Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-10 00:00:00

23.06.2017 року [PERSON] звернулася до Роздільнянського районного суду Одеської області з позовом до відповідача та зазначала, що 01.01.2013 року між її покійною матір'ю - [PERSON] та ТОВ «Обрій-МТС» було укладено договір оренди земельної ділянки, відповідно до умов якого мати передала відповідачу для ведення товарного сільськогосподарського виробництва земельну ділянку, яка належить їй на підставі державного акта на право власності й розташована на території Яковлівської сільської ради Роздільнянського району Одеської області. Оскільки її матір [PERSON] померла, вона після її смерті прийняла спадщину в тому числі і спірну земельну ділянку, а договір оренди землі не містить усіх істотних умов, передбачених статтею 15 Закону України «Про оренду землі», а саме: не змістить порядкового номеру; не вказано розмір земельної ділянки; відсутня нормативно грошова оцінка земельної ділянки; розмір орендної плати є зазначенням як 3% від вартості земельної ділянки та без врахування індексу інфляції тобто є фіктивним та документально не підтверджений; відсутня умова порядку внесення орендної плати; не зазначені умови збереження стану землі; відсутня паспортизація земельної ділянки; умови повернення земельної ділянки зазначені як не гіршому порівняно з тим, у якому одержана земельна ділянка тобто є фіктивною, оскільки дані про первісний стан землі відсутні; не зазначені умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; не визначені умови поліпшення об'єкту оренди; не зазначені умови перегляду орендної плати та умов щодо дій відповідача щодо продовження строків дії договору; крім того, умови договору не містять будь-якого підтвердження, що орендар і орендодавець дійшли згоди щодо істотних умов договору, а також до договору не було додано акт визначення меж земельної ділянки у натурі; а наданий акт не містить дати його складання, номер та місце його реєстрації; не додано кадастровий план або схема, які є невід'ємною частиною договору оренди землі, а сам договір не відповідає Типовому договору оренди землі, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України. У зв'язку з вищенаведеним позивач просить суд винести рішення, яким: - визнати недійсним договір (номер відсутній) від 01.01.2013 року про оренду земельної ділянки між [PERSON] та ТОВ «Обрій -МТС» в особі директора Добровольського Д.О., площею 7,577 га, кадастровий номер [NUMBER], яка згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 09.10.2015 року належить [PERSON], [INFO] та розташована на території Яковлівської сільської ради Роздільнянського району Одеської області за цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва; - зобов'язати відділ надання адміністративних послуг Роздільнянської районної Державної адміністрації Одеської області скасувати Державну реєстрацію договору оренди земельної ділянки площею 7,577 га, кадастровий номер [NUMBER], розташований на території Яколівської сільської ради Роздільнянського району Одеської області між власником [PERSON](орендодавець) та ТОВ «Обрій -МТС» в особі директора Добровольського Д.О.,(орендатор), який було зареєстровано у Реєстраційній службі Роздільнянсього району Одеської області 17.10.2013 року. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. ( а.с.81-82) Представники відповідача Тіщенко А.О., Харламова Т.О. та Лазор А.В., в наданих суду письмових запереченнях (а.с.26-27) та в судовому засіданні просили відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] посилаючись на те, що вказаний договір оренди земельної ділянки має всі необхідні істотні умови, передбачені діючим на той час законодавством; договір був підписаний сторонами на підставі досягнення домовленостей між сторонами. При цьому вказуючи, що позивачем не зазначено яке її право було порушено та підлягає захисту у відповідності до ст. 15 ЦК України; розмір земельної ділянки на момент укладання договору відповідав правовстановлюючим документам; розмір орендної плати розрахований з урахуванням вартості земельної ділянки, оскільки її нормативна грошова оцінка не є обов'язковою умовою; строк, порядок та форма внесення орендної плати передбачені у розділі 4 Договору; умови збереження об'єкта оренди не є істотною умовою договору, та паспортизація земельної ділянки повинна проводитися орендодавцем; договір містить умови збереження об'єкту, які відображені в п.5.3 Договору; відсутність дати в акті прийому-передачі, порядкового номеру договору не впливає на недійсність договору; відсутність розроблення земельної документації також не впливає на недійсність договору, оскільки існує кадастровий номер тобто земля є сформованою; передача в статутний фонд передбачена умовами договору (п. 9.3 Договору); умови поліпшення збереження стану оренди можливо шляхом укладання додаткової угоди, але позивач з вказаним не зверталася; позивачу пропонувалося укласти зміни в договір щодо розміру земельної ділянки та розміру орендної плати, але остання відмовлялася. Також, представниками відповідача зазначалося, що судом у рішенні від 10.11.2016 року вже було встановлено факт наявності у Договору усіх істотних умов та було встановлено факт відповідності Договору Типової форми договору, затвердженої Постановою КМУ від 03.03.2014 року № 220 і повторне доказування цих обставин на їх думку не потрібне, оскільки вказане не підлягає доказуванню. Третя особа відділ надання адміністративних послуг Роздільнянської РДА Одеської області просив розглянути позов за відсутності їх представника, заперечень не надав. (а.с.70). Суд, дослідивши всі докази по справі у їх сукупності, заслухавши пояснення представника позивача, представників відповідача, вважає, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Стаття 5 ЦПК України встановлює способи захисту, які застосовуються судом та визначає, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Стаття 13 ЦПК України визначає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог, і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статті 19 та 20 ЦК України передбачають право на захист цивільних прав та інтересів та захист цивільних прав та інтересів судом. Судом встановлено, що 01.06.2004 року [PERSON] отримала Державний акт на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], виданий на підставі рішення 17 сесії ХХІІІ скликання Яковлівської сільської ради від 31.01.2001 року № 69.(а.с.120) з додатком до акта про перенесення в натуру меж земельної ділянки від 20.03.2003 року.(а.с.120-122). 01 січня 2013 року [PERSON] з Товариством з обмеженою відповідальністю «Обрій» в особі директора Добровольського Д.О., уклала договір оренди землі, згідно якого передала земельну ділянку площею 7,58га, яка має кадастровий № [NUMBER], розташована на території Яковлівської сільської ради Роздільнянського району в строкове платне користування для ведення товарного сільськогосподарського виробництва терміном на 7 років, що підтверджується договором оренди землі від 01.01.2013року ( а.с.11-13). [PERSON] Договір зареєструвала у Реєстраційній службі по Роздільнянському району Роздільнянського міжрайонного управління юстиції в Одеській області, про що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності вчинено запис від 06.10.2013року за № 10349573.( а.с.123). Свої зобов'язання за договором оренди [PERSON] виконала та передала відповідачу вищезазначену земельну ділянку, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, загальною площею 7,58га, яка розташована на території Яковлівської сільської ради Роздільнянського району, що підтверджується актом про приймання-передачі земельної ділянки (а.с.14). [INFO] року [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] виданим 14.11.2014 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби по Роздільнянському району Роздільнянського міжрайонного управління юстиції в Одеській області, актовий запис №755 (а.с.10). Після смерті [PERSON] її донька [PERSON] (позивач по справі) успадкувала і стала власником спірної земельної ділянки, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом, серії НАР 485014, посвідченого приватним нотаріусом Роздільнянського районного нотаріального округу Одеської області Патраманською Л.М. 09.10.2015 року в реєстрі за реєстровим №45425995(а.с.8;9). Згідно Витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 09.10.2015 року за № 45425995 [PERSON] на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень є власником земельної ділянки загальної площею 7,577га, кадастровий номер [NUMBER], яка розташована на території Яковлівської сільської ради Роздільнянського району Одеської області. Цільове призначення земельної ділянки - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.( а.с.8). Відповідно до інформації відділу у Роздільнянському районі головного управління держгеокадастру в Одеській області нормативна грошова оцінка земельної ділянки кадастровий номер [NUMBER] для ведення товарного сільськогосподарського виробництва відповідно до Схеми поділу земель колективної власності на земельні частки (паї) КСП «Нива» з урахуванням індексації становить: станом на 01.01.2013 року - 112494,87грн; станом на 01.01.2017 року - 168601,68грн.(а.с.15). З заяв адресованих до ТОВ «Обрій -МТС», вбачається, що [PERSON] з 2015 року повідомляла керівництво ТОВ «Обрій -МТС» про те, що вона не має наміру продовжувати з ними відносини та бажала забрати із їх користування земельні ділянки кадастровий номер [NUMBER] серії [NUMBER] від 23.06.2006 року та кадастровий номер [NUMBER], повідомляла їх, що укладати новий договір не буде, встановила межі та самостійно буде обробляти земельну ділянку.(а.с.37-39;124;125). З наданих до суду додатково документів представниками ТОВ «Обрій - МТС» вбачається, що ними на адресу [PERSON] надавалися відповіді де ними зазначалося, що вони заперечують проти дострокового розірвання Договору оренди землі, окрім того зазначили, що заявлені питання зі сторони [PERSON] вже були предметом судового розгляду, по результатам якого Роздільнянським районним судом 10.11.2016 року було винесено рішення, яким їй відмовлено у задоволені позовних вимог до ТОВ «Обрій - МТС».(а.с.162-169). Рішенням Роздільнянського районного суду від 10.11.2016 року [PERSON] було відмовлено в задоволені позову у повному обсязі до ТОВ «Обрій-МТС» про розірвання договору оренди земельної частки (паю) (а.с. 28-29). З довідки про розрахунки по орендній платі по договору оренди землі від 01.01.2013 року вбачається, що з 01.08.2013 року по 27.11.2017 року нараховано 26965,76грн., видано 22137,52грн.(а.с.126). Судом в судовому засіданні була оглянута копія реєстраційної справи щодо Державної реєстрації іншого речового права за ТОВ «Обрій - МТС» з [PERSON] з якої вбачається, що згідно Витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права від 17.10.2013 року за № 11094981 ТОВ «Обрій - МТС» на підставі договору оренди землі є орендатором спірної земельної ділянки строком на 7 років. (а.с.185-213). За змістом частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства. Частиною четвертою статті 124 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) передбачено, що передача в оренду земельних ділянок, які перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем. Згідно із частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України). За змістом частини другої статті 792 ЦК України майнові відносини, що виникають з договору найму (оренди) земельної ділянки, є цивільно-правовими, ґрунтуються на засадах рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності сторін договору та, крім загальних норм цивільного законодавства, щодо договору, договору найму регулюються актами земельного законодавства - ЗК України, Законом України «Про оренду землі». Відповідно до статті 13 Закону України «Про оренду землі» під договором оренди землі розуміється договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Відповідно до статті 15 Закону України «Про оренду землі» (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) (надалі Закон) істотними умовами договору оренди землі є: об'єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об'єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки. Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4 - 6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону. За згодою сторін у договорі оренди землі можуть зазначатися інші умови, зокрема якісний стан земельних угідь, порядок виконання зобов'язань сторін, порядок страхування об'єкта оренди, порядок відшкодування витрат на здійснення заходів щодо охорони і поліпшення об'єкта оренди, проведення меліоративних робіт, а також обставини, що можуть вплинути на зміну або припинення дії договору оренди, тощо. Невід'ємною частиною договору оренди землі є: план або схема земельної ділянки, яка передається в оренду; кадастровий план земельної ділянки з відображенням обмежень (обтяжень) у її використанні та встановлених земельних сервітутів; акт визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості); акт приймання-передачі об'єкта оренди; проект відведення земельної ділянки у разі його розроблення згідно із законом. У разі якщо договором оренди землі передбачається здійснити заходи, спрямовані на охорону та поліпшення об'єкта оренди, до договору додається угода щодо відшкодування орендарю витрат на такі заходи. З дослідженого в судовому засіданні договору оренди вбачається невідповідність його типовій формі Договору оренди землі, затвердженого Постановою Кабінету міністрів України від 03.03.2004 року № 220 та недодержанням вимог ст.15 Закону України «Про оренду землі», регламентуючих порядок оренди землі, з наступних підстав: орендна плата вказана без врахування коефіцієнту підвищення нормативно грошової оцінки та коефіцієнту індексації, відсутня умова порядку (способу) внесення орендної плати, строків її перегляду та відповідальності за її несплату; умови збереження стану об'єкта оренди та його поліпшення; порядок відшкодування витрат на здійснення заходів щодо охорони і поліпшення об'єкта оренди, проведення меліоративних робіт, а також обставини, що можуть вплинути на зміну або припинення дії договору оренди, тощо. Вказані висновки суду узгоджуються з правовими позиціями, викладеними у Постановах ВСУ від 4 квітня 2012 року по справі № 6-1-4ц11, від 14 березня 2012року та від 6 лютого 2012 року, згідно яких коли у договорах оренди землі не вказані умови збереження стану об'єкта оренди, що відповідно до абз. 6 ч. 1 ст. 15 Закону України «Про оренду землі» є істотною умовою договору оренди землі. Частиною 2 ст. 15 Закону України «Про оренду землі» встановлено, що відсутність у договорі оренди землі хоча б однієї з його істотних умов, перелік яких міститься в ч. 1 ст. 15 Закону, є підставою для визнання договору оренди недійсним. Суд вважає, хоча Договір фактично і містить пункти «Орендна плата», «умови збереження», «умови поліпшення» тощо, але вказані пункти договору не розкривають сутність тобто фактично залишаються тільки задекларованими та не узгоджуються з вимогами закону. При цьому суд враховує, що відповідно до п.4.4. Договору хоча і зазначено, що орендна плата переглядається тільки за згодою сторін, але п. 13 Типового договору передбачено, що розмір орендної плати переглядається (періодичність) у разі: зміни умов господарювання передбачених договором: зміни розмірів земельного податку: підвищення цін і тарифів, змін коефіцієнтів індексації визначених законодавством: погіршення стану орендованої земельної ділянки не з вини орендаря, що підтверджено документами; в інших випадках, передбачених законом. Тобто відсутність даних умов, суттєво обмежує права орендодавця на отримання повноцінної оплати оренди за користування земельної ділянки, що також є порушенням умов договору, діючого законодавства та прав позивача. В порушення ч. 4 ст. 15 Закону до підписаного сторонами документа не долучено кадастровий план земельної ділянки з відображенням обмежень (обтяжень) у її використанні та встановлених земельних сервітутів; акт приймання-передачі об'єкта оренди. При цьому суд вважає, що оскільки згідно п. 6.3 Договору передача земельної ділянки орендарю здійснюється у тижневий строк після підписання цього договору за актом приймання-передачі, але дата підписання даного акту відсутня, вказана умова є фіктивною. При цьому залишилися не спростованими доводи позивача в частині того, що позивач тільки підписав розроблений відповідачем Договір, а саме останній лист Договору, оскільки надані суду різні екземпляри Договору (від позивача, від відповідача - а.с. 115, з реєстраційної служби - а.с. 199-204 та іншої цивільної справи - а.с. 142-144) містять візуальну різницю, що в будь-якому випадку судом трактується не на користь орендаря та може свідчити про не дотримання всіх вимог законодавства під час підписання договору та досягнення згоди щодо всіх істотних вимог. Суд не приймає до уваги інші доводи позивача в частині відсутності: порядкового номеру Договору; даних про його реєстрацію та проведення через значний проміжок часу після підписання Договору; відсутність паспортизації, оскільки діючим законодавством вказані умови до істотних не віднесені. Окрім того, як вбачається із матеріалів справи, позивач на протязі 2016-2017 р.р. намагалася захистити свої права та зверталася до відповідача з проханням привести договір до вимог законодавства, сплачувати орендну плату у відповідному розмірі та вимогою повернення земельної ділянки з метою самостійного оброблення земельної ділянки (а.с. 37,38,39, 124, 125, 167), однак відповідач будь-яких, передбачених законодавством та передбачених п.4.6. Договору дій не здійснив, проект змін до договору не підготовив, а тільки надсилав письмові відповіді позивачу з попередженням про заборону вчинення перешкод орендарю та пропозицією укладання додаткової угоди з підвищенням орендної плати до 12560, 83 грн. (а.а. 165-166, 164, 163, 162, 168-169), чим фактично, на думку суду, визнав недотримання вимог законодавства в частині визначення відповідної орендної плати залежно від вартості земельної ділянки та заниження отриманої орендної плати. Стаття 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Отже, указана норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права полягає в позбавленні його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб'єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Згідно із ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких здійснюється поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Відповідно до частин другої, третьої статті 152 Земельного Кодекса України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. Стаття 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Отже, указана норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права полягає в позбавленні його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб'єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Як убачається зі змісту оспорюваного договору позивач як спадкоємець орендодавця земельної ділянки, має право на оспорювання цього договору, оскільки цей правочин порушує його переважне право на використання спірної земельної ділянки. Враховуючи обставини справи, суд приходить до висновку про порушення відповідачем прав позивача, оскільки користування відповідачем земельною ділянкою, власником якої є позивач, обмежує право останньої на вільне користування та розпорядження земельною ділянкою. Зокрема, як з'ясовано в судому засіданні, позивач має намір самостійно використовувати земельну ділянку, однак у зв'язку з чинним спірним договором оренди вона позбавлена такої можливості. Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що неодноразово звертаючись до відповідача з вимогами щодо розірвання договорів або щодо зміни їх умов та двічі до суду з позовом про захист свого порушеного права, позивач з часу набуття спадщини весь час захищала свої порушені права, що у відповідності до ст. 15 ЦК України підлягає захисту. Крім того, Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" №475/97-ВР від 17 липня 1997 року ратифіковано Конвенцію про захист прав людини і основоположних 1950 року, Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7, 11 до Конвенції (далі Конвенція). Відповідно до частини 1 статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Тому рішення Європейського суду з прав людини (надалі ЄСПЛ) суд застосовує у даній справі як джерело права. Так, згідно з частиною 1 статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Концепція "майна" в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві: певні інші права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися "правом власності", а відтак, і "майном". До таких активів може відноситися право оренди (рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" від 25.03.1999 р., заява №311107/96, п.54). Отже, право власності на майно у вигляді як правомірних очікувань користуватися орендованим майном, так і самого майнового права (права оренди), є об'єктом правового захисту згідно статті 1 Першого протоколу до зазначеної вище Конвенції та національного законодавства України. Окрім того, ЄСПЛ виходить із того, що положення ст. 1 Першого протоколу містить три правила: (а) перше правило має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; (б) друге - стосується позбавлення майна і визначає певні умови для визнання втручання у право на мирне володіння майном правомірним; (в) третє - визнає за державами право контролювати використання майна за наявності певних умов для цього. Зазначені правила не застосовуються окремо, вони мають тлумачитися у світлі загального принципу першого правила, але друге та третє правило стосуються трьох найважливіших суверенних повноважень держави: права вилучати власність у суспільних інтересах, регулювати використання власності та встановлювати систему оподаткування. У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями ст. 1 Першого протоколу, а саме: (а) чи є втручання законним; (б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; (в) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою ст. 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного інтересу», при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду» з огляду на те, що національні органи влади краще знають потреби власного суспільства і знаходяться в кращому становищі, ніж міжнародний суддя, для оцінки того, що становить «суспільний інтерес». Це поняття має широке значення, втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об'єктивної необхідності у формі публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися з дотриманням принципу «пропорційності» - «справедливої рівноваги (балансу)» між інтересами держави (суспільства), пов'язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» не означає обов'язкового досягнення соціальної справедливості в кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». Дотримання принципу «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, все одно буде розглядатися як порушення ст. 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. Ужиті державою заходи мають бути ефективними з точки зору розв'язання проблеми суспільства, і водночас пропорційними щодо прав приватних осіб. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети. Таким чином, основною метою ст.1 Першого протоколу до Конвенції є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому, в своїх рішеннях ЄСПЛ постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі "Спорронг і Льоннрот проти Швеції" від 23.09.1982 року, "Новоселецький проти України" від 11.03.2003 року, "Федоренко проти України" від 01.06.2006 року). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1. Зокрема, необхідно щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності. Також ЄСПЛ у своїй практиці зауважує, що при визначенні суспільних інтересів завдяки безпосередньому знанню суспільства та його потреб національні органи мають певну свободу розсуду, оскільки вони першими виявляють проблеми, які можуть виправдовувати позбавлення власності в інтересах суспільства та знаходять засоби для їх вирішення (рішення у справах "Хендісайд проти Сполученого Королівства" від 07.12.1976 року, "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства"від 21.01.1986 року). Таким чином, особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника. Отже, створена Конвенцією система захисту покладає саме на національні органи влади, в даному випадку на орендаря обов'язок визначальної оцінки щодо існування проблеми суспільного значення, яка виправдовує як заходи позбавлення права власності, так і необхідність запровадження заходів з усунення несправедливості, з необхідністю дотримання принципу законності. Так, за змістом пунктів 32-35 рішення ЄСПЛ у справі "Стретч проти Сполученого Королівства" від 24 червня 2003 року, майном у значенні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції вважається законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади. Крім того, зазначеним вище рішенням ЄСПЛ також встановлено, що, оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, то в такому випадку мало місце "непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майномта,відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції". При цьому, розумними очікуваннями особи вважаються легітимні (або законні) і виправдані очікування набути майно або майнове право, які в практиці ЄСПЛ дістають правову охорону як майно. При цьому поняття «законні очікування» слід розглядати як елементи верховенства права та «юридичної визначеності». Практика Суду ЄС і ЄСПЛ розглядає законні очікування як елемент правової визначеності в умовах відсутності єдиної теорії легітимних (законних) очікувань, придатних для всіх національних правопорядків. Також ЄСПЛ у рішеннях у справах «Стретч проти Сполученого Королівства» та «Ісмаїлов проти Російської Федерації» наголошує на одному з обов'язкових критеріїв правомірності втручання у право мирного володіння майном - його «пропорційності», «справедливій рівновазі» між суспільним та приватним інтересами. Складові цього критерію не є універсальними (абсолютними), оскільки не існує чіткого, виключного переліку обставин, установлення яких беззаперечно свідчитиме про додержання чи порушення цієї «справедливої рівноваги». У справі "Пайн Велі Девелопмент ЛТД" та інші проти Ірландії" ЄСПЛ постановив, що статтю 1 Першого протоколу до Конвенції можна застосовувати для захисту "правомірних очікувань" щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною власності. Слід зазначити, що порушення вимог законодавства, на які позивач вказує як на підставу позову у даній справі - укладення спірного договору без дотримання всіх істотних умов, вчинено насамперед з боку відповідача, наділеного відповідною компетенцією щодо недопущення порушень земельного законодавства. При цьому слід зазначити, що оскільки відповідач - орендодавець (на якого Конвенцією як на орган у подібних відносинах покладено обов'язок визначальної оцінки щодо існування проблеми) при укладенні договору оренди вважав, що він правильно визначив в договорі розмір орендної плати та всі істотні умови договору тощо, то орендар міг на розумних підставах сподіватися на виконання умов цього договору, і не міг піддати сумніву правильність визначення розміру орендної плати та дотримання вимог законодавства. Суд зазначає, що в даному випадкузаконні очікування позивача, як елемент правової визначеностібули порушені, оскільки він ніс індивідуальний та надмірний тягар; при укладенні договору оренди не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства, тобто порушений принцип справедливості, оскільки втручання було не пропорційним та не виправданим; при цьому орендарем не вчинено жодних адекватних та співрозмірних дій, а не тільки їх ілюзорного перелічення в договорі, тому позивач мав законні сподівання на відновлення порушеного права, оскільки відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції. Таким чином, систематизуючи норми вищенаведеного законодавства, суд вважає, що оскільки при укладенні договору оренди було допущено істотні порушення, встановлені на підставі досліджених доказів у судовому засіданні, то вимоги позивача в частині визнання недійсним договору необхідно задовольнити у повному обсязі. Так як, судом приймається рішення про визнання недійсним договору, а позовні вимоги про скасування державної реєстрації є похідними від первісних вимог, тому вони також підлягають задоволенню. При цьому, судом не приймаються до уваги доводи відповідача щодо необхідності застосування ч. 4 ст. 82 ЦПК України, так як наявність всіх істотних умов договору встановлено попереднім рішенням суду та тому вказане не підлягає доказуванню, оскільки у відповідності до ч.ч. 1 та 6 вказаної норми закону суд вважає, що лише перелічення у рішенні суду від 10.11.2016р. наявності всіх істотних умов Договору, без детального з'ясування та повного розкриття змісту цих умов та при дослідженні іншого предмету спору, не може бути прийнято судом як обставини, які беззаперечно встановлені рішенням суду при розгляді справи за участю тих самих сторін. Крім того вказана норма закону, крім іншого, має застереження у вигляді якщо інше не встановлено законом, тому преюдиційний характер рішення в даному випадку не застосовуються. Всі інші доводи відповідача судом до уваги також не приймаються, оскільки вони не узгоджуються з вимогами законодавства та спростовуються вищезазначеними доказами по справі. Питання щодо розподілу судових витрат судом не розглядається, оскільки вказані вимоги позивачем не заявлялися.

Outcome: approved