Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-24 00:00:00

У квітні 2015 року позивач [PERSON] звернулася до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до відповідача публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" (надалі - ПАТ "Дельта Банк") про захист прав споживача та визнання недійсним додаткового договору №4 до кредитного договору. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовувала тим, що 29.07.2008 року між нею та відкритим акціонерним товариством "Севдбанк" (далі - ВАТ "Сведбанк"), правонаступником якого є ПАТ "Сведбанк", яке в подальшому відступило ПАТ "Дельта Банк" своє право вимоги за кредитним договором до позичальника [PERSON], було укладено кредитний договір №2608/0708/71-038, відповідно до умов якого відповідачем надано позивачеві кредит у розмірі 110000,00 доларів США строком на 22 роки з 29.07.2008 року по 28.07.2030 року. Процентна ставка за користування кредитом становить 11,9% річних. Погашення кредиту здійснюється згідно з графіком погашення заборгованості за кредитом, який є невід'ємним додатком до кредитного договору. Для забезпечення виконання позичальником зобов'язань, взятих на себе за кредитним договором від 29.07.2008 року №2608/0708/71-038, [PERSON] (іпотекодавець) передала ВАТ "Сведбанк" в іпотеку квартиру [ADDRESS], про що було укладено відповідний іпотечний договір від 29.07.2008 року за реєстровим №19953. 02.09.2009 року між [PERSON] та ПАТ "Сведбанк" було укладено договір про внесення змін та доповнень №1 до кредитного договору №2608/0708/71-038 від 29.07.2008 року. Також 02.09.2009 року між [PERSON] та ПАТ "Сведбанк" було укладено договір про внесення змін та доповнень №2 до кредитного договору №2608/0708/71-038 від 29.07.2008 року щодо проведення реструктуризації заборгованості позичальника за кредитним договором. 17.02.2012 року між [PERSON] та ПАТ "Сведбанк" було укладено договір про внесення змін та доповнень №3 до кредитного договору №2608/0708/71-038 від 29.07.2008 року, відповідно до умов якого підвищено розмір відсоткової ставки за користування кредитом до 13,08% річних. 05.09.2012 року між [PERSON] та ПАТ "Дельта Банк" укладено додатковий договір №4 до кредитного договору №2608/0708/71-038 від 29.07.2008 року. Позивач зазначила, що додатковий договір №4 до кредитного договору №2608/0708/71-038 від 29.07.2008 року не відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки при його укладенні порушено вимоги ст.ст.11,18 Закону України "Про захист прав споживачів" та п.3.8. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 року №186, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України від 25.05.2007 року №541/13808, де передбачено обов'язок банків у разі надання кредиту в іноземній валюті під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за цим договором несе споживач; та надання інформації щодо методики, яка використовувалася банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов'язаних з конвертацією платежу у валюту зобов'язання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним. [PERSON] вказала, що її не було попереджено про валютні ризики, враховуючи те, що з моменту укладення додаткового договору №4 до кредитного договору відбулося знецінення національної валюти гривні, що призвело до невигідного матеріального становища останньої. Крім того, як стверджувала позивач, всупереч ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів" та п.13 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року у спірному договорі зазначено про те, що банк надав позичальнику кошти у вигляді кредиту у розмірі 110000,00 США, однак надання споживчих кредитів у іноземній валюті на території України забороняється, а тому договір, предметом якого є споживчий кредит в іноземній валюті, укладений після набрання чинності Законом України від 22.09.2011 року №3795-vi "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг", за позовом заінтересованої особи може бути визнаний судом недійсним. [PERSON] вважала, що умови оспорюваного договору відповідно до ч.5 ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів" є несправедливими. З цих підстав [PERSON] просила суд визнати недійсним додатковий договір від 05.09.2012 року №4 до кредитного договору №2608/0708/71-038 від 29.07.2008 року, укладений між нею та ПАТ "Дельта Банк", стягнути з відповідача понесені позивачем судові витрати. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги своєї довірительки підтримала, просила суд позов задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечувала, мотивувавши це тим, що банк на виконання ч.ч.1,2 ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів" повідомив [PERSON] перед укладенням кредитного договору у письмовій формі про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, спірний договір не може бути визнаний недійсним, оскільки в момент його вчинення сторонами були дотримані всі вимоги, додержання яких є необхідним для його дійсності, видача кредиту в іноземній валюті є одночасно кредитною та валютною операцією, оскільки пов'язана з переходом до позичальника права власності на іноземну валюту, а отже, для здійснення зазначених операцій банку достатньо отримати банківську ліцензію та письмовий дозвіл Національного банку України на здійснення операцій з валютними цінностями. Представник відповідача стверджувала, що її довіритель володіє зазначеною банківською ліцензією та йому надано відповідний письмовий дозвіл Національного банку України. Також представник відповідача зазначила, що умови оспорюваного договору, що покладають усі ризики знецінення національної валюти на позивача, не можна вважати несправедливими, оскільки, укладаючи кредитний договір та додатковий договір №4 до кредитного договору, позичальник повинна була усвідомлювати можливість девальвації національної валюти. Із зазначених підстав просила суд відмовити у задоволенні позову [PERSON] Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи, 29.07.2008 року між [PERSON] та ВАТ "Сведбанк", правонаступником якого є ПАТ "Сведбанк", яке в подальшому відступило ПАТ "Дельта Банк" своє право вимоги за кредитним договором до позичальника [PERSON], було укладено кредитний договір №2608/0708/71-038, відповідно до умов якого відповідачем надано позивачеві кредит у розмірі 110000,00 доларів США строком на 22 роки з 29.07.2008 року по 28.07.2030 року. Процентна ставка за користування кредитом становить 11,9% річних. Погашення кредиту здійснюється згідно з графіком погашення заборгованості за кредитом, який є невід'ємним додатком до кредитного договору (а.с.37-47). Для забезпечення виконання позичальником зобов'язань, взятих на себе за кредитним договором від 29.07.2008 року №2608/0708/71-038, [PERSON] (іпотекодавець) передала ВАТ "Сведбанк" в іпотеку квартиру [ADDRESS], про що було укладено відповідний іпотечний договір від 29.07.2008 року за реєстровим №19953 (а.с.33-36). 02.09.2009 року між [PERSON] та ПАТ "Сведбанк" було укладено договір про внесення змін та доповнень №1 до кредитного договору №2608/0708/71-038 від 29.07.2008 року (а.с.22-32). Також 02.09.2009 року між [PERSON] та ПАТ "Сведбанк" було укладено договір про внесення змін та доповнень №2 до кредитного договору №2608/0708/71-038 від 29.07.2008 року щодо проведення реструктуризації заборгованості позичальника за кредитним договором (а.с.21). 17.02.2012 року між [PERSON] та ПАТ "Сведбанк" було укладено договір про внесення змін та доповнень №3 до кредитного договору №2608/0708/71-038 від 29.07.2008 року, відповідно до умов якого підвищено розмір відсоткової ставки за користування кредитом до 13,08% річних (а.с.20). 05.09.2012 року між [PERSON] та ПАТ "Дельта Банк" укладено додатковий договір №4 до кредитного договору №2608/0708/71-038 від 29.07.2008 року (а.с.9-14). За договором купівлі-продажу прав вимоги від 25.05.2012 року, укладеним між ПАТ "Сведбанк" та ПАТ "Дельта Банк", було відступлено позивачеві право вимоги ПАТ "Сведбанк" за кредитними договорами, в тому числі і до позичальника [PERSON] (а.с.76). Ст.99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний закон держави не встановлює якихось обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до ч.2 ст.192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до законодавства, гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території Україні, однак у той же час обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства. Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю є Декрет Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю". Ст.1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. При цьому, згідно зі ст.2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" кошти - гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Ст.47 і ст.49 цього Закону визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредиті операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії. Таким чином, законодавство України чітко визначає правомочність банків на підставі відповідних ліцензій здійснювати операції з розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик в іноземній валюті (кредитні операції), які включають в себе як власне надання кредитів, так і отримання процентів та інших платежів за кредитом в іноземній валюті, а також залучення депозитів в іноземній валюті з виплатою процентів в іноземній валюті. У відповідності до ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п.2 ст.5 цього ж Декрету. Згідно з п.5.3 Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 17.07.2001 року №275, письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій. З вищенаведеного вбачається, що уповноважені банки на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті. Щодо вимог підпункту "в" п.4 ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю", який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то на сьогодні законодавець не визначив межі термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті. П.1.4. Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 14.10.2004 року №483, визначено, що використаннням іноземної валюти як засобу платежу (валютною операцією) є використання іноземної валюти на території України для виконання будь-яких зобов'язань або оплати товарів, що придбаваються. Відповідно до п.1.5 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 14.10.2004 року №483, використання іноземної валюти як засобу платежу без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк України видав банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями). Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій, єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому порядку. Крім того, згідно з п.8.12 Правил використання готівкової іноземної валюти на території України, затверджених постановою Правління Національного банку України від 30.05.2007 року №200, фінансові установи, які одержали генеральну ліцензію Національного банку України на здійснення валютних операцій, можуть використовувати готівкову іноземну валюту для проведення валютних операцій відповідно до отриманих генеральних ліцензій Національного банку України на здійснення валютних операцій. Судом встановлено, що у ПАТ "Дельта Банк" є банківська ліцензія (письмовий дозвіл) на здійснення валютних операцій, а тому він має право на здійснення операцій з валютними цінностями, зокрема, і операцій з надання кредитів в іноземній валюті. Крім того, слід зазначити, що грошові кошти у вигляді кредиту у розмірі 110000,00 доларів США були надані позичальнику ВАТ "Сведбанк" згідно кредитного договору №2608/0708/71-038 від 29.07.2008 року. Тому посилання позивача на те, що додатковий договір №4 до кредитного договору має бути визнаний недійсним, так як він був укладений після набрання чинності Законом України від 22.09.2011 року №3795-vi "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг", є необґрунтованим. Зазначене випливає з того, що оскільки грошові кошти у вигляді кредиту не надавались позичальнику згідно умов додаткового договору №4 до кредитного договору, тому договором, предметом якого є споживчий кредит в іноземній валюті, є саме кредитний договір №2608/0708/71-038 від 29.07.2008 року. Таким чином, в даному випадку дія Закону України від 22.09.2011 року №3795-vi "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг" не поширюється на спірний договір. У ст.627 ЦК України закріплено принцип свободи договору, у відповідності до якого сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Як встановлено судом, укладаючи оспорюваний договір, сторони діяли вільно, на власний розсуд вибираючи контрагента та визначаючи його умови. Таким чином, підписавши 05.02.2012 року додатковий договір №4 до кредитного договору №2608/0708/71-038 від 29.07.2008 року, позичальник погодилася з усіма його умовами. Отож, позивач повинна була усвідомлювати можливість збільшення розміру платежів із сплати кредиту та процентів за його користування у гривневому еквіваленті у випадку можливого зростання курсу долара США по відношенню до гривні. Так, посилання позивача у позовній заяві на те, що її не було попереджено про валютні ризики, враховуючи те, що з моменту укладення оспорюваного договору відбулося знецінення національної валюти України - гривні, є безпідставним. Зокрема, відповідно до ст. 36 Закону України "Про Національний Банк України" офіційний курс гривні до іноземних валют встановлюється Національним Банком України. Валютні курси, як зазначено в ч.1 ст.8 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання та валютного контролю", встановлюється Національним Банком України за погодженням з Кабінетом Міністрів України. Поряд з цим, згідно Положення про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів, затвердженого Постановою Правління Національного Банку України від 12.11.2003 року №496, офіційний курс гривні до іноземних валют, зокрема долара США, установлюється щоденно. Для розрахунку курсу гривні до іноземних валют використовується інформація про коригування іноземних валют за станом на останню дату. Отже, незмінність курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплена і таким чином не є непереборною, непередбачуваною силою. В момент укладання кредитного договору №2608/0708/71-038 від 29.07.2008 року та спірного додаткового договору №4 до кредитного договору сторони повинні були та могли передбачити коливання курсу валют, виходячи із загальної ситуації в Україні. Так, банк надав позичальнику кредит в іноземній валюті (доларах США) в 2008 році з остаточною датою повернення кредиту у 2030 році, тобто строком на 22 роки. Очевидним є той факт, що протягом 22 років можливе коливання курсів валют, а нехтування цим фактом (чи незважання на цей факт) є серйозною необачністю (легковажністю) з боку сторін договору, зокрема з боку позивача (адже, такі обставини повинні завжди враховуватися при укладанні довготривалих договорів/угод, особливо, коли мова йде про фінансові складові). Тобто [PERSON] повинна була свідомо допускати та передбачати, що у випадку зміни фінансово-економічної ситуації в Україні рівень її доходів може змінитися (зменшитись). [PERSON] не доведено, що сторони під час укладення кредитного договору №2608/0708/71-038 від 29.07.2008 року та спірного додаткового договору №4 до кредитного договору були впевнені в тому, що така зміна обставин не настане. Зокрема, слід зазначити, що волатильність курсу гривні по відношенню до долара США є загальновідомим фактом, який не міг бути не відомим позивачеві, оскільки за останні роки курс неодноразово змінювався як у сторону зменшення, так і у сторону збільшення. Більш того, при укладенні кредитного договору №2608/0708/71-038 від 29.07.2008 року та спірного додаткового договору №4 до кредитного договору, позивач була ознайомлена з умовами цих договорів, зокрема з сукупною вартістю кредиту, розміром процентної ставки, строком кредитування, умовами кредитування, не заперечувала проти них, тобто всі істотні умови, з якими мала ознайомитись позивач, були викладені в тексті кредитного договору та додаткового договору №4 до кредитного договору, з якими перед їх укладанням та підписанням позивач знайомиться, а тільки потім підписує. Таким чином, [PERSON] в повному обсязі була ознайомлена з умовами та змістом кредитного договору №2608/0708/71-038 від 29.07.2008 року та спірного додаткового договору №4 до кредитного договору, і отримала один екземпляр цих договорів. Так, п.11.6. додаткового договору №4 до кредитного договору передбачено, що підписанням цього договору позичальник підтверджує, що він до укладання цього договору отримав повну, доступну та вичерпну інформацію в письмовій формі щодо умов надання кредиту за цим договором, а саме - щодо сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за користування ним, переліком та розміром всіх комісій кредитора, що пов'язані з наданням кредиту і обслуговуванням кредитної заборгованості, що розміру щомісячних платежів та орієнтованої сукупної вартості подорожчання кредиту, враховуючи розмір комісії за обслуговування кредитної заборгованості та всю іншу інформацію, передбачену Законом України "Про захист прав споживачів". Також відповідно до п.10.10. кредитного договору сторони цього договору погодили, що з укладанням цього договору сторони досягли згоди з усіх його істотних умов та не існує будь-яких умов, які можуть бути істотними та необхідними за змістом цього договору. Крім того, відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. З зазначеного вище випливає, що спірний договір не може бути визнаний недійсним, оскільки в момент його вчинення сторонами були дотримані всі вимоги, додержання яких є необхідним для його дійсності, зокрема: зміст правочину на момент його вчинення не суперечив ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; позивач та відповідач на час вчинення правочину мали необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасників правочину було вільним і відповідало їх внутрішній волі; правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Також, обґрунтовуючи вимоги про визнання додаткового договору №4 до кредитного договору недійсним, позивач посилається також на те, що приховуючи від неї сукупну вартість кредиту відповідач ввів [PERSON] в оману щодо обставин, які мають істотне значення. Відповідно до ч.1 ст.229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Згідно ч.1 ст.230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Під помилкою, що має істотне значення ЦК України розуміє помилку в характері (природі) правочину. А природою правочину слід вважати юридичну природу того чи іншого правочину, тобто основні (типові) характеристики, притаманні зазвичай правочинам такого виду. П.19 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009 року №9 визначено обставини, щодо яких помилилася сторона, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Правочини, які вчиняються під впливом помилки належать до оспорюваних правочинів, а тому наявність помилки повинна бути доведена особою, яка діяла під її впливом. Правочини, вчинені під впливом помилки, що має істотне значення, є недійсними, оскільки не відповідають загальним підставам дійсності правочинів, зокрема ч.3 ст.203 ЦК України, оскільки внутрішня воля учасника правочину не відповідає її зовнішньому прояву - волевиявленню учасника, яке сформоване під впливом помилки. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати або, навпаки, бути відсутніми саме на момент вчинення правочину. Сторона на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка насправді мала місце, тобто надати докази, які б свідчили про її помилку щодо істотних обставин правочину. Згідно вимог ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Ст.60 ЦПК України покладено на кожну із сторін обов'язок довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Докази мають бути належними та допустимими. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач та її представник не надали жодного доказу на підтвердження того, що укладаючи оспорюваний договір, [PERSON] помилялась щодо обставин, які мають істотне значення, а саме - щодо природи та змісту договору, укладеного між нею та відповідачем у справі. Крім того, згідно з ч.1 та ч.2 ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів", продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Відповідно до п.1, п.2 ч.4 ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів", положення п.8, п.11, п.13 ч.3 ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів" не застосовуються до операцій із цінними паперами, фінансовими послугами та іншими товарами або послугами, ціна яких залежить від зміни котировок або індексів на біржах чи ставок на фінансових ринках, які не контролюються продавцем; договорів про купівлю/продаж іноземної валюти, дорожніх чеків або про міжнародні грошові перекази, номіновані в іноземній валюті. З цих підстав суд не вважає несправедливими по відношенню до позивача, умови оспорюваного додаткового договору №4 до кредитного договору №2608/0708/71-038 від 29.07.2008 року, укладеного 05.09.2012 року між [PERSON] та ПАТ "Дельта Банк". Таким чином, суд приходить до висновку про необхідність відмовити у задоволенні позову [PERSON] у зв'язку з його безпідставністю. З огляду на вищенаведене, відповідно до ст.ст.15, 16, 57, 60, 192, 203, 215, 229, 230, 526, 530, 533, 536, 627, 1046, 1049, 1054 Цивільного кодексу України, ст.ст.2, 47, 49 Закону України "Про банки і банківську діяльність" від 07.12.2000 року №2121-III, ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" від 19.02.1993 року №15-93, п.1.4, п.1.5 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 14.10.2004 року №483 та,

Outcome: dismissed