Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-11 00:00:00

В травні 2019 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики, уточнивши який, просив стягнути з [PERSON] на свою користь заборгованість за договором позики від 25 вересня 2011 року в сумі 57668,82 Євро, з яких 30000,00 Євро - сума позики та 27668,82 Євро - проценти від суми позики. На обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що 25 вересня 2011 року між ним та відповідачем був укладений в письмовій формі договір позики, відповідно до умов якого він передав відповідачу грошові кошти в сумі 30000,00 Євро, а відповідач зобов`язався повернути їх у разі необхідності за першою вимогою. На підтвердження отримання вказаної суми [PERSON] надав йому відповідну розписку. У квітні 2019 року він звернувся до [PERSON] з вимогою повернути суму позики, однак відповідач відмовляється повертати позичені кошти. Посилаючись на невиконання [PERSON] взятих на себе зобов`язань, позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за договором в сумі 30000,00 Євро, а також проценти за користування вказаними грошовими коштами за період з 25.09.2011 по 10.05.2019 на рівні облікової ставки Національного банку України в сумі 27668,82 Євро. В судовому засіданні [PERSON] та його представник - адвокат Лозінський М.В. заявлені вимоги підтримали в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві, та пояснили, що [PERSON] позичив у [PERSON] грошові кошти в сумі 30000,00 Євро, які зобов`язався віддати за першою вимогою в разі необхідності. В лютому 2019 року позивач звернувся до відповідача з вимогою повернути отримані грошові кошти за договором позики, проте відповідач ухиляється від належного виконання взятих на себе договірних зобов`язань. Відповідач [PERSON] та його представник - адвокат Косюк С.М. позов не визнали. Зокрема [PERSON] ствердив, що він повернув всю суму, отриману як позику від [PERSON] . Так, з кінця 2011 року він повертав позивачу отримані грошові кошти по 500 Євро щомісячно, в 2014 році грошові кошти впродовж трьох місяців ним не поверталися, так як він був закордоном, а з 2017 року він повертав позивачу по 100 Євро щомісячно. Також позивач зазначив, що він не брав у позивача будь-яких розписок про отримання останнім грошових коштів за вказаним договором позики, а повністю повернув Трачу грошові кошти за договором позики в 2017 році. Суд, заслухавши учасників процесу, дослідивши докази по справі, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що 25 вересня 2011 року між [PERSON] і [PERSON] був укладений в письмовій формі безвідсотковий договір позики, відповідно до умов якого [PERSON] передав [PERSON] грошові кошти в сумі 30000,00 Євро, які [PERSON] зобов`язався повернути в разі необхідності. На підтвердження укладення договору позики та його умов [PERSON] була видана позикодавцю розписка від 25.09.2011. Вказані обставини визнані сторонами та підтверджуються борговою розпискою, яка була оглянута судом, і в якій зазначені сторони зобов`язання, грошова сума, яка передається, а також є особистий підпис позичальника (а.с. 10). Відповідно до положень статей 526, 530, 598, 599 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, установлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно із частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України). Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Із боргової розписки [PERSON] від 25.09.2011, яка була надана позивачем, вбачається, що між сторонами був укладений саме договір позики, бо у вказаній розписці зазначені сторони зобов`язання, грошова сума, яка передається, є особистий підпис позичальника, а також відомості про те, що відповідач отримав кошти із зобов`язанням повернення, а не отримав їх на іншій підставі тощо. Станом на 16.04.2019 взяті на себе зобов`язання відповідач не виконав та не повернув позивачу отримані від нього за договором позики грошові кошти, у зв`язку з чим позивач звернувся до відповідача з вимогою про повернення коштів, що підтверджується відповідним листом-вимогою позивача (а.с. 11). Також відповідач не повернув позивачу грошові кошти за договором позики на час звернення останнього до суду за захистом своїх прав, при цьому суд враховує, що саме позивачем була надана суду боргова розписка, що свідчить про продовження існування боргових зобов`язань між позивачем та відповідачем. В силу ч. 2, 3 ст. 545 ЦК України якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Частиною другою статті 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування, а тому, з огляду на наявність у позивача боргового документа - розписки [PERSON] , не заслуговують на увагу показання [PERSON] , яка була допитана як свідок і яка повідомила, що бачила як [PERSON] неодноразово приходив до контейнеру [PERSON] на речовому ринку в м. Хмельницькому, де той здійснює підприємницьку діяльність, і останній віддавав позивачу грошові кошти в іноземній валюті, як такі, що не підтверджуються допустимими доказами. Також суд не бере до уваги покликання представника відповідача про те, що згідно висновку експерта за результатами судової психологічної експертизи №2927/19-26 від 23.04.2020 у ході психологічного дослідження з використанням поліграфу були виявлені психофізіологічні реакції, які мають виражені ознаки достовірності та дозволяють стверджувати, що [PERSON] повністю передав [PERSON] грошові кошти в сумі 30000,00 Євро в якості сплати боргу за розпискою від 25.09.2011. Зокрема, даний висновок не містить відомостей щодо обставин справи, зокрема, коли, де і які грошові суми на виконання зобов`язань за вказаним договором позики повертав [PERSON] . Оцінюючи встановлене, суд приходить до висновку, що відповідачем не виконано умови договору позики щодо повернення грошових коштів позивачу, а тому з [PERSON] підлягає стягненню на користь [PERSON] заборгованість за договором позики в сумі 30000,00 Євро. Що стосується вимоги [PERSON] про стягнення на його користь з [PERSON] процентів від суми позики за період з 25.09.2011 по 10.05.2019 на рівні облікової ставки Національного банку України в сумі 27668,82 Євро, то суд виходить з наступного. Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з чинним законодавством гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII "Про зовнішньоекономічну діяльність", Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" (далі Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР "Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті". Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України; у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання окремих договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. З огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов'язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та у саме тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ. Облікова ставка НБУ є основною процентною ставкою, одним із монетарних інструментів за допомогою якого НБУ встановлює для суб`єктів грошово-кредитного ринку України орієнтир за вартістю коштів на відповідний період, не є сталою величиною, змінюється рішенням правління НБУ та встановлюється виключно для національної валюти України - гривні. У випадку отримання позики в іноземній валюті без обумовленої сторонами у ньому умови такої складової грошового зобов`язання як розмір і порядок сплати процентів від суми позики, положення частини першої статті 1048 ЦК України не можуть бути застосовані, з огляду на відсутність передбаченого ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором механізму (формули) їх застосування та нарахування. Під час вирішення питання про можливість нарахування та стягнення процентів від суми позики у розмірі, визначеному на рівні облікової ставки НБУ, згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України, необхідно мати на увазі, що такі проценти нараховуються у разі: 1) якщо у договорі позики не зазначені проценти або не вказано, що він безпроцентний; 2) предметом договору позики є грошові кошти у національній валюті України - гривні; 3) період нарахування процентів від суми позики - є період дії договору позики в межах строку, протягом якого позичальник може правомірно не сплачувати кредитору борг (що відбувається у разі повернення боргу періодичними платежами), оскільки на період після закінчення цього строку позика не надавалась. Саме така правова позиція міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18). За таких обставин вимога [PERSON] про стягнення на його користь з [PERSON] процентів від суми позики за період з 25.09.2011 по 10.05.2019 на рівні облікової ставки Національного банку України в сумі 27668,82 Євро не підлягає задоволенню, що не позбавляє позивача звернутися до суду з вимогою про стягнення з відповідача 3 % річних від суми боргу, як компенсації від боржника за невиконання договірного зобов`язання. Також у відповідності до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 10143,33 грн. (30000 Євро * 33,8111 / 100 = 10143,33 грн.) На підставі ст. 192, 526, 530, 545, 598, 599, 610, 626, 627, 1046-1049 ЦК України,

Outcome: partial