Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-07 00:00:00

Позивачка звернулася до суду із зазначеним позовом, в якому первісно просила визнати за нею в порядку спадкування за законом право власності на житловий будинок, розташований по [ADDRESS] , та на земельну ділянку, площею 0,16 га, за тією ж адресою, виділену для його будівництва та обслуговування, з яких Ѕ частину будинку та Ѕ частину земельної ділянки - в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON] , померлого [INFO] , а інші Ѕ частину будинку та Ѕ частину ділянки - в порядку спадкування після смерті матері [PERSON] , померлої [INFO] . В обґрунтування своїх вимог вказувала що після смерті батьків залишилося в спадок зазначене нерухоме майно, яке вона не може оформити в нотаріальному порядку через відсутність належним чином оформлених правовстановлюючих документів, які були втрачені. Під час розгляду справи вона змінила свої вимоги в частині обґрунтування позовних вимог щодо житлового будинку: залишивши незмінними вимогу про визнання права власності в порядку спадкування за законом на земельну ділянку, право власності на житловий будинок просила визнати за нею в порядку набувальної давності. На це вказувала, що на початку 1980-х років її батько [PERSON] отримав у користування від радгоспу Гвардії Ілліча, де працював, вказаний житловий будинок. За повідомленням батька будинок був потім переданий у його власність. Після його смерті в 1999 році вона вважала, що прийняла спадщину разом за матір`ю на будинок, а після смерті матері і на весь будинок в цілому. Однак в теперішній час, при оформленні спадкового майна, з`ясувалося, що будинок на праві власності до цього часу зареєстрований за радгоспом Гвардії Ілліча. Посилаючись на те, що за весь термін з часу смерті батьків вона добросовісно і відкрито володіла будинком, не знаючи, що він належить іншій особі, тому вважала, що є всі підстави для визнання за нею права власності на будинок за набувальною давність відповідно до положень ст. 344 ЦК України. В судове засідання позивачка не з`явилася, про його час та місце була повідомлена належним чином, від неї надійшла заява з проханням розглянути справу за її відсутності, а також в своїй заяві просила позов задовольнити, Від представника відповідача до суду надійшла заява, в якій відповідач позов визнав та не заперечував проти його задоволення та оформлення спадщини за позивачкою. Суд, вважаючи за можливе здійснити розгляд справи за відсутності сторін, дослідивши матеріали справи, в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. [INFO] помер [PERSON] і після його смерті відкрилася спадщина, в тому числі на нерухоме майно у виді земельної ділянки, площею 0,16 га, виділеної за адресою: [ADDRESS] , виділену для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку. Дану земельну ділянку він отримав в порядку приватизації на підтвердження чого йому був оформлений та виданий державний акт на право власності від 27 грудня 1993 року [PERSON] -Ларинською сільською радою Жовтневого району Миколаївської області Часом відкриття спадщини є день його смерті. У разі відкриття спадщини до 1 січня 2004 року застосовується чинне на той час законодавство, зокрема відповідні норми ЦК України 1963 року. Відповідно до ст. 549 цього ж Кодексу визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини (ч. 2 ст. 548 ЦК України 1963 року). Відповідно до ст. 524 цього Кодексу спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Якщо немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом, або жоден з спадкоємців не прийняв спадщини, або всі спадкоємці позбавлені заповідачем спадщини, майно померлого за правом спадкоємства переходить до держави. Згідно зі ст. 525 та ст. 526 ЦК України 1963 року часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу; місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, - місце знаходження майна або його основної частини. Статтями 529 та 530 того ж Кодексу передбачено хто із осіб відноситься до першої та другої черги спадкоємців за законом, в тому числі до спадкоємців першої черги відносяться дружина та діти померлого. Заповіту померлого судом не встановлено, тому спадкування повинно здійснюватися за законом. Відповідно до довідки [PERSON] -Ларинської сільської ради Вітовського району Миколаївської області від 10 січня 2018 року на час смерті [PERSON] з ним були зареєстровані та проживали: дружина [PERSON] та дочка [PERSON] , тобто позивачка. Таким чином вони прийняли спадщину. Згідно з положеннями ст. 529 ЦК України 1963 року їх частки у спадковому майні були рівними, тобто по 1/2 частині кожному. Однак за свого життя [PERSON] отриману в спадок частину ділянки не оформила і померла [INFO] . На час її смерті діяли тіж положення ЦК 1963 року, за якими спадщину прийняла її дочка [PERSON] , яка постійно проживала з нею і вступила в управління спадковим майном. В той же час, звернувшись до Вітовської державної нотаріальної контори Миколаївської області за оформленням спадщини вона отримала письмове роз`яснення від 05 травня 2018 року, відповідно до якого неможливо оформити спадщину через відсутність належним чином оформленого правовстановлюючого документу на спадкову земельну ділянку. За пунктами 4.15, 4.18, 4.20 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства Юстиції України № 296/5 від 22 лютого 2012 року передбачено, що видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, а за їх відсутності нотаріус роз`яснює спадкоємцю про вирішення зазначеного питання в судовому порядку. В той же час оригінал правовстановлюючого документу на земельну ділянку - державного акту, було втрачено за невідомих обставин. Відповідно до ч. 2 ст. 548 ЦК України 1963 року прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Аналогічні положення виписані і в нині діючому ЦК України 2003 року, в якому, в ст.1218 ЦК України вказано, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Положення ч. 1 ст. 15 та ст. 392 ЦК України вказують, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. В результаті, дослідженими під час розгляду справи доказами підтверджено, що земельна ділянка належала законно на праві власності первісно [PERSON] і це майно входило до складу спадщини після його смерті, а тому в порядку спадкування перейшло в рівних частках до дочки та дружини, а після смерті останньої, переходить в порядку спадкування до дочки - [PERSON] , тобто позивачки в справі як спадкоємиці за законом. Враховуючи, що іншим способом, окрім судового порядку, вона не може захистити своє спадкове майнове право, тому відповідно до ст. 16 ЦК України воно підлягає захисту шляхом визнання за нею права власності на нерухомість в порядку спадкування за законом. Що ж стосується вимог щодо житлового будинку, то суд зазначає наступне. Маючи намір оформити в порядку спадкування, окрім зазначеної вище земельної ділянки, і житловий будинок, позивачка з`ясувала, що він до цього часу зареєстрований на праві власності за радгоспом "Гвардія Ілліча" (с. Михайло-Ларине Жовтневого району Миколаївської області). Відповідно до ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Інститут набувальної давності за своєю правовою природою покликаний усунути юридичну невизначеність поняття фактичного володіння майном, ввести до цивільного обороту вибулі з нього нерухомі речі, чим забезпечити стабільність цивільних правовідносин. Набувальна давність є одним із первинних способів виникнення права власності, тобто такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, тобто не базується на попередній власності та відносинах правонаступництва, а базується на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, тобто добросовісності, відкритості, безперервності, визначених законом строків володіння. Зокрема володіння має бути добросовісним (безтитульним), тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи обставини, у звязку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву стосовно правомірності набуття майна. Особу, яка заволоділа майном, слід вважати добросовісною, якщо на момент заволодіння майном вона мала всі підстави вважати, що законний власник у майна відсутній, або якщо власник у майна є, та він втратив інтерес до цього майна. Добросовісність володільця такого майна у даному випадку обумовлена відсутністю або власника взагалі, або будь-яких претензій з боку попереднього його володільця. Володіння має бути відкритим, тобто очевидним для всіх третіх осіб, які повинні мати можливість спостерігати за ним, але це не означає, що володілець зобов`язаний спеціально інформувати оточуючих про своє володіння річчю. Володіння має бути безперервним протягом визначених законом строків (для нерухомого майна протягом десяти років). Вказані обставини були повністю встановлені в судовому засіданні. Так, у 1989 році Жовтнева районна рада Миколаївської області прийняла рішення про визнання права власності за радгоспом "Гвардії Ілліча" житлового будинку, розташованого по [ADDRESS] . 20 грудня 1990 року це право власності було зареєстровано в комунальному підприємстві "Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації. Як вбачається із вище зазначеної довідки Михайло-Ларинської сільської ради від 10 січня 2018 року ще з 1977 року в будинку проживав зі своєю дружиною та ним користувався [PERSON] . Після їх смерті в 1998 та 2000 роках відповідно, їх дочка - позивачка [PERSON] , вважаючи будинок спадковим, користувалася ним, доглядала, здійснювала ремонт та вчиняла інші дії по його утриманню. В той же час, в 2018 році, при здійсненні дій по документальному оформленню спадщини після смерті батьків, вона дізналася, що він зареєстрований на праві власності за радгоспом "Гвардії Ілліча", який припини своє існування. Про таку обставину вона дізналася в 2018 році вперше і за весь час володіння та користування будинком вона ні від кого не чула про наявність іншого власника. Таким чином [PERSON] набула у володіння та користування будинок добросовісно; відкрито та безперервно володіє ним понад встановлені законом строки (більше як десять років), протягом періоду володіння ніхто не пред`являв їй будь-яких вимог про повернення майна, і на час розгляду справи жодна особа не заявила про своє право на спірне майно. У випадку, якщо є всі підстави вважати, що власник майна тривалий час не виявляє наміру визнати певну річ своєю, він погодився з її втратою - вона може бути визнана власністю фактичного добросовісного володільця. Таким чином, викладені вище обставини в своїй сукупності вказують на обґрунтованість вимог позивачки в частині визнання права власності за нею на житловий будинок, і тому вони підлягають задоволенню. Слід відмітити, що відповідно до постанови Верховної Ради України "Про перейменування окремих населених пунктів та районів" від 19 травня 2016 року № 1377-VIII Жовтневий район Миколаївської області перейменовано на Вітовський. За викладеного,

Outcome: approved