Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-22 00:00:00

У грудні 2017 року позивач [PERSON] звернувся до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до відповідача публічного акціонерного товариства "Універсал Банк" (далі - ПАТ "Універсал Банк"), яке в подальшому було перейменоване в акціонерне товариство "Універсал Банк" (далі - АТ "Універсал Банк"), про захист прав споживача, визнання недійсним кредитного договору. [PERSON] свої позовні вимоги обґрунтовував тим, що 12 червня 2008 року між ним та відкритим акціонерним товариством "Універсал Банк" (далі - ВАТ "Універсал Банк") укладено кредитний договір №055-2008-2050, згідно з яким банк зобов`язався надати позичальнику кредит у сумі 104390,00 доларів США на строк по 10 червня 2033 року. Процентна ставка за користування кредитом становила 13,45% річних. Як стверджував позивач, при укладенні оспорюваного кредитного договору від 12 червня 2008 року №055-2008-2050 відповідач у порушення вимог ч. 2 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" не надав позичальнику [PERSON] у письмовій формі повної інформації про умови кредитування, орієнтовну сукупну вартість кредиту. Також [PERSON] зазначив, що відповідач вдався до нечесної підприємницької практики, ввів його в оману щодо валюти кредиту, порядку його надання, процентної ставки за кредитом та умов повернення кредиту. З цих підстав позивач просив суд визнати недійсним кредитний договір від 12 червня 2008 року №055-2008-2050, укладений між ВАТ "Універсал Банк" та [PERSON] . Відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому стверджував, що при укладенні оспорюваного кредитного договору було дотримано усіх положень Закону України "Про захист прав споживачів", а тому підстави для визнання його недійсним відсутні. Позивач та його представник у судовому засіданні підтримали позовні вимоги з урахуванням поданої 14 травня 2019 року заяви про уточнення позовних вимог, просили суд позов [PERSON] задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечував з мотивів, наведених у відзиві, просив суд відмовити [PERSON] у задоволенні його позову. Також представник відповідача просив застосувати позовну давність до вимог [PERSON] . Заслухавши вступні слова позивача, представників сторін, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд дійшов такого висновку. Ч. 1 ст. 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з ст. 6, ч. 1 ст. 627 та ч. 1 ст. 628 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України кредитодавець зобов`язується за кредитним договором надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. З матеріалів справи вбачається, що 12 червня 2008 року ВАТ "Універсал Банк", правонаступником якого є АТ "Універсал Банк", та [PERSON] укладено кредитний договір №055-2008-2050, за умовами якого банк зобов`язався надати позичальнику кредит у сумі 104390,00 доларів США на строк по 10 червня 2033 року. Базова процентна ставка за користування кредитом становила 13,45% річних, процентна ставка за користування коштами понад встановлений строк (підвищена процентна ставка) - 40,35% річних (т. 1, а. с. 60-65). 10 липня 2009 року між публічним акціонерним товариством "Універсал Банк" (далі - ПАТ "Універсал Банк"), правонаступником якого є АТ "Універсал Банк", та [PERSON] укладено додаткову угоду до кредитного договору від 12 червня 2008 року №055-2008-2050, якою на період з 10 липня 2009 року по 04 серпня 2009 року зменшено базову процентну ставку за користування кредитом до 9,42% річних та погоджено, що з 05 серпня 2009 року застосовуватиметься базова процентна ставка у розмірі 13,45% річних. Розмір підвищеної процентної ставки не змінено (т. 1, а. с. 110-111). 05 серпня 2009 року ПАТ "Універсал Банк" та [PERSON] укладено додаткову угоду до кредитного договору від 12 червня 2008 року №055-2008-2050, за умовами якої на період з 05 серпня 2009 року по 09 січня 2010 року встановлено базову процентну ставку за користування кредитом у розмірі 9,42% річних, підвищену - у розмірі 17,42% річних та погоджено, що з 10 січня 2010 року до 09 січня 2015 року застосовуватиметься базова процентна ставка у розмірі 13,89% річних, а підвищена - у розмірі 21,89% річних. Починаючи з 10 січня 2015 року базова процентна ставка визначена на рівні 13,45% річних, а підвищена - 21,45% річних (т. 1, а. с. 116-125). Відповідно до ч. ч. 1-5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно з ч. ч. 1 і 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України. Закон України "Про захист прав споживачів" регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Відповідно до п. 23 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про захист прав споживачів" (тут і далі - Закон у редакції, чинній на час укладення кредитного договору) споживчий кредит - кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. Договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов`язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов`язується повернути їх разом з нарахованими відсотками (ч. 1 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів"). [PERSON] отримав кредит для придбання житла (т. 1 , а. с. 96), а тому за своїм змістом кредитний договір від 12 червня 2008 року №055-2008-2050 є договором про надання споживчого кредиту. За приписами ч. 2 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Механізм повідомлення кредитодавцями позичальників про відомості, передбачені ч. 2 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів", визначений постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168 "Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту" (постанова втратила чинність на підставі постанови правління Національного банку України від 08 червня 2016 року №49). Цією постановою передбачено, що банки зобов`язані отримати письмове підтвердження споживача про ознайомлення з інформацією, зазначеною в ч. 2 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів". Зі змісту оспорюваного договору вбачається, що він підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних його умов, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності. Умови кредитного договору викладені чітко та з повною інформацією стосовно умов кредитування. Перед укладенням кредитного договору від 12 червня 2008 року №055-2008-2050 [PERSON] у письмовій формі ознайомлено з інформацією про умови кредитування та іншою інформацією, передбаченою ч. 2 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів", про що зазначено у кредитному договорі, скріпленому підписом позивача (п. 8.5 договору). Відповідно до ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів" нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Ч. 2 ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів" визначено, що підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність, що вводить споживача в оману або є агресивною. За положеннями ч. 4 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) інші умови, визначені законодавством. У договорі про надання споживчого кредиту може зазначатися, що відсоткова ставка за кредитом може змінюватися залежно від зміни облікової ставки Національного банку України або в інших випадках. Про зміну відсоткової ставки за споживчим кредитом споживач повідомляється кредитодавцем письмово протягом семи календарних днів з дати її зміни. Без такого повідомлення будь-яка зміна відсоткової ставки є недійсною. П. 3.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168 (тут і далі - у редакції, чинній на час укладення кредитного договору), передбачено, що банки зобов`язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача, зазначивши таке:значення процентної ставки та порядок обчислення процентних доходів відповідно до вибраного банком методу згідно з вимогами нормативно-правових актів Національного банку;перелік, розмір і базу розрахунку всіх комісій (тарифів) банку, що пов`язані з наданням, обслуговуванням і погашенням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, здійснення валютно-обмінних операцій, юридичне оформлення тощо;перелік і розмір інших фінансових зобов`язань споживача, які виникають на користь третіх осіб згідно з вимогами законодавства України та/або умовами кредитного договору (страхові платежі під час страхування предмета застави, життя та працездатності споживача, розмір зборів до Пенсійного фонду України, комісії під час купівлі-продажу іноземної валюти для погашення кредиту та процентів за користування ним, біржові збори, послуги реєстраторів, нотаріусів, інших осіб тощо). Отже, сукупною вартістю кредиту є інформація про процентну ставку, вартість сукупних послуг та інших фінансових зобов`язань позичальника, варіанти погашення кредиту, кількість платежів, їх періодичність та обсяги. За змістом ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України). Істотними умовами кредитного договору відповідно ч. 1 ст. 638 та ст. 1054 ЦК України є умови про мету, суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі і погашення, розмір, порядок нарахування та виплата процентів, відповідальність сторін. Укладений між сторонами справи кредитний договір від 12 червня 2008 року №055-2008-2050 містить усі істотні умови, визначені законодавцем для кредитного договору. У вказаному договорі, додатках №1 (Перелік та вартість супутніх послуг, що надаються кредитором та третіми особами і пов`язані з отриманням та обслуговуванням кредиту) та №2 до нього (Графік платежів), підписаних позичальником, зазначена інформація про процентну ставку, вартість сукупних послуг та інших фінансових зобов`язань позичальника, варіанти погашення кредиту, кількість платежів, їх періодичність та обсяги (т. 1, а. с. 60-70). Отже, у кредитному договорі від 12 червня 2008 року №055-2008-2050 міститься детальний розпис сукупної вартості кредиту для позичальника [PERSON] . Діяльністю, що вводить в оману вважається така комерційна діяльність, в котрій, виходячи з фактичної ситуації, приймаючи до уваги всі особливості, обставини та обмеження комунікативного середовища, продавець не надає суттєво необхідної середньостатистичному споживачеві інформації для прийняття обдуманого рішення щодо угоди, що веде або може призвести до укладення середньостатистичним покупцем угоди, яка не була б укладена ним при інших обставинах. Також, бездіяльністю, яка вводить в оману визнається ненадання продавцем або несвоєчасне надання в двоякій, нечіткій, незрозумілій формі інформації, що вважається суттєвою. Зокрема, суттєвою є інформація про ціну угоди. У ст. ст. 81, 82 ЦПК України встановлені правила звільнення сторони від доказування та розподілу доказування між сторонами. Згідно з положенням, передбаченим ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених цим Кодексом. Позивачем не доведено з посиланням на належні, допустимі та достовірні докази, що при укладенні оспорюваного кредитного договору банком застосувалась нечесна підприємницька практика, зокрема, що банк вчинив дії чи допустив будь-яку бездіяльність, що ввела [PERSON] в оману або була агресивною. Щодо твердження позивача про виклад кредитного договору від 12 червня 2008 року №055-2008-2050 надто дрібним шрифтом, що ускладнює його читання та сприйняття, то такі твердження спростовуються самим фактом підписання позичальником договору, що свідчить про усвідомлення його умов та згоду з ними. Крім того [PERSON] не доведено, що він був обмежений у часі для ознайомлення з умовами кредитного договору та прийняття усвідомленого рішення про укладення договору саме з ВАТ "Універсал Банк" на умовах, визначених цим договором. Нормою ч. 1 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" продавцю (виконавцю, виробнику) заборонено включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача (ч. 2 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів). Перелік несправедливих умов договору міститься у ч. 3 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", проте він не є вичерпним. Умови договору про надання споживчого кредиту, які вважаються несправедливими, зазначені у ч. 5 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів". Так, несправедливими вважаються умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: 1) для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; 2) споживач зобов`язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; 3) передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; 4) встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки. П. 2.2 кредитного договору від 12 червня 2008 року №055-2008-2050 передбачено право банку припинити видачу кредиту у разі істотної зміни кон`юнктури ринку або інших фінансових ринків, якщо така зміна може спричинити істотне погіршення фінансового результату від виконання кредитних операцій за цим договором для кредитора відносно очікуваного фінансового результату на момент укладення цього договору Отже, надання послуги з кредитування може бути припинене виключно з об`єктивної причини - зміни кон`юнктури ринку або інших фінансових ринків, а не за власним розсудом банку. Відтак наведена умова договору не може вважатись несправедливою. Згідно з п. 2.12 кредитного договору від 12 червня 2008 року №055-2008-2050 кредитор може збільшити процентну ставку, зазначену у п. 1.1 договору, у разі зміни Національним банком України чинної облікової ставки та/або у разі запровадження адміністративних та/або інших заходів, які збільшують вартість коштів на українському ринку, та/або у випадку зміни ставок LIBOR, EURIBOR, та/або в інших випадках, якщо кредитор обґрунтовано вважає, що така зміна відповідає ринковим умовам або має безпосередній вплив на вартість кредитних ресурсів кредитора. Про зміну процентної ставки кредитор має повідомити позичальника письмово. Чинне на час укладення кредитного договору від 12 червня 2008 року №055-2008-2050 цивільне законодавство не забороняло банкам в односторонньому порядку змінювати процентну ставку за користування кредитом. Зокрема, ч. 4 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" було передбачено, що у договорі про надання споживчого кредиту може зазначатися, що відсоткова ставка за кредитом може змінюватися залежно від зміни облікової ставки Національного банку України або в інших випадках. Положення п. 2.12 оспорювавного кредитного договору не можна вважати несправедливим, позаяк зміна банком процентної ставки за кредитом в односторонньому порядку можлива лише у разі настання певних умов з додержанням встановленої кредитним договором процедури. Більш того, у випадку незгоди зі зміною процентної ставки позичальник вправі достроково повернути кредит та розірвати кредитний договір. П. 3.3 кредитного договору від 12 червня 2008 року №055-2008-2050 визначено обов`язок позичальника забезпечити страхування на користь кредитора в акредитованій кредитором страховій компанії предмет іпотеки, переданий у забезпечення виконання позичальника за цим договором. Тобто позичальнику надано право вибору страхової компанії, з якими він може укласти договір страхування предмета іпотеки. Оспорюваний кредитний договір від 12 червня 2008 року №055-2008-2050 не містить жорсткого обов`язку позичальника укласти договір з конкретною страховою компанією, яка одноосібно визначена банком. Положеннями п. 5.2.5 кредитного договору від 12 червня 2008 року №055-2008-2050 визначено, що відповідно до ст. ст. 525, 611 ЦК України сторони погодили, що у випадку настання будь-якої з обставин, вказаних нижче, та направлення кредитором на адресу позичальника повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту і не усунення позичальником порушень умов за цим договором протягом 30 календарних днів з дати відправлення кредитором вищевказаного повідомлення (вимоги) позичальнику, вважати термін повернення кредиту таким, що настав на 31 календарний день з дати відправлення кредитором позичальнику повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту. У цьому пункті кредитного договору міститься перелік обставин для зміни терміну погашення кредиту, які сторони, діючи свідомо та вільно, враховуючи власні інтереси, за взаємною згодою домовились вважати істотним порушенням умов кредитного договору від 12 червня 2008 року №055-2008-2050. Відповідно до п. 6.1 кредитного договору від 12 червня 2008 року №055-2008-2050 за невиконання або неналежне виконання взятих на себе зобов`язань за цим договором сторони несуть відповідальність в порядку та на умовах, обумовлених чинним законодавством України та цим договором. Жодної умови, яку можна кваліфікувати як несправедливу, цей пункт договору не містить. Крім цього, [PERSON] у своїй заяві про уточнення позовних вимог (т. 2, а. с. 118-119) зазначав про те, що умова п. 6.4 кредитного договору від 12 червня 2008 року №055-2008-2050 є несправедливою, однак суд звертає увагу позивача на те, що пункт з таким номером у кредитному договорі відсутній (т. 1, а. с. 60-65). Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 62 Закону України "Про банки і банківську діяльність" (тут і далі - у редакції, чинній на час укладення кредитного договору) інформація щодо юридичних та фізичних осіб, яка містить банківську таємницю, розкривається банками з письмового дозволу власника такої інформації. Згідно з п. 8.4 кредитного договору від 12 червня 2008 року №055-2008-2050 позичальник однозначно та без жодних застережень уповноважує кредитора, а також дає пряму згоду на розкриття особистих даних позичальника, балансу рахунків, які є на даний момент або будуть обслуговуватись кредитором у майбутньому, а також транзакції по рахунках, так само як і будь-яку іншу інформацію про позичальника, доступну кредитору у випадках, коли кредитор вимагає, щоб така інформація була розкрита для подальшого здійснення його банківської діяльності, а також виключно юридичним особам, які прямо чи опосередковано пов`язані з кредитором і надають кредитору послуги, пов`язані з банківською діяльністю. Зі змісту наведеного положення кредитного договору вбачається, що позичальник надав кредитодавцеві згоду на розкриття третім особам інформації про нього та його операції, що становлять банківську таємницю, а тому розкриття банком такої інформації відповідає вимогам чинного законодавства. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] в дослідженій вище частині є необґрунтованими і задоволенню не підлягають. Як на підставу своїх позовних вимог, [PERSON] покликається на те, що абз. 2 пп. 4.1.1 п. 4.1, п. 9.8 кредитного договору від 12 червня 2008 року №055-2008-2050 щодо встановлення комісійної винагороди за дострокове повернення кредиту, а також плати за ініціювання кредиту є недійсними, оскільки вони є несправедливими, містять зміни у витратах. З цього приводу суд зазначає таке. П. 4.1 кредитного договору від 12 червня 2008 року №055-2008-2050 передбачено, що позичальник має право здійснити дострокове погашення кредиту, за умови, що нараховані кредитором проценти за користування кредитом і всі інші платежі, які повинні бути сплачені на відповідну дату дострокового виконання (комісія, штраф тощо), будуть сплачені позичальником в момент такого дострокового погашення кредиту, а також виконання наступних умов: 4.1.1 достроковим повним погашенням вважається повернення позичальником суми кредиту та нарахованих процентів за його користування в повному обсязі на дату погашення до настання кінцевого терміну погашення за цим договором. Позичальник може здійснювати дострокове повне погашення у будь-який час, але за умови письмового попередження кредитора про намір здійснити таке дострокове повне погашення не менш ніж за 3 робочі дні до дати погашення. При цьому, якщо дострокове повне погашення кредиту здійснюється протягом перших 24 місяців строку дії цього договору, позичальник сплачує кредитору комісійну винагороду у розмірі 3% від суми, вказаної в п. 1.1 цього договору, при цьому така комісія має бути сплачена в гривні. У разі, якщо кредит надано в іноземній валюті, така комісія розраховується як гривневий еквівалент за курсом НБУ на дату сплати цієї комісії кредитору. Строк сплати такої винагороди - одночасно з достроковим погашенням кредиту. Відповідно до п. 9.8 кредитного договору від 12 червня 2008 року №055-2008-2050 позичальник у день надання йому кредиту за договором сплачує кредитору плату за ініціювання кредиту у розмірі 5551,58 грн. Укладенням цього договору позичальник доручає кредитору в порядку договірного списання здійснити списання суми такої плати з поточного рахунку позичальника, відкритого у кредитора, у відповідній валюті та наступне її перерахування на відповідний рахунок кредитора. За приписами п. 3 ч. 5 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Аналіз норм ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за дострокове погашення кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними (такий висновок суду відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду від 16 липня 2018 року у справі №712/10675/12). У постанові від 28 серпня 2019 року у справі №343/557/15-ц Верховний Суд вказав на те, що умови договору про надання споживчого кредиту, якими передбачено сплату винагороди за надання фінансового інструменту, тобто за дію, якю банк здійснює на власну користь, є несправедливими та суперечить принципу добросовісності Ураховуючи зазначене, суд вважає, що положення абз. 2 пп. 4.1.1 п. 4.1, п. 9.8 кредитного договору від 12 червня 2008 року №055-2008-2050 є несправедливими, оскільки містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо сплати комісійної винагороди за дострокове погашення кредиту та стягнення плати за ініціювання кредиту, і це є підставою для визнання таких положень договору недійсними з моменту їх укладення Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", що містяться у ст. 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. [PERSON] не довів належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами того факту, що про порушення свого цивільного права він не міг дізнатися раніше, що є його процесуальним обов`язком (ст. ст. 12, 81 ЦПК України), адже договір складений в двох екземплярах, один із яких знаходиться у позивача. Посилання [PERSON] на те, що він у жовтні 2017 року дізнався про те, що абз. 2 пп. 4.1.1 п. 4.1, п. 9.8 кредитного договору від 12 червня 2008 року №055-2008-2050 суперечать Закону України "Про захист прав споживачів", звернувшись за юридичною консультацією, є безпідставними, оскільки позивач не довів перешкод у зверненні ним раніше за правничою допомогою та до суду за захистом свого порушеного права. За правилами ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. У ході розгляду справи представником відповідача АТ "Універсал Банк" подано до суду заяву про застосування позовної давності (т. 2, а. с. 79). Ч. 4 ст. 267 ЦК України встановлено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Отже, у задоволенні позову [PERSON] в частині вимоги про визнання недійсним абз. 2 пп. 4.1.1 п. 4.1, п. 9.8 кредитного договору від 12 червня 2008 року №055-2008-2050 слід відмовити у зв`язку з пропуском позовної давності.

Outcome: dismissed