Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-04 00:00:00

В судовому засіданні позивач підтримала свої вимоги, висловлені в позовній заяві та просить суд зобов`язати відповідача сформувати та відкрити в 2019 2020 навчальному році 10 клас у другому корпусі НВК [ADDRESS] за адресою: [ADDRESS] . Представник відповідача в судовому засіданні з позовними вимогами позивача не згоден та надав до суду відзив, відповідно до якого просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог позивача. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи був повідомлений. Разом з тим ним надані до суду письмові пояснення, відповідно до яких він просить суд відмовити в задоволенні позову. Дослідивши матеріали справи, вислухав пояснення сторін, суд прийшов до наступного висновку. Відповідно до ст. ст.\~15,\~16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до\~ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Правилами ст.12 ЦПК України\~визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1\~ст. 76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із ч. 1 ст.\~81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 5\~ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Судом встановлено наступне. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що вона є матір`ю неповнолітнього [PERSON] , який навчався в приміщенні другого корпусу Комунального закладу освіти «Навчально виховний комплекс № 137 «Ліцей загальноосвітній навчальний заклад» Дніпровської міської ради по вул. Аеродром, 268 м. [ADDRESS] . Перший комплекс знаходиться по [ADDRESS] на відстані 5 км. від другого корпусу. Вподальшому стало відомо, що відповідачем прийнято рішення про формування двох 10 класів лише у першому корпусі навчального закладу без відкриття 10 класу у другому корпусі по [ADDRESS] в зв`язку зі браком учнів. На її письмові звернення до адміністрації вона отримала письмову відмову. Вважає, що це є порушенням ст. 53 Конституції України як права її сина на освіту. З вимогами позивача, висловлених в позовній заяві, письмових поясненнях та в судовому засіданні суд погодитися не може, оскільки вони є голослівними, безпідставними, недоведеними виходячи з наступного. Відповідно до ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно до ст. 5 Цивільного процесуального кодексу України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Статтею 16\~ч.\~2\~Цивільного кодексу\~України визначено,\~що способами\~захисту цивільних\~прав та\~інтересів можуть\~бути:\~визнання права;\~визнання правочину\~недійсним;\~припинення дії,\~яка порушує\~право;\~відновлення становища,\~яке існувало\~до порушення;\~примусове виконання\~обов`язку в\~натурі;\~зміна правовідношення;\~припинення правовідношення;\~відшкодування збитків\~та інші\~способи відшкодування\~майнової шкоди;\~відшкодування моральної\~(немайнової)\~шкоди;\~визнання незаконними\~рішення,\~дій чи\~бездіяльності органу\~державної влади,\~органу влади\~Автономної Республіки\~Крим або\~органу місцевого\~самоврядування,\~їхніх посадових\~і службових\~осіб. Так, відповідно до пункту 1.1 Статуту, комунальний заклад освіти «Навчально виховний комплекс №137 «Ліцей загальноосвітній навчальний заклад» Дніпровської міської ради (далі НВК №137) загальноосвітній навчальний заклад І-ІІІ ступенів, (1 ступінь (1-4 класи) - початкова школа, ІІ ступінь (5-9 класи) основна школа, ІІІ ступінь (10-11 класи) - ліцей, старша школа, знаходиться у комунальній власності територіальної громади міста Дніпро. \~ \~ \~ \~Пунктом 1.3. Статуту передбачено, що свою Діяльність заклад здійснює у підпорядкуванні Департаменту гуманітарної політики Дніпровської міської ради. Як вбачається з матеріалів справи та наданих суду доказів, станом на 01.01. 2019 року, у 9-х класах НВК № 137 навчається 108 учнів, з них: у 9-А класі (2 корпус) 22 учні, у 9 Б,В,Г. класах (1 корпус) 86 учнів. За попередньою співбесідою з батьками та учнями 9-х класів було з`ясовано, що бажають продовжити навчання у 10-му класі 12 учнів, з тих що навчаються в 2 корпусі. У першому корпусі НВК № 137 з 86 учнів 3-х дев`ятих класів бажають продовжити навчання 49 учнів. Тому, при формування попередньої мережі класів на 2019-2020 навчальний рік, на підставі співбесід з учнями та їх батьками у навчальному закладі було закладено відкриття 2-х десятих класів. На батьківських зборах, які проходили 24.01.2019 р у другому корпусі НВК в. о директора [PERSON] повідомила, якими нормативними документами керувалась адміністрація навчального закладу при складанні перспективної мережі класів. А саме це: пункт 3 постанови Кабінету Міністрів України від 27.12.2017 р. №1088 «Про затвердження формули розподілу освітньої субвенції між місцевими бюджетами, згідно якої розрахункова наповнюваність класів закладів загальної середньої освіти в містах обласних значень становить 27 учнів. Згідно вказаного пункту зазначеної постанови розрахункова наповнюваність класів закладів загальної середньої освіти у містах обласного значення, яким є місто Дніпро, становить 27 осіб. На підставі листа Міністерства фінансів України від 20.09.2019 № 07010-07-21//24561 фактична наповнюваність класів закладів загальної середньої освіти повинна бути приведена у відповідність до розрахункової наповнюваності. Крім того, відповідно до ст. 13 Закону України «Про освіту» право здобувати освіту в закладі освіти найбільш доступному та наближеному до місця проживання особи, визначено тільки для здобувачів початкової та базової середньої освіти. Так як старша школа є профільною, то батьки мають право обирати навчальний заклад відповідно до профілю, який їм потрібен, враховуючи інтереси та прагнення дитини. 14 березня 2019 року були проведені батьківські збори для батьків 9-х класів у першому корпусі навчального закладу щодо вибору профілю навчання та проведення ДПА у 9-х класах та було повторно проведення анкетування батьків учнів 9-х класів з метою вивчення профнамірів, згідно до якого, у першому корпусі планують продовжити навчання 48 учнів, у другому корпусі - вже 18 учнів. Таким чином відповідно до нормативних документів попередньо планується відкриття двох десятих класів у навчальному закладі. Таким чином відкриття 3-х десятих класів є можливим при наявності достатньої кількості дітей. (згідно п.3 раніше зазначеної постанови). За статтею 3 Закону України «Про загальну середню освіту» від 13.05.1999 року, загальна середня освіта - цілеспрямований процес оволодіння систематизованими знаннями про природу, людину, суспільство, культуру та виробництво засобами пізнавальної і практичної діяльності, результатом якого є інтелектуальний, соціальний і фізичний розвиток особистості, що є основою для подальшої освіти і трудової діяльності. Загальна середня освіта є обов`язковою основною складовою безперервної освіти. Загальна середня освіта спрямована на забезпечення всебічного розвитку особистості шляхом навчання, виховання та розвитку, які ґрунтуються на загальнолюдських цінностях та принципах, визначених Законом України "Про освіту". \~ \~ \~ \~Статтею 6 Законом України "Про освіту" від 05.092017 року, визначено засади державної політики у сфері освіти та принципи освітньої діяльності, до яких зокрема відноситься свобода у виборі видів, форм і темпу здобуття освіти, освітньої програми, закладу освіти, інших суб`єктів освітньої діяльності, академічна доброчесність, академічна свобода, фінансова, академічна, кадрова та організаційна автономія закладів освіти у межах, визначених законом. \~ \~ \~ \~Частиною 2 статті 6 Закону України "Про освіту", встановлено принцип побудови освіти в Україні на рівних можливостей для всіх. Частиною 1 статті 13 Закону України "Про освіту", передбачено, що для забезпечення територіальної доступності повної загальної середньої освіти органи місцевого самоврядування створюють і утримують мережу закладів освіти та їхніх філій. Кожна особа має право здобувати початкову та базову середню освіту в закладі освіти (його філії), що найбільш доступний та наближений до місця проживання особи. Право особи здобувати початкову та базову середню освіту у державному або комунальному закладі освіти (його філії), за яким закріплена територія обслуговування, на якій проживає ця особа, гарантується, що не обмежує право особи обрати інший заклад освіти. \~ \~ \~ \~За частиною 2 статті 13 Закону України "Про освіту", з метою створення умов для здобуття повної загальної середньої освіти, запровадження профільного навчання, забезпечення всебічного розвитку особи, раціонального та ефективного використання наявних ресурсів і матеріально-технічної бази закладів освіти, їх модернізації створюється освітній округ. Освітній округ - це сукупність закладів освіти (їхніх філій), у тому числі закладів позашкільної освіти, закладів культури, фізичної культури і спорту, що забезпечують доступність освіти для осіб, які проживають на відповідній території. Таким чином вказані в позові обставини не свідчать про обмеження особи права на освіту, а підтверджують реалізацію освітнього закладу організаційно методичних завдань, які жодним чином не свідчать про порушення її права на освіту. Відповідно до статті 150 Сімейного кодексу України від 10.01.2002 року, батьки дитини мають обов`язки щодо виховання та розвитку дитини. За статтею 151 Сімейного кодексу України, батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки мають право залучати до виховання дитини інших осіб, передавати її на виховання фізичним та юридичним особам. Однак, за частиною 5 статті 150 Сімейного кодексу України, передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Частиною 2 статті 29 Закону України «Про загальну середню освіту» на батьків покладений обов`язок забезпечувати умови для здобуття дитиною повної загальної середньої освіти за будь-якою формою навчання, постійно дбати про фізичне здоров`я, психічний стан дітей, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей. Такими чином, батьки дитини несуть відповідальність за безпеку дитини її освіту та виховання. За частиною 2 статтею 55 Закону України "Про освіту" передбачені права батьків здобувачів освіти, до яких не віднесено повноваження, щодо ініціювання визначення в с судовому порядку кількості класів навчального закладу освіти, та місце знаходження підрозділу відділу освіти, чи його навчального класу. Частина 3 статті 55 Закону України "Про освіту" зобов`язує батьків дотримуватися установчих документів, правил внутрішнього розпорядку закладу освіти. Відповідно до частини 1 статті 26 Закону України "Про освіту", керівник закладу освіти здійснює безпосереднє управління закладом і несе відповідальність за освітню, фінансово-господарську та іншу діяльність закладу освіти. Частиною 3 статті 55 Закону України "Про освіту" керівник закладу освіти в межах наданих йому повноважень організовує діяльність закладу освіти, та вирішує питання фінансово-господарської діяльності закладу освіти. Частиною 6 статті 22 Закону України «Про освіту», передбачено, що статус, організаційно-правова форма, тип закладу освіти визначаються засновником і зазначаються в установчих документах закладу освіти. За частиною 8 статті 22 Закону України «Про освіту» заклади освіти діють на підставі власних установчих документів, що затверджуються їх засновниками відповідно до законодавства. При цьому, статтею 25 Закону України «Про освіту» визначені права та обов`язки засновника закладу освіти, до яких зокрема відносяться затвердження кошторису та прийом фінансового звіту закладу освіти у випадках та порядку, визначених законодавством, контроль за фінансово-господарською діяльністю закладу освіти. Таким чином, питання фінансового забезпечення виконання позовних вимог, щодо організації навчального процесу у конкретно визначеному позивачем місці не відноситься до компетенції навчального закладу. Повноваження закладу освіти визначені статтею 38 Закону України «Про загальну середню освіту» з яких виділяється обов`язок додержуватися фінансової дисципліни, та збереження матеріально-технічної бази. Статтею 43 Закону України « Про загальну середню освіту» фінансово-господарська діяльність закладів загальної середньої освіти здійснюється відповідно до цього Закону, законів України «Про освіту», «Про місцеве самоврядування в Україні», Бюджетного кодексу України та інших нормативно-правових актів. Утримання та розвиток матеріально-технічної бази закладів загальної середньої освіти фінансуються за рахунок коштів засновника (засновників) цих закладів. В рішенні Конституційного суду України від 04.03.2004 року, по справі N 1-4/2004про офіційне тлумачення положень частини третьої статті 53 Конституції України» держава забезпечує доступність і безоплатність дошкільної, повної загальної середньої, професійно-технічної, вищої освіти в державних і комунальних навчальних закладах» справа про доступність і безоплатність освіти) Конституційний суд дійшов наступних висновків; «У контексті положень статті 53 Конституції України, які передбачають обов`язковість повної загальної середньої освіти (частина друга), забезпечення доступності і безоплатності повної загальної середньої освіти покладає на державу обов`язок створити умови для безоплатного здобуття такої освіти в державних і комунальних навчальних закладах (частина третя). На виконання зазначених положень Конституції України обов`язковою основною складовою безперервної освіти визнано загальну середню освіту (частина друга статті 3 Закону України «Про загальну середню освіту». Для забезпечення реалізації права кожного на обов`язкову повну загальну середню освіту та створення для цього належних умов держава сформувала систему загальної середньої освіти (стаття 4 Закону України «Про загальну середню освіту». Нормативи матеріально-технічного та фінансового забезпечення загальноосвітніх навчальних закладів затверджуються Кабінетом Міністрів України згідно з Державним стандартом загальної середньої освіти. Матеріально-технічна база цих закладів фінансується за рахунок коштів їх засновників (власників). Фінансування за визначеними нормативами, зміцнення матеріальної бази державних і комунальних загальноосвітніх навчальних закладів передбачають покриття витрат на навчально-виховний процес за рахунок коштів відповідних бюджетів згідно з державними стандартами освіти. Конституційний Суд України у Рішенні від 21 листопада 2002 року N 18-рп/2002 (справа про безоплатне користування шкільними підручниками), виклавши свою позицію щодо фінансування витрат на забезпечення загальноосвітніх закладів засобами навчання та навчальним обладнанням, зазначив, що обов`язок створити умови для здобуття повної загальної середньої освіти в державних і комунальних навчальних закладах Конституцією України покладено на державу. Виходячи з того, що безоплатність і доступність повної загальної середньої освіти в державних і комунальних навчальних закладах пов`язані з її обов`язковістю, держава повинна фінансувати у повному обсязі процес навчання учнів в межах Державного стандарту загальної середньої освіти». Суд вирішив, що в аспекті конституційного подання положення частини третьої статті 53 Конституції України «держава забезпечує доступність і безоплатність дошкільної, повної загальної середньої, професійно-технічної, вищої освіти в державних і комунальних навчальних закладах» у контексті частин першої, другої, четвертої зазначеної статті необхідно розуміти так: - доступність освіти як конституційна гарантія реалізації права на освіту на принципах рівності, визначених статтею 24 Конституції України, означає, що нікому не може бути відмовлено у праві на освіту, і держава має створити можливості для реалізації цього права; - безоплатність освіти як конституційна гарантія реалізації права на освіту означає можливість здобуття освіти в державних і комунальних навчальних закладах без внесення плати у будь-якій формі за освітні послуги визначених законодавством рівня, змісту, обсягу і в межах тих видів освіти, безоплатність яких передбачена частиною третьою статті 53 Конституції України. Виходячи з положень частин другої, третьої статті 53 Конституції України, за якими повна загальна середня освіта є обов`язковою і безоплатною, витрати на забезпечення навчально-виховного процесу в державних і комунальних загальноосвітніх навчальних закладах здійснюються на нормативній основі за рахунок коштів відповідних бюджетів у повному обсязі. Суд вважає, що відповідач діє в межах своїх дискреційних повноважень, що означає, що адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за таких обставин. При таких обставинах суд приходить до законного та обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог позивачів.

Outcome: dismissed