Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-01 00:00:00

[PERSON] (далі Позивач) звернулася в суд з позовом до Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПРИВАТБАНК" (далі Відповідач) про визнання кредитного договору недійсним. Позов мотивує тим, що 16 вересня 2005 року між ПАТ КБ "Приватбанк" та [PERSON] було укладено Кредитний договір № MKBIGK00000004 за умовами якого [PERSON] отримала кредит у розмірі 12136 Доларів США зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 1,33% на місяць на суму залишку заборгованості по кредиту, комісією за розрахункове касове обслуговування у розмірі 0,16% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, комісії за дострокове погашення кредиту. Цей кредит [PERSON] отримала на споживчі цілі, а тому регулювання сторін здійснюється відповідно до ЗУ "Про захист прав споживачів" (далі Закон). В порушення зазначеного Закону відсоткова ставка за кредитом встановлена 1,33% щомісяця, річна ставка не передбачена банком, що унеможливлює при відсутності фахової підготовки вивести споживачу самостійно. Дискримінаційною є вимога банку про сплату комісії за розрахунково-касове обслуговування у розмірі 0,16% від суми виданого кредиту. Не зрозумілою та не конкретизованою є сплата страхових платежів в розмірі 2136 доларів США (страхування заставленого майна чи особисте страхування). Не законною є вимога про відшкодування майбутніх втрат банку на реалізацію прав Банку за даним договором, а також договором застави, іпотеки, поруки. До таких послуг входять доставка застави на місце зберігання застави, послуги з реалізації заставленого майна, представництво інтересів банку перед третіми особами. З цих підстав, та з урахуванням норм статей 215, 236, 548 вважає, що зазначений вище договір має бути визнаний недійсним за її вимогою, як це передбачено п. 6 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" та у разі застосування наслідків недійсності правочину Позивач повинен повернути Відповідачеві суму наданого кредиту, а саме 10000 доларів США, а Відповідач повинен повернути Позивачеві раніше сплачені платежі у рамках обслуговування кредиту. У зв`язку з наведеним просить визнати недійсним Кредитний договір № MKBIGK00000004 від 16.09.2005 року, укладений між [PERSON] , мешканкою [ADDRESS] та ПАТ "ПРИВАТБАНК". Зобов`язати ПАТ "ПРИВАТБАНК" прийняти в [PERSON] суму залишку заборгованості рівними частинами у термін не менший, ніж передбачалось кредитним договором. Ухвалою Рахівського районного суду Закарпатської області від 21.06.2019 відкрито провадження у справі. Вирішено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження та надано відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі для подання відзиву на позовну заяву. Представник АТ КБ "ПРИВАТБАНК" надав відзив на позовну заяву де зазначив, що Кредитний договір № MKBIGK00000004, був укладений 16.09.2005 між ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" та [PERSON] відповідно до чинного законодавства України, зокрема, на момент укладення кредитного договору обидві сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників було вільним та відповідало їхній внутрішній волі, сторони підписали договір. [PERSON] не додала жодного доказу, що під час укладання договору вона не мала можливості прочитати даний договір та детально ознайомитися зі всіма умовами договору, ба більше, вона тривалий час виконувала зобов`язання, що свідчить про згоду [PERSON] зі всіма умовами договору. Просить відмовити у задоволенні позову повністю. В судовому засіданні під час встановлення анкетних даних Позивачки, суд оглянув паспорт та встановив, що її правильне прізвище, ім`я та по батькові [PERSON] . Позивачка [PERSON] позов підтримала, пояснила, що кредит вона не отримувала, та не отримувала у банку копію договору, просить задовольнити позовні вимоги. Представник АТ КБ "ПРИВАТБАНК" Жарський І.Р. в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, пояснив, що [PERSON] спочатку умови кредитного договору виконувала, сплачувала тіло кредиту, відсотки та комісії банку, однак згодом щомісячні платежі перестала вносити, внаслідок чого допустила заборгованість, у зв`язку з чим банк у 2016 році звернувся до Рахівського районного суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості й рішенням Рахівського районного суду від 08.12.2017 було задоволено позов та стягнуто з [PERSON] заборгованість по кредиту. Вважає, що даний позов є безпідставним, оскільки [PERSON] підписуючи договір була ознайомлена зі всіма умовами договору, банк надав їй в письмовій формі всю інформацію про умови кредитування, відповідачка беззаперечно підписала договір. У даній справі [PERSON] фактично прагне переглянути рішення суду про стягнення з неї заборгованості, яке набрало законної сили, що є неприпустимим. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до такого висновку. Згідно з пунктом 1 частини другою статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, є договори та інші правочини. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України). Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 3 частини першої статті 3 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Стаття 626 Цивільного кодексу України визначає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно зі статтею 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (частина третя статті 1054 Кодексу). Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. З матеріалів справи встановлено, що ПАТ КБ "Приват Банк" та [PERSON] 16.09.2005 уклали кредитний договір №MKBIGK00000004, за умовами якого [PERSON] отримала кредит в сумі 10000 Доларів США на купівлю житлової нерухомості та 2136 Долара США на сплату страхових платежів, зі сплатою за користування Кредитом відсотків у розмірі 1,33 % на місяць на суму залишку заборгованості за Кредитом і комісією за розрахунково-касове обслуговування у розмірі 0,16 % від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, комісії за дострокове погашення кредиту. Період сплати встановлено з 20 по 25 число кожного місяця. Щомісяця в період сплати Позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 156,49 долара США для погашення заборгованості за кредитом, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, комісією, а також іншим витратам банку відповідно до п.п. 2.2. 9, 4.3. Забезпеченням виконання Позичальником зобов`язань за даним Договором виступає іпотека квартири - житловий будинок у [ADDRESS] . З пункту 2.2.7 Позичальник зобов`язується до одержання Кредиту належним чином оформити серед іншого Договір страхування закладеного майна і Договір особистого страхування Позичальника. Матеріали справи свідчать про те, що кредитний договір [PERSON] підписала, будь- яких змін, заперечень, доповнень до кредитного договору не вносила, жодних застережень не зазначала. Доказів того, що [PERSON] не була належним чином ознайомлена з кредитними документами матеріали справи не містять і в суді [PERSON] їх не надала. Банк свої зобов`язання за кредитним договором виконав. Представник позивача Жарський І.Р. в судовому засіданні вказував на рішення Рахівського районного суду Закарпатської області у справі 305/368/16-ц від 08.12.2017 року, яким було задоволено позов АТ КБ "ПРИВАТБАНК" та стягнуто з [PERSON] заборгованості за кредитним договором, який є предметом даного спору. Суд перевірив дану обставину та встановив, що дійсно зазначене рішення про стягнення заборгованості з [PERSON] було ухвалене Рахівським районним судом Закарпатської області 08.12.2017 року й з тексту рішення вбачається, що [PERSON] та її представник [PERSON] , повторно в судове засідання не з`явилися, про час, дату та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про що свідчать повідомлення про вручення поштових відправлень та особистий підпис представника відповідача на судовому повідомленні. Про причини своєї неявки суд не повідомили, заперечень на позов не подавали. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України). Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Правові наслідки недійсності договору передбачені статтею 216 ЦК України. Положення статті 216 ЦК України застосовуються також при вирішенні вимог про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. З аналізу зазначених норм та змісту укладеного між банком та [PERSON] кредитного договору вбачається, що умови договору, з якими [PERSON] погодилася та які не порушують принципів добросовісності, рівності сторін договору, є справедливими. Договір чітко містить розмір щомісячної відсоткової ставки за кредитом 1,33 % й визначити річний відсоток не складно, перемноживши щомісячний відсоток на дванадцять місяців, що не потребує якихось додаткових знань, крім того, у Договорі крім відсоткової ставки Банк зазначив розмір щомісячного платежу, що містив у себі всі платежі по договору (тіло кредиту, відсотки та комісії), який повинна була вносити [PERSON] , тобто вона чітко могла зрозуміти вартість кредиту. З приводу посилань [PERSON] про те, що їй не відомо, який страховий платіж вона мала оформляти, то вони є безпідставними, оскільки 2.2.7 Договору містить вказівки про те, що страхування повинно було здійснюватися і заставленого майна, і особистого страхування Позичальника. Посилання [PERSON] на несправедливість та незаконність вимоги банку про відшкодування майбутніх витрат банку на реалізацію прав Банку за даним Договором, а також за договором застави, поруки, іпотеки, до яких входять поставка застави на місце зберігання, зберігання застави, послуги з реалізації заставленого майна, є безпідставними, оскільки у випадку належного виконання [PERSON] умов кредитного договору такі б взагалі не стягувалися. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Викладене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, наведеним у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1341цс15. Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Таким чином в ході розгляду справи не здобуто доказів на спростування презумпції правомірності правочину в цілому, зокрема не спростовано, що при укладенні договору про надання кредиту [PERSON] діяла свідомо та вільно, враховуючи власні інтереси, добровільно погодилася з його умовами, де було чітко визначено умови отримання кредиту, процентні ставки, страхування заставленого майна та Позичальника, порядок та терміни погашення заборгованості, права та обов`язки кредитодавця і позичальника, відповідальність сторін. На момент укладення Кредитного договору обидві сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників цього правочину було вільним та відповідало їхній внутрішній волі, правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків. На виконання умов спірного договору вона без заперечень отримала кошти визначені договором та тривалий час виконувала свої зобов`язання за договором в частині повернення кредитних коштів. Ба більше, Велика Палата Верховного Суду звертала увагу у Постанові від 26 січня 2021 року у справі №522/1528/15-ц провадження №14-67цс20, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Спосіб захисту порушеного права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду. Тому спосіб захисту інтересу, передбачений пунктом 1 частини другої статті 16 ЦК України, може застосовуватися лише в разі недоступності позивачу можливості захисту його права. Задоволення позову про визнання відсутності права вимоги в особи, що вважає себе кредитором, і відсутності кореспондуючого обов`язку особи-боржника у відповідних правовідносинах є спрямованим на усунення правової невизначеності. Тобто, відповідне судове рішення має забезпечити, щоби обидві сторони правовідносин могли у майбутньому знати про права одна одної та діяти, не порушуючи їх. А тому такий спосіб захисту є виключно превентивним. Якщо кредитор, який діяв в умовах правової невизначеності, у минулому порушив права особи, яку він вважає боржником, то для останнього ефективним способом захисту буде той, який спрямований на захист порушеного права, а не на превентивний захист інтересу. Тобто звернення з позовом для усунення правової невизначеності, яка існувала у минулому, в означеній ситуації не є ефективним способом захисту. Зокрема, якщо суд розглядає справу про стягнення з боржника коштів, то останній має захищати свої права саме в цьому провадженні, заперечуючи проти позову та доводячи відсутність боргу, зокрема відсутність підстав для його нарахування, бо вирішення цього спору призведе до правової визначеності у правовідносинах сторін зобов`язання. Наявність відповідного боргу чи його відсутність, як і відсутність підстав для нарахування боргу, є предметом доказування у спорі про стягнення з відповідача коштів незалежно від того, чи подав останній зустрічний позов про визнання відсутності права кредитора. Тому для захисту права відповідача у ситуації, коли кредитор вже звернувся з вказаним позовом про стягнення коштів, не потрібно заявляти зустрічний позов, а останній не може бути задоволений. Аналогічно після звернення кредитора з позовом про стягнення коштів боржник не може заявляти окремий позов про визнання відсутності права вимоги в кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника. Такий окремий позов теж не може бути задоволений, оскільки боржник має себе захищати у судовому процесі про стягнення з нього коштів, заперечуючи проти відповідного позову кредитора. Застосування боржником способу захисту інтересу, спрямованого на усунення правової невизначеності у відносинах із кредитором, є належним лише в разі, якщо така невизначеність триває, ініційований кредитором спір про захист його прав суд не вирішив і відповідне провадження не було відкрите. У разі, якщо кредитор уже ініціював судовий процес, спрямований на захист порушеного, на його думку, права, або такий спір суд уже вирішив, звернення боржника з позовом про визнання відсутності права вимоги у кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника не є належним способом захисту. В даній ситуації вже є рішення Рахівського районного суду за позовом ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК"до [PERSON] про стягнення кредитної заборгованості за Кредитним договором № MKBIGK00000004 від 16.09.2005 року, який є предметом даного позову, і, як вже зазначалося вище, [PERSON] будучи обізнаною про відкриття провадження у справі, ні вона, ні її представник [PERSON] , жодних заперечень з приводу несправедливих мов договору суду не надавали. Дане рішення згідно з автоматизованою системою документообігу суду набрало законної сили 10.01.2018. З огляду на зазначені вище обставини суд не знайшов підстав для задоволення даного позову. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, з урахуванням того, що [PERSON] при подачі позову не сплачувала судовий збір на підставі ст. 22 ЗУ «Про захист прав споживачів», та враховуючи, що суд відмовляє у задоволенні позову, тому судовий збір за розгляд даної позовної заяви в сумі 908 гривень слід віднести за рахунок держави.

Outcome: dismissed