Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-14 00:00:00

Позивач, яка діє в інтересах [PERSON], звернулася в Дарницький районний суд м. Києва з позовом до відповідачів про визнання недійним іпотечного договору №37/3/13/06-НВС від 14 листопада 2006 року, укладений між Відкритим Акціонерним Товариством «Кредитпромбанк» та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В. за реєстровим № з-2034 зареєстрованим в Державному реєстрі правочинів 14.11.2006 року. В обгрунтування позову зазначено про те, що 14.11.2006 року між ВАТ "Кредитпромбанк" та [PERSON] був укладений Іпотечний договір № 37/3/13/06-НВС предметом якого є квартира [ADDRESS], і належить іпотекодавцю на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 14.11.2006 року з [PERSON] Термін дії договору до 14.11.2029 року. 24.11.2006 року між позивачем та відповідачем ВАТ "Кредитпромбанк" було укладено договір про внесення змін до Іпотечного договору, згідно якого право власності на вищевказану квартиру зареєстровано в Київському БТІ від 20.11.2006 року і записаний у реєстрову книгу № 268-50 за № 41092. З 08.10.1995 року по 31.08.2007 року [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, а [INFO] у них народилась донька [PERSON], в свідоцтві про народження якої батьками записані: батько - [PERSON], мати - [PERSON] Із витягу Державного реєстру Іпотек сформованого 10.11.2015 року [PERSON] дізналася, що квартира в якій вона проживає з 14.11.2006 року, в цей же день була передана вдповідачу в Іпотеку згідно вищевказаного Іпотечного договору. Позивачка вважає, що укладаючи договір іпотеки відповідачем було порушено майнові права її малолітньої дитини, яка в силу свого віку, на момент укладання оспорюваного договору, проживала разом з нею в квартирі яка передана банку в іпотеку, що в свою чергу зумовлювало отримання попередньо згоди органу опіки та піклування на укладання такого виду договору та є обов'язковим в силу положень ст.ст.17, 18 Закону України «Про охорону дитинства» та ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб та безпритульних дітей», а отже її право як малолітньої дитини на користування даною квартирою як єдиним житлом - було порушеним, що дає підстави визнати іпотечний договір недійсним, як такий, що укладений без дотримання вимог ст.ст.203, 215 ЦК України. Крім того, позивач зазначила про те, що квартира передана в Іпотеку відповідачу являється єдиним житлом позивача та її дочки, іншого житла вони не мають, а квартира [ADDRESS], у якій позивач проживала до цього, була відчужена нею на підставі договору купівлі-продажу від 14.11.2006 року. В судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав та просив задовольнити з підстав зазначених у позовній заяві. Представник ВАТ "Кредитпромбанк" в першому судовому засіданні заявив клопотання про залучення до справи належного відпвідача, оскільки 26 червня 2013 року між відповідачами, ПАТ «Кредитпромбанк» та АТ «Дельта Банк», було укладено договір купівлі продажу прав вимоги, відповідно до якого АТ «Дельта Банк» перейшли права вимоги по кредитному та іпотечному договорам, та в подальшому до суду не з"являвся. Представник АТ "Дельта Банк" в судове засідання не з"явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, подав до суду письмові заперечення на позовну заяву в яких вказав наступне. 14 жовтня 2006 року між [PERSON] та ПАТ «Кредитпромбанк» було укладено Кредитний договір №37/3/06-НВС (надалі - «Кредитний договір»), відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 178 000 (сто сімдесят вісім тисяч) доларів США, строком до 14.11.2029 року. 14 жовтня 2006 року, на забезпечення виконання зобовязань за Кредитним договором, між [PERSON] та ПАТ «Кредитпромбанк» був укладений Іпотечний договір №37/3/13/06-НВС (надалі - «Іпотечний договір»), відповідно до умов якого ПАТ «Кредитпромбанк» було передано в іпотеку нерухоме майно, а саме чотирьохкімнатну квартиру загальною площею 114,40 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS]. 26 червня 2013 року між відповідачами, ПАТ «Кредитпромбанк» та АТ «Дельта Банк», було укладено договір купівлі продажу прав вимоги, відповідно до якого АТ «Дельта Банк» перейшли права вимоги по кредитному та іпотечному договорам. На думку відповідача позивачем не надано достатніх доказів того, що на момент укладення спірного Іпотечного договору малолітня [PERSON] мала право власності чи користування житлом, що є предметом іпотеки. Так, право власності на спірне майно у [PERSON] виникло після укладення Договору купівлі-продажу квартири, тобто 14.11.2006 року, коли був укладений і Іпотечний договір. Жодних документальних доказів того, що малолітня дитина мала будь-які права чи обов'язки на жилу площу в квартирі позивачем не надано. Більше того, на момент укладання іпотечного договору мати дитини (іпотекодавець [PERSON]) була зареєстрована за іншою адресою, що підтверджується копією паспорту, що надається до суду. На час укладення спірного правочину, чоловік [PERSON], також проживав за іншою адресою, що також підтверджується нотаріально завіреною згодою наукладання іпотечного договору з Банком. Також безпосередньо спірний правочин було посвідчено нотаріусом, а відповідно зазначений факт останнім було перевірено. Отже, мати дитини мала інше житло в якому могла проживати і вона, і малолітня дитина. Крім того, відповідно до Довідки ДП «Укржитлосервіс» №305 від 09.06.2010року, яка надається до суду, [PERSON] зареєстрована у спірній квартирі як єдиний мешканець, відомості щодо реєстрації у зазначеній квартирі малолітньої дитини [PERSON] відсутні, що також спростовує твердження позивача про те, що іпотечне майно було і є єдиним місцем проживання дитини. На думку відповідача, оскільки у [PERSON] (Позичальника за Кредитним договором) наявна значна заборгованість за Кредитними договором, яка складає 3 761 024 (три мільйони сімсот шістдесят одна тисяча двадцять чотири) гривні 46 копійок, вимоги про припинення Іпотечного договору спрямовані на залишення Кредитного договору незабезпеченим, та як наслідок, призведуть до уникнення позичальником відповідальності за Кредитним договором. Представник Служби у справах дітей Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації також до суду не прибув, направив лист про розгляд справи у його відсутність, винести рішення відповідно до вимог чинного законодавства та з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що вона працює конс"єжем в будинку [ADDRESS] та пам"ятає, що у листопаді 2006 року, а саме 14 листопада, [PERSON] разом з дитиною заїхала до квартири № 249 та по теперішній час там постійно проживають. Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного висновку. Судом в судовому засіданні встановлено та не заперечувалося сторонами, що 14.11.2006 року ВАТ «Кредитпромбанк» та [PERSON] уклали кредитний договір №37/3/06-НВС, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 178 000 (сто сімдесят вісім тисяч) доларів США, строком до 14.11.2029 року. 14 жовтня 2006 року, на забезпечення виконання зобовязань за Кредитним договором, між [PERSON] та ПАТ «Кредитпромбанк» був укладений Іпотечний договір №37/3/13/06-НВС (надалі - «Іпотечний договір»), відповідно до умов якого ПАТ «Кредитпромбанк» було передано в іпотеку нерухоме майно, а саме чотирьохкімнатну квартиру загальною площею 114,40 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS] (а. с. 8 - 12). З наданої банком довідки форми № 3 від 09.06.2010 року № 305 виданої ДП "Укржитлосервіс" вбачається, що в квартирі [ADDRESS] зареєстрована лише [PERSON] (а.с. 57). Відповідно до ст. 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб. Згідно з частинами 1-3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось. Частинами 2, 3 ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» визначено, що неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. У ч. 2 ст. 177 СК України передбаченого, що батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти такі правочини щодо її майнових прав: укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири; видавати письмові зобов'язання від імені дитини; відмовлятися від майнових прав дитини. Аналогічні положення містяться і в ч. 3 ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства». За змістом ч. 6 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним. За таких обставин, вчинення батьками дитини певного правочину без попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену ст. 177 СК України заборону. Разом з тим, сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнано недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред'явлено позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення. Згідно зі ст. 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При цьому Цивільний кодекс України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку» не містять норм, які б зменшували або обмежували права членів сім'ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку. При вирішенні справ за позовом в інтересах дітей про визнання недійсними договорів іпотеки необхідно в кожному конкретному випадку: 1) перевіряти в дитини наявність права користування житловим приміщенням на момент укладення оспорюваного договору, а також місце її фактичного постійного проживання; 2) враховувати добросовісність поведінки іпотекодавців щодо надання документів про права дітей на житло, яке є предметом іпотеки, при укладенні оспорюваного договору; 3) з'ясовувати, чи існує фактичне порушення законних прав дитини внаслідок укладення договору іпотеки. Відповідно до частин 2-4 ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. У такому випадку, якщо власник майна є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи і укладає правочини, які впливають на права дитини, він повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій. Передбачені ст. 177 СК України, ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» та ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» положення про необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке має дитина, спрямоване на захист майнових прав дітей, тому підставою для визнання недійсним договору щодо майна, право на яке має дитина, є порушення майнових прав дитини внаслідок укладення такого договору, а не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення такого договору. Позивач як на підставу для задоволення позову про визнання договору іпотеки недійсним посилалась на факт відсутності дозволу органу опіки та піклування на укладення такого договору та порушення прав дитини, проте не зазначила, які саме майнові права дитини були порушені та не довела належними доказами факт порушення майнових прав її дитини внаслідок укладення такого договору. З огляду на наведене, в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed