Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-12 00:00:00

У січні 2014 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до ПАТ «Родовід Банк» про часткове визнання недійсним кредитного договору. Обґрунтовуючи позов, з урахуванням уточнених позовних вимог від 22.06.2015 року, позивач посилався на те, що 05.04.2005 року між сторонами було укладено кредитний договір №28.3/1-005.05.1, згідно з умовами якого позивач отримав кредит в сумі 36 000,00 доларів США на споживчі цілі та зобов'язувався повернути зазначені кошти з урахуванням встановлених відсотків відповідно до узгодженого графіку платежів у строк до 05.04.2015 року. В подальшому, відповідно до додаткових договорів, сума кредиту склала 70 000,00 доларів США. Позивач просив суд ухвалити рішення яким, визнати несправедливим п.4.5 договору №2 про внесення змін до кредитного договору від 05.04.2005 року №28.3/1-005.05.1 від 21.05.2007 року. [PERSON] посилався на те, що згаданий договорів в порушення ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" містить в собі умови, які є несправедливими і ця обставина є встановленою рішенням Апеляційного суду м. Києва від 03.06.2014 року, тому не повинна доказуватись при розгляді цієї справи, як це передбачено ст. 61 ЦПК України. Позивач у судове засідання з'явився позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд їх задовольнити. Представник відповідача у судове засідання не зявився, про розгляд справи повідомлений в установленому законом порядку. Подав суду письмову заяву про застосування строків позовної давності. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити Цивільному Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Статтею 203 ЦК України встановлено вимоги додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 6) правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. У відповідності до статті 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Пунктом 7 Постанови №9 Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року передбачено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. За змістом статті 216 ЦК та виходячи із загальних засад цивільного законодавства суд може застосувати з власної ініціативи реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину. Інші наслідки недійсності оспорюваного правочину (відшкодування збитків, моральної шкоди тощо) суд застосовує відповідно до статті 11 ЦПК. Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 6 Закону України від 12.07.2001 року N 2664-III "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" договір про надання фінансових послуг повинен містити розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків. За положеннями ч.5 ст.11, ст.18 Закону України від 12.05.1991 року N 1023-XII "Про захист прав споживачів" (в редакції Закону чинної на час укладення оспорюваних договірних положень) до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором.(п.5 ч.3 ст.18 вищевказаного Закону) Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Відповідна правова позиція міститься і в постанові Верховного Суду України від 25.09.2013 року у справі №6-80цс13, яка з огляду на положення ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для застосування судами України. Судом встановлено, що 05.04.2005 року між сторонами був укладений договір №28.3/1-005.05.1 за яким позивач отримав у кредит 36 000 дол. США строком до 05.04.2015 року із сплатою 15.7% річних за його використання. За п.4.7 цього договору було визначено, що за порушення строків повернення кредитів чи сплати процентів, позичальник зобов'язується сплачувати Банку за кожний день пеню у розмірі подвійної процентної ставки, встановленої у пункті 1.4 цього Договору, від суми простроченого платежу.(а.с.37-38) Окрім того, 21.05.2007 року між сторонами вказаного договору була укладено договір №2 за яким кредитний договір був викладений в новій редакції, зокрема п.4.5 нової редакції кредитного договору визначено, що за порушення строків повернення кредитів та/або сплати процентів за користування кредитами, позичальник мав сплачувати банку пеню за кожний день прострочки у розмірі подвійної процентної ставки, яка вказана в п.1.3 цього договору.(а.с.39-40) Таким чином, згідно до вищенаведених положень кредитного договору за порушення строків повернення кредиту чи сплати процентів позичальник мав сплачувати банку пеню річний розмір якої складав: із 05.04.2005 року - 11 461% (за умовами договору від 05.04.2005 року за ставкою 15.7% х 2 х 365 днів), із 21.05.2007 року - 9855% (за умовами договору в редакції угоди від 21.05.2007 року за ставкою 13.5% х 2 х 365 днів), та із 10.10.2008 року 12 410% ( 17% х 2 х 365 днів). Вказане свідчить, що такі умови п.4.7 кредитного договору № 28.3/1-005.05.1 від 05.04.2005 року та п.4.5 договору №2 від 21.05.2007 року про внесення змін до кредитного договору від 05.04.2005 року №28.3/1-005.05.1 є несправедливими, оскільки встановлюють вимогу щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором, що порушує принцип добросовісності. Такі умови договору свідчать про наявність істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, а відтак, доводи позивача про наявність підстав застосування п.5 ч.3 ст.18 вищевказаного Закону колегія суддів Апеляційного суду м. Києва у справі №22-ц/796/7675/2014 визнала обґрунтованими. (а.с. 42-43). Відповідно до ст.61 ч.3 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. За змістом вказаної норми законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об'єктивної можливості цієї особи знати про ці факти. Відповідна правова позиція міститься і в постанові Верховного Суду України від 21.05.2014 року у справі №6-7цс14, яка з огляду на положення ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для застосування судами України. Про наявність положень п.4.7 кредитного договору №28.3/1-005.05.1 від 05.04.2005 року і п.4.5 договору №2 від 21.05.2007 року про внесення змін до кредитного договору від 05.04.2005 року №28.3/1-005.05.1 позивач дізнався з часу підписання вказаних договорів у квітні 2005 року та у травні 2007 року про що свідчить його підпис під вищевказаними угодами. З цього ж часу позивач мав об'єктивну можливість знати про невідповідність вищезазначених і оспорюваних ним положень кредитного договору вимогам п.5 ч.3 ст.18 вищевказаного Закону України «Про захист прав споживачів», а відтак про порушення свого права. Із зазначеним позовом [PERSON] звернувся до Дарницького районного суду м.Києва наприкінці січня 2016 року. Представник відповідача надав до суду письмову заяву про застосування строку позовної давності як на підставу відмови у задоволенні позовних вимог. Позивач в судовому засіданні, повідомив, що строки позовної давності не порушені, оскільки про порушення своїх прав позивач дізнався після відповідних судових рішень, які прийняті судами в межах визначеного законом строку для звернення до суду з зявленим позовом. Разом з тим, суд вважає важливими дані твердження позивача, натомість не може їх врахувати виходячи з наступного. Про наявність положень п. 4.5 договору № 2 від 21.05.2007 р. про внесення змін до кредитного договору від 05.04.2005 р. №28.3/І-005.05.1 позивач дізнався з часу підписання вказаних договорів у травні 2007 року про що свідчить його підпис під вищевказаною угодою. З цього ж часу позивач мав об'єктивну можливість знати про невідповідність вищезазначених і оспорюваних ним положень кредитного договору вимогам п. 5 ч. 3 ст. 18 вищевказаного Закону України «Про захист прав споживачів». Окрім того, зазначений факт також був встановлений рішенням Апеляційного суду м. Києва від 03.06.2014, на яке посилається сам позивач, копія якого міститься в матеріалах цивільної справи на а.с. 42-43, що в силу ч.3 ст. 61 ЦПК України не потребує доказування. Частиною 1 ст. 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких обставин суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню з підстав пропуску позивачем строку позовної давності (ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України). Враховуючи вищенаведене та

Outcome: dismissed