Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-22 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, який остаточно уточнила у судовому засіданні 23.01.2017 р. та просила встановити за нею право безоплатного земельного сервітуту з правом доступу один раз на рік протягом 3 днів у липні місяці кожного року на земельну ділянку, що знаходиться у користуванні відповідачів [PERSON] та [PERSON] за адресою: [ADDRESS] для обслуговування належних їй будівель, що розташовані на земельній ділянці площею 358 кв.м за адресою: [ADDRESS], які є в той же час межовими знаками, а саме від позначки № 4 на плані земельної ділянки вглиб території відповідачів шириною 1 метр до позначки № 2, що є об'єктам КЖ та КН, а саме об'єктом літера Г-1 довжиною 13,02 м. (5,28+7,74), необхідної для виконання робіт з обслуговування вказаних будівель та облаштування відмостки шириною 0,5 метра з метою подальшого руйнування будівель, при цьому з метою якнайменше створювати незручності відповідачам, зобов'язати її облаштувати на відрізку межі 4,24 м. (відстань від житлового будинку літера Б-1 та підсобного приміщення літера Г-1) хвіртку з металевого кутника та сітки-рабиці, яка забезпечить прохід до зони проведення робіт з обслуговування будинку, збільшив розмір сервітутної ділянки на 4,24 кв.м за рахунок проходу до зони обслуговування. Таким чином, остаточна площа на яку просить встановити земельний сервітут буде складати 17,26 квадратних метри, розташована на відстані 1 метра вглиб земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] від позначки 4 до позначки на межі № 2 плюс 4,24 метри вбік червоної лінії забудови. В судовому засіданні позивач та її представник підтримали позов в повному обсязі, пояснили, що відповідач [PERSON] на перемови не йде, сервітут безоплатний, оскільки необхідний для підтримання межового знаку, яким фактично є стіна приміщення літера Г-1. Розрахунок здійснено представником позивача самостійно відповідно до вимог ДБН 360-92***. Звернення до органів землеустрою з питання виготовлення технічної документації та/або призначення земельно-технічної експертизи вважали недоцільним. Відповідач [PERSON] та її представник вважали позов необґрунтованим та таким, що задоволенню не підлягає, зазначили, що позивач, коли їй надавалася можливість доступу до стіни сараю пошкодила город та насадження. З питання встановлення земельного сервітуту до них не зверталася, заперечували проти безоплатного земельного сервітуту, пропозицій самостійно не висказали з посиланням на те, що позивач до них з цього питання не зверталася. Відповідач [PERSON] категорично заперечувала проти встановлення хвіртки та пошкодження паркану, оскільки стіна сараю, для обслуговування якого позивач просить встановити земельний сервітут знаходиться на її земельній ділянці на 50см, вона не бажає, щоб позивач мала вільний доступ до її подвір'я - звертала увагу на те, що позивач може потрапити до місяця для обслуговування стіни про яку йдеться мова через її хвіртку по відповідній доріжці за умови погодження з нею часу, як про це домовляється з нею сусідка з іншого боку. Звертали увагу на багато чисельні судові спори щодо встановлення меж земельних ділянок тощо. Вказали, що позивач замість призначення експертизи самостійно виготовлює незрозумілі схеми. В той же час не заперечували, що позивач до стіни будівлі літера Г-1 може достатися лише через її земельну ділянку. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилася - про час, дату та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, про причини неявки суд не повідомила. Суд, заслухав пояснення сторін, вивчив надані докази в їх сукупності встановив наступне. Позивачеві [PERSON] на підставі акта на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] належить земельна ділянка площею 0,0358 га кадастровий номер [NUMBER] за адресою: [ADDRESS] з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель. Сторонами в порядку ч.1 ст. 61 ЦПК України визнано та не підлягає доказуванню, що відповідачам [PERSON] та [PERSON] належить житловий будинок [ADDRESS] на земельній ділянці площею 432,2 кв.м. Також ця обставина є встановленою рішенням апеляційного суду Херсонської області від 30 листопада 2010 року (арк. справи 15-16) та за ч. 3 ст. 61 ЦПК України не доводиться, а саме: [PERSON] та [PERSON] прийняли фактично спадщину у вигляді житлового будинку [ADDRESS] після смерті їх матері [PERSON], який розташований на земельній ділянці площею 432,2 м2, що знаходиться у користуванні відповідачів. Земельні ділянки сторін розділяє огорожа з бутового каміння, збудована на початку ХХ століття довжиною 13 м і товщиною 30-45 см, яка знаходиться у напівзруйнованому стані. Відстань від стіни будинку літ. «Б» належного [PERSON] до огорожі 0,4 0,45 см, що не відповідає вимогам ДБН 360-92хх п.3,25, оскільки повинна бути не менше 1,0 м, дані вимоги не будуть дотримані і при встановлені нового межового розподільного паркану для домоволодіння [ADDRESS], оскільки їх порушив сам колишній власник будинку літ. «Б» [PERSON] батько позивачки. Апеляційний суд прийшов до висновку, що спірна у справі огорожа між домоволодіннями [ADDRESS] та [ADDRESS] розташована саме на земельній ділянці [ADDRESS]. З технічного паспорту на житловий будинок [ADDRESS] вбачається, що кухня за літ. Г-1 розміром 4,6 м на 13,0 м знаходиться на межі з домоволодінням, що розташоване по [ADDRESS] (арк. справи 59 зворотній бік). Судом не можуть бути прийняті як докази фототаблиці, надані позивачем (арк. справи 36-37), оскільки з них неможливо встановити точне графічне розташування зафіксованих на фото об'єктів, їх відношення до меж співмежних земельних ділянок тощо. Згідно ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підставі ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності зі ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідач [PERSON] визнає, що позивач [PERSON] не має доступу до частини господарської будівлі літера Г-1, яка на її твердження частково (50 см) перебуває на земельній ділянці, які знаходиться у їх користуванні з [PERSON] Тобто, відповідачем [PERSON] визнано, що для обслуговування вказано об'єкту позивач [PERSON] може попасти лише через земельну ділянку, користувачами якої є вона та відповідач [PERSON] Відповідно до ст. 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Згідно з ст. 402 ЦК України визначено порядок встановлення сервітуту, сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки. У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту. Таким чином, судове рішення є окремою формою сервітуту. Відповідно до ст. 404 ЦК України право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатація ліній електропередачі, зв'язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорація тощо. Особа має право вимагати від власника (володільця) сусідньої земельної ділянки, а в разі необхідності - від власника (володільця) іншої земельної ділянки надання земельного сервітуту. Згідно з п.п. 1,2 ст. 98 ЗК України право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Земельні сервітути можуть бути постійними і строковими. З аналізу положень ст. ст. 401, 402 ЦК України випливає, що підставою для встановлення судом земельного сервітуту є недосягнення домовленості сторін. Вказане кореспондується зі ст. 100 ЗК України, відповідно до якої власник або землекористувач земельної ділянки має право вимагати встановлення земельного сервітуту для обслуговування своєї земельної ділянки. Земельний сервітут встановлюється за домовленістю між власниками сусідніх земельних ділянок на підставі договору або за рішенням суду. Право земельного сервітуту виникає після його державної реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на земельну ділянку. Таким чином, позивач повинна була звернутися до відповідачів з пропозицією про укладання договору про земельний сервітут, запропонував відповідачам договір, в якому були б зазначені умови та порядок використання земельної ділянки, а у разі відмови відповідачів укласти такий договір, звернутися з позовом до суду. В той же час, діючим законодавством не встановлено заборони звернення до суду з позовом про встановлення земельного сервітуту без попереднього досудового врегулювання спору. Матеріалами справи встановлено, що позивач вимагає встановлення земельного сервітуту для надання права проходу для обслуговування та поточного ремонту стіни споруди літера Г-1, що визначена в технічному паспорті на домоволодіння. Закон вимагає від позивача надання суду доказів того, що нормальне використання земельної ділянки неможливо без обтяження сервітутом чужої земельної ділянки. При цьому слід довести, що задоволення потреб позивача неможливо здійснити яким-небудь іншим способом. Відповідно до ст. 98 ч. 4 ЗК України земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений. Зазначена норма зобов'язує сторін чітко визначати межі ділянки, на які встановлюється земельний сервітут, з метою узгодження найменш обтяжливого способу використання земельного сервітуту, що є його істотною умовою. Позиція відповідача [PERSON] як землекористувача земельної ділянки, яку позивач має намір частково обмежити земельним сервітутом категорично заперечує проти запропонованого варіанту з огляду на можливість вільного доступу до її земельної ділянки у будь-який час, знесенням садових насаджень тощо та вважає, що доступ до об'єкту Г-1 позивачем є можливим менш обтяжуючим для неї способом - за погодженням з нею через існуючи хвіртку з проходом по існуючим доріжкам тощо. З огляду на вказане позивачем не доведено, що запропонований нею варіант є менш обтяжуючим для відповідачів. Судом неодноразово за приписами ч.4 ст. 10 ЦПК України тричі в судовому засіданні 25 жовтня 2016 року та в судовому засіданні 23 січня 2017 року з занесенням до журналу судового засідання роз'яснювалося право заявлення клопотання про призначення земельно-технічної експертизи. Позивач та його представник вважали призначення експертизи недоцільним, а докази надані ними достатніми. Суд позбавлений можливості самостійно призначити експертизу для з'ясування обставин, що потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, тому з наданих сторонами доказів суд позбавлений можливості встановити який спосіб встановлення земельного сервітуту є менш обтяжливим для землекористувача земельної ділянки, право на користування може бути обмежене земельним сервітутом. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів щодо варіанту встановлення земельного сервітуту, його істотних умов із зазначенням способу обтяження земельної ділянки відповідача, який б був найменш обтяжливим для відповідача, що свідчить про недотримання нею положень ч. 4 ст. 98 ЗК України. В той же час, у відповідності до статті 2 Закону України "Про землеустрій", землеустрій проводиться в обов'язковому порядку на землях усіх категорій незалежно від форми власності в разі, зокрема встановлення в натурі (на місцевості) меж земель, обмежених у використанні і обмежених (обтяжених) правами інших осіб (земельні сервітути). Відповідно до ч. 2 ст. 55 Закону України "Про землеустрій", встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на основі технічної документації із землеустрою, якою визначається місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Таким чином, для встановлення земельного сервітуту Закон України "Про землеустрій", встановлює обов'язковість розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення в натурі (на місцевості) меж земель, обтяжених земельним сервітутом. Однак, зазначені вимоги законодавства позивачем не були дотримані. Судом в порядку ч.4 ст. 10 ЦПК України роз'яснювалося позивачеві право звернення до органів землеустрою з питання виготовлення технічної документації щодо встановлення земельного сервітуту. Позивач та її представник вважали, що звернення до органів землеустрою є недоцільним з огляду на те, що ними самостійно розроблено за планом, який раніше складений топографом Херсонського державного підприємства геодезії, картографії та кадастру «ХЕРСОНГЕОІНФОРМ». За вказаних обставин, оцінивши досліджені докази у свій сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову. Суд не приймає до уваги заяву відповідачів про застосування строків позовної давності, оскільки вказане питання розглядається судом, якщо суд прийде до висновку про обґрунтованість позовних вимог. Приймаючи до уваги, що у задоволенні позову судом відмовлено, понесені позивачем судові витрати по справі відповідно до положень ст. 88 ЦК України не підлягають відшкодуванню. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed