Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-21 00:00:00

У серпні 2014 р. позивач звернулася до суду із позовом до ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК» про визнання договору поруки недійсним. Посилаючись на те, що договір поруки №25244 від 24.09.2008 р. на забезпечення виконання кредитних зобов'язань [PERSON] перед ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК» нею не підписувався, що підтверджено висновком почеркознавчої експертизи, проведеної в межах кримінального провадження, просить про визнання договору поруки №25244 від 24.09.2008 р. недійсним. У судове засідання позивач та її представник не з'явилися, позивач подала заяву про розгляд справи за її відсутності. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, надав заяву, відповідно якій проти задоволення позову заперечив, справу просив слухати за його відсутності. Треті особи - [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з'явилися, про причини неявки не повідомили. Вивчивши доводи позову, дослідивши та оцінивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих суду доказів, відповідно до вимог ст.11 ЦПК України, суд дійшов наступного. У судовому засіданні встановлено, що 24.09.2008 р. між ЗАТ КБ "ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК» та [PERSON] було укладено кредитний договір №252444-CRED, відповідно якому остання отримала від Банку кредитні кошти в розмірі 30000 грн. на умовах його строковості, повернення, платності та забезпеченості строком до 24.09.2010 р., зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 31,500% річних, невід'ємною частиною якого є Додаток №1 від 24.09.2008 р. із графіком погашення кредитної заборгованості. У цей же день на забезпечення виконання кредитних зобов'язань [PERSON] укладено від імені [PERSON] окремий договір поруки із ЗАТ КБ "ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК», за умовами якого поручитель відповідає перед кредитором за зобов'язання боржника в повному обсязі. П.11 вказаного договору встановлено про те, що сторони, в тому числі і ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК» прийшли до згоди, що строк (позовна давність), в межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист свого права та інтересу встановлюється протягом 5 років. Проте, відповідно висновку експерта № 267 від 12.03.2014 р. додаткової судово-почеркознавчої експертизи за матеріалами досудового розслідування, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12013160280000092, підпис від імені [PERSON] у договорі поруки від 24.09.2008 р. виконаний не самою [PERSON], а іншою особою. Ст. 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, однією з яких є вільне волевиявлення учасника правочину та відповідність волевиявлення його внутрішній волі. Відповідно вимогам ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України. Ч. 1 ст. 218 ЦК України передбачено, що недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. За вимогами частин 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялись сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно ч. 1ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Висновок експерта відповідачем не спростовано, докази протилежного суду не надані, а відтак суд вважає, що оспорений позивачем договір поруки нею не підписувався, що є підставою для визнання його недійсності. Відтак [PERSON] не є його стороною. Положеннями ст.ст. 256, 257, 261 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу - позовну давність. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, а її перебіг починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Проте, згідно ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Як роз'яснено в п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 груд ня 2009 р. ,,Про судове рішення у цивільній справі", встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові на цих підставах, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Сам по собі факт існування рішення Новоодеського районного суду Миколаївської області від 30.04.2010 р., ухваленого за результатами розгляду позову ЗАТ «ПРИВАТБАНК» до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про стягнення кредитної заборгованості (зі змісту якого також встановлено, що рішення ухвалено за відсутності відповідачів [PERSON] та [PERSON]), на виконання якого видано виконавчий документ, що позивачем був звернутий до стягнення, самостійного правового значення для вирішення спору про визнання договору поруки недійсним не має, адже про застосування строків позовної давності відповідачем суду не заявлялося. Враховуючи викладене позовні вимоги підлягають задоволенню.

Outcome: approved