частиною першою\~статті 1\~Закону України\~"Про\~оплату праці", заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно зі статтею 1 Конвенції про захист заробітної плати № 95, ухваленої генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін "заробітна плата" означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття "заробітна плата" і "оплата праці", які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. Таким чином, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій). Структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України "Про оплату праці", за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Основна заробітна плата це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати це виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Трудовий договір повинен укладатись, як правило, у письмовій формі (частина перша статті 24 КЗпП України) або оформлюватись наказом чи розпорядженням роботодавця (частина третя статті 24 КЗпП України). Припинення та розірвання трудового договору пов`язано зі звільненням працівника. З огляду на зазначене, якщо працівник був незаконно звільнений, трудовий договір з ним був незаконно припинений роботодавцем в односторонньому порядку. Виплати, які мають бути здійснені роботодавцем на користь незаконно звільненого працівника, у тому числі середній заробіток за час вимушеного прогулу або різниця у заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, не можуть вважатись заробітною платою та не витікають із трудового договору як підстави для виплат. Ці виплати не можуть кваліфікуватись як плата за виконану роботу. Ураховуючи викладене, виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу (частина друга статті 235 КЗпП України) не є різновидом оплати праці та елементом структури заробітної плати. Тобто, за змістом норм чинного законодавства середній заробіток за час вимушеного прогулу за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України "Про оплату праці", тобто середній заробіток за час вимушеного прогулу не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, отже строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу обмежується трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права (постанова Верховного суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 369/10046/18, провадження № 61-9664сво19). Беручи до уваги вищенаведене та те, що позивач про порушення своїх прав в частині середнього заробітку за час вимушеного прогулу довідався 16 квітня 2019 року, а до суду із позовом звернувся 02 листопада 2020 року, тобто з пропуском трьохмісячного строку, суд вважає, що в позовних вимогах в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, тобто за період з 15 лютого 2019 року по 16 квітня 2019 року, слід відмовити, у зв`язку із пропуском трьохмісячного строку для звернення до суду. Судом береться до уваги те, що згідно витягу з єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадської формувань, комунальний заклад "Тячівська районна стоматологічна поліклініка" ліквідований 01 липня 2020 року, а тому саме по даний час, на думку суду, слід розглядати питання про стягнення заробітної плати [PERSON] . Однак, позивачу слід відмовити в частині стягнення середньої заробітної плати за період з 17 квітня 2019 року по 01 липня 2020 року, оскільки жодних доказів того, що після поновлення на роботі за рішенням суду від 16 квітня 2019 року чи після винесення наказу № 55-о від 25 квітня 2019 року "Про виконання та рішення Тячівського районного суду в Закарпатській області від 14.04.2019 року спр ава № 2/3707/896/19 копії Тячівського районного суду від 16.04.2019 року для відому" позивач перебувала на робочому місці, суду не подано. Отже, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити. VІ. Розподіл судових витрат між сторонами. Відповідно до ч. 1, та ч.2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір\~покладається на\~сторони пропорційно\~розміру задоволених\~позовних вимог.\~ Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed