Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-22 00:00:00

В обґрунтування позовних вимог позивачка покликається на те, що [INFO] о 12 год. 50 хв. поїзд №8251 (ВЛ80 №393, колійна машина UNIMAT №1227) на першій головній колії ст. Дубно скоїв наїзд на [PERSON] , 1946 року народження, який внаслідок отриманих травм помер. [INFO] року фактом настання цієї події було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12018180040000527 та розпочато досудове розслідування. Постановою слідчого від 27.09.2018 кримінальне провадження, внесене до ЄРДР під №12018180040000527, було закрито. У висновку експерта №79 від 19.06.2018 зазначається, що між спричиненням потерпілому внаслідок залізнично-транспортної пригоди тілесних ушкоджень і настанням його смерті, існує прямий причинно-наслідковий зв`язок. Вважає, що між наїздом на [PERSON] (тобто дією джерела підвищеної небезпеки ст. 1187 ЦК України) та смертю останнього наявний причинно-наслідковий зв`язок. Власником потяга є АТ «Укрзалізниця». Машиніст потяга ВЛ80 №393 - [PERSON] , який [INFO] скоїв наїзд на [PERSON] , на момент ДТП перебував у трудових відносинах з АТ «Укрзалізниця». Внаслідок смерті батька позивачці було заподіяно моральну шкоду. Після втрати матері у 2008 році, батько став єдиним з батьків позивачки. Усе життя вони проживали разом під одним дахом, вели спільне господарство, мали спільний побут, разом святкували свята та події. Після смерті батька позивачка відчуває пригнічення, а також гостре відчуття несправедливості, оскільки трагічна подія змінила її життя та забрала близьку людину, чим повністю зруйнувала важливий життєвий зв`язок. Позивачці також довелось докласти додаткових зусиль для поховання батька та облаштування могили батька - спорудження надгробного пам`ятника. Щодо часу та зусиль, необхідних для відновлення попереднього стану - попередній стан ніколи не може бути відновлений, оскільки смерть є невідворотною і непоправною втратою. Будь-які зусилля позивачки не зможуть повернути батька, що свідчить про особливу тривалість страждань пов`язаних зі смертю. Щодо тяжкості вимушених змін - зміни в життєвому устрої, тобто втрата близької людини є непоправною і надзвичайно тяжкою втратою. В житті позивачки стались невиправні зміни, більше ніколи вона не зможе побачити рідного батька, порадитися, провести разом час. Щодо характеру та обсягу страждань - смерть батька є різкою і психотравматичною подією, яка викликає надзвичайний стрес і виключення з нормального способу життя. Страждання позивачки, пов`язані зі смертю батька, є не «одномоментними», а «триваючими». З урахуванням наведеного, невідновності заподіяної шкоди, її тривалості та глибини страждань, а також з урахуванням повної зміни сталого життєвого устрою, позивачка оцінює розмір грошового відшкодування завданої їй моральної шкоди у грошовому еквіваленті - 200 000 гривень. Такий розмір є розумним і справедливим і зможе хоча б частково допомогти в організації свого життя після тяжкої втрати. Ухвалою Дубенського міськрайонного суду від 11.06.2021 відкрито провадження у справі та призначено до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою суду від 23.12.2021 відмовлено у задоволенні заяви представника відповідача - Акціонерного товариства "Українська залізниця" про розгляд справи за правилами загального позовного провадження. 01 вересня 2021 року представником відповідача АТ «Українська залізниця» подано до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що сума моральної шкоди 200 000 гривень не відповідає принципу розумності та справедливості. Більше того, упостанові про закриття кримінального провадження зазначено, що в ході проведення досудового розслідування було встановлено, що [PERSON] протягом останніх 10 років зловживав алкогольними напоями, не зважаючи на залізничну колію, по якому рухається вантажний потяг, ігноруючи вимоги перетинання залізничної колії, попав під вантажний потяг, в результаті чого одразу загинув на місці. У висновку експерта №79 Дубенського міжрайонного відділення зазначено, що незадовго до смерті [PERSON] вживав алкогольні напої, вказує на наявність запаху алкоголю та виявлення при судово-токсилогічному дослідженні у крові етилового спирту в концентрації " 0,76 %о (проміле). Вина локомотивної бригади у даній дорожньо-транспортній пригоді відсутня. Проте, у даному випадку [PERSON] допущена груба необережність - це перебування на коліях внаслідок чого він знехтував Правилами безпеки руху на залізничному транспорті. Вважають недоведеним позивачем належними та допустимими доказами заявлених нею підстав відшкодування моральної шкоди стосовно порушення нормального способу життя, а також щодо часу та зусиль необхідних для відновлення попереднього стану, підтверджень існування певних відмінних обставин за життя [PERSON] . Просять відмовити [PERSON] у задоволенні позову повністю. Окрім того, просять у разі задоволення судом позовних вимог, вказати порядок сплати податку на доходи фізичних осіб та військового збору з суми, що задоволена та особу на яку покладається обов`язок проведення такої оплати. Представник позивача - адвокат Таргоній В.М. в судове засідання не з`явився, згідно поданої до суду заяви просить розгляд справи провести без участі сторони позивача, позовні вимоги підтримують повністю та просять їх задовольнити. Представник відповідача АТ «Українська залізниця» Гуменюк І.П. в судовому засіданні підтвердила обставини, що викладені у відзиві на позовну заяву, зазначила, що наїзд стався з вини [PERSON] , який порушив правила знаходження на колії, тому просила суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Заслухавши представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини, а також визначив наступні правові норми, що їх регулюють. Судом встановлено, що [INFO] року о 12 год. 50 хв. поїзд №8251 (ВЛ80 №393, колійна машина UNIMAT №1227) на першій головній колії ст. Дубно скоїв наїзд на [PERSON] , 1946 року народження, який внаслідок отриманих травм помер. [INFO] року за фактом настання цієї події було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12018180040000527 та розпочато досудове розслідування. Постановою слідчого від 27.09.2018 року кримінальне провадження, внесене до ЄРДР під №12018180040000527 від [INFO] за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.276 КК України закрите на підставі ч.1 п.2 ст.284 КПК України (а.с. 6, 7-8). У висновку експерта №79 Дубенського міжрайонного відділення обласного юро судово-медичних експертиз від 19.06.2018 р. зазначається, що між спричиненням потерпілому внаслідок залізнично-транспортної пригоди тілесних ушкоджень і настанням його смерті, існує прямий причинно-наслідковий зв`язок. Також зазначено, що незадовго до смерті [PERSON] вживав алкогольні напої, вказує на наявність запаху алкоголю та виявлення при судово-токсилогічному дослідженні у крові етилового спирту в концентрації " 0,76 %о (проміле) (а.с. 9-15). Згідно повідомлення та довідки АТ «Укрзалізниця» від 01.04.2021, електровоз серії ВЛ80к №393 перебуває на балансі ВП «Локомотивне депо Козятин» регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Укрзалізниця». Машиніст електровоза [PERSON] з 25.10.2006 до 02.08.2019 працював у виробничому структурному підрозділі «Локомотивне депо Здолбунів» регіональної філії «Львівська залізниця» (а.с. 17, 18). У свідоцтві про смерть серії [NUMBER] від 21.05.2018 зазначено, що [PERSON] помер [INFO] (а.с. 19). Згідно лікарського свідоцтва про смерть №29 від 20.05.2018, причиною смерті [PERSON] є масивна травма тіла (а.с. 20). У свідоцтві про народження позивачки, яка після одруження змінила прізвище на « [PERSON] » батьками зазначені: [PERSON] та [PERSON] (а.с. 21, 22). [PERSON] померла [INFO] , про що свідчить свідоцтво про смерть серії [NUMBER] (а.с. 28). Як свідчить довідка про склад сім`ї №07-01-20/672 від 12.03.2021, [PERSON] на день смерті постійно був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] разом з донькою - [PERSON] та онукою [PERSON] (а.с. 25). Згідно довідки ФОП [PERSON] від 10.03.2021, [PERSON] дійсно користувалась його ритуальними послугами 20.05.2018 на поховання [PERSON] . Ритуальні послуги замовлені і оплачені на суму 5145 грн. (а.с. 26). У накладній №42 від 18.09.2019 зазначено, що [PERSON] заплатила за пам`ятник та його встановлення 13000 грн. (а.с. 27). Стаття 3 Конституції України визначає, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Як принцип всієї практичної діяльності держави, всіх її органів та посадових осіб за ст. 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість функціонування держави, їх утвердження і забезпечення і є головним обов`язком держави. На забезпечення ефективного захисту прав та свобод людини направлені норми Конституції України про розповсюдження юрисдикції судів на всі правовідносини, які виникають у державі, а також на відшкодування моральної та матеріальної шкоди, як результат порушених прав фізичних та юридичних осіб. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі (п. 3 ч.2 ст. 11 ЦК України). Відшкодування шкоди - один з найважливіших інститутів сучасної правової науки. У законодавстві України передбачено два види шкоди, що підлягає відшкодуванню - шкода майнова і шкода моральна. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків і інші способи відшкодування майнової шкоди та моральної (немайнової) шкоди (п.п. 8, 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України). Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. Згідно ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю. Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо - і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є юридична або фізична особа, що експлуатує такий об`єкт в силу наявності права власності, користування (оренди), повного господарського відання, оперативного управління або іншого речового права. Не вважається володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з таким володільцем (водій, машиніст, оператор тощо). Відповідно до частини першої статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Для покладення на юридичну особу відповідальності, передбаченої статтею 1172 ЦК України, необхідна наявність як загальних умов деліктної відповідальності (протиправна поведінка працівника; причинний зв`язок між такою поведінкою і шкодою; вина особи, яка завдала шкоду), так і спеціальних умов (перебування у трудових відносинах з юридичною особою або фізичною особою - роботодавцем незалежно від характеру таких відносин; завдання шкоди під час виконання працівником своїх трудових (службових) обов`язків). Під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків необхідно розуміти виконання роботи згідно з трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоч і виходить за межі трудового договору або посадової інструкції, але доручається роботодавцем або викликана невідкладною виробничою необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами протягом усього робочого часу. Згідно п. 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» № 4 від 01.03.2013 року обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. З аналізу змісту глави 82 ЦК України вбачається, що законодавець розрізняє поняття «особа, яка завдала шкоду» та «особа, яка відповідає за шкоду». За наявності вини особи, яка завдала шкоду, особа, яка є відповідальною за шкоду, на підставі частини першої статті 1191 ЦК України набуває права зворотної вимоги (регресу) до винної особи в розмірі виплаченого відшкодування. Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 25 листопада 2020 року у справі № 760/28302/18-ц (провадження № 61 - 12464св20), від 02 листопада 2020 року у справі № 133/1238/17 (провадження № 61 - 19345св19). Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого, якщо інше не встановлено законом, розмір відшкодування з особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, має бути зменшено (частина друга статті 1193 ЦК України). Відтак, АТ «Українська залізниця», з яким машиніст перебував у трудових відносинах, має нести відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. Головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду, як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки. Разом із цим, відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого. Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними. Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди. При цьому умисел потерпілого як обставина, що виключає відповідальність відповідача належними та допустимими доказами доведена не була. В пункті 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року зазначено, що моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Згідно з роз`ясненнями, що містяться у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховуються характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. Відповідно до ст. 23 ЦК України кожна особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права. Моральна шкода підлягає відшкодуванню незалежно від майнової шкоди та розміру її відшкодування. Розмір відшкодування моральної шкоди позивачу визначається залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, пов`язаних з противоправною поведінкою та страждань у зв`язку із пошкодженням майна, ступеня вини відповідача, який завдав шкоду. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частина перша ст. 13 ЦПК України передбачає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як передбачено ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Докази мають бути належними, допустимими, достовірними та достатніми (ст.ст. 77-80 ЦПК України). Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. З наявних у справі, проаналізованих вище доказів, підтвердженим та доведеним є факт наїзду потяга №8251 (ВЛ80 №393, колійна машина UNIMAT №1227), який належить АТ «Укрзалізниця», на першій головній колії ст.Дубно на [PERSON] , який від отриманих тілесних ушкоджень помер на місці. Твердження, що шкода спричинена не з вини відповідача, а з необережності самого потерпілого, не є підставою для відмови у захисті порушеного права, оскільки за змістом зазначених норм матеріального права власник чи володілець джерела підвищеної небезпеки відповідає за шкоду без врахування вини, може бути звільнений від такої відповідальності лише за спричинення шкоди за наслідками непоборної сили або умислу потерпілого на завдання самому собі цієї шкоди. Таких обставин під час розгляду справи не встановлено. Встановивши, що позивачка є донькою загиблого [PERSON] , суд дійшов висновку, що заподіяна позивачці моральна шкода внаслідок загибелі батька підлягає відшкодуванню відповідачем АТ «Укрзалізниця», як власником джерела підвищеної небезпеки, оскільки представником останнього у судовому засіданні не доведено, що шкода була завдана внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. При визначенні розміру моральної шкоди суд враховує вимоги розумності, виваженості, співмірності (пропорційності) та справедливості, встановлені судом обставини, глибину та тривалість моральних страждань, які позивачка зазнала внаслідок смерті батька, характер та тривалість її немайнових втрат, які зруйнували нормальні життєві зв`язки, часу та зусиль, необхідних для відновлення душевного спокою та попереднього життєвого стану, зважаючи на невідворотність завданої шкоди, а також суд враховує грубу необережність [PERSON] та порушення ним вимог п.3 Правил поведінки громадян на залізничному транспорті, затверджених Постановою КМУ № 903 від 10.11.1995 року, п. 2.5. Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України, затверджених Наказом Міністерства транспорту України № 54 від 19.02.1998 року. Тому. суд вважає можливим зменшити розмір моральної шкоди, який просить стягнути позивачка до 100000 грн. Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз.десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп\\2003). Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Згідно з ч.1 ст.67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом. Нормами п.171.1 ст.171 та 14.1.180 ст.14 Податкового Кодексу України та ст.7 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" врегульовано порядок утримання податків з будь-яких виплат на користь громадян України, і суди не є суб`єктами, уповноваженими надавати тлумачення вимог чинного законодавства. Оскільки суд не є податковим агентом, тому обов`язок відрахувати зазначені податки і збори закон покладає на роботодавця. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів. Тому, суд відхиляє доводи представника відповідача про необхідність вказати у рішенні суду порядок сплати податку на доходи фізичних осіб та військового збору. Відповідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 1 ст.133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Оскільки позивачка звільнена від сплати судового збору, він підлягає стягненню з відповідача, відповідно до вимог ч.6 ст.141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: partial