Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-10 00:00:00

В лютому 2016 року Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Південкомбанк» (далі ПАТ «КБ «Південкомбанк») в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «Південкомбанк» [PERSON] звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Зазначало, що 19.11.2007 року між ПАТ «КБ «Південкомбанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № 228, згідно умов якого кредитор зобовязався надати позичальнику грошові кошти у тимчасове користування у сумі 40 000,00 доларів США зі сплатою 14,49% річних, одноразовою комісією за підготовку та оброблення документів у розмірі 1,5% від суми кредиту та кінцевим строком повернення кредиту та процентів за кредитом 19.11.2009 року на умовах, визначених Договором, а позичальник зобовязався повернути кредит у визначений договором строк та сплатити проценти і комісії за користування кредитом. В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором між [PERSON] та ПАТ «КБ «Південкомбанк» 19.11.2007 року був укладений договір іпотеки № 216/К/228. У звязку із невиконанням позичальником умов кредитного договору банк 12.08.2008 року отримав виконавчий напис, яким з метою погашення заборгованості за кредитним договором у сумі 252\~381,15 грн. звернуто стягнення на предмет іпотеки. Посилаючись на те, що: - виконавче провадження з примусового виконання виконавчого напису було відкрито ВДВС Селидівського міського управління юстиції у Донецькій області 28.10.2008 року, але реалізація заставного майна не відбулася; 27.08.2009 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві без виконання, оскільки публічні торги з продажу предмета іпотеки двічі через відсутність покупців не відбулися; виконавчий напис повернуто без виконання на адресу банку, але такий до банку не надходив; за повідомленням Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області від 23.12.2015 року виконавче провадження з примусового виконання виконавчого напису від 20.08.2008 року, виданого приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу [PERSON] про звернення стягнення на нежиле приміщення магазин «Афелія», загальною площею 88,7 кв.м., яке знаходиться за адресою: Донецька область, м. Селидове, вул. Нагорна, 13, яке на праві приватної власності належить [PERSON], знищено згідно акту від 01.03.2013 року; - заборгованість [PERSON] за кредитним договором станом на 12.01.2016 року складає 41 926,20 доларів США, в тому числі прострочена заборгованість за кредитом 38 261,20 доларів США, прострочена заборгованість зі сплати процентів за користування кредитом 3 665,00 доларів США; пеня за порушення строків повернення кредиту та сплати процентів станом на 12.01.2016 року становить 59 264,28 грн. просив стягнути з відповідача зазначену суму заборгованості (а.с. 1-3). Заочним рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 25 квітня 2016 року в задоволенні позовних вимог ПАТ «КБ «Південкомбанк» відмовлено (а.с. 57-58). В апеляційній скарзі позивач ПАТ «КБ «Південкомбанк», посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог (а.с. 60-62). У судове засідання апеляційного суду сторони не з'явилися. Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «Південкомбанк» [PERSON] надіслала заяву про розгляд справи 11.04.2017 року у відсутність представника банку (а.с. 176). Відповідач [PERSON] про час та місце розгляду справи 11.04.2017 року повідомлений відповідно до частини 3 ст. 76 ЦПК України. Повістки про явку [PERSON] до апеляційного суду 03.03.2017 р., 21.03.2017 р. та 11.04.2017 р. повернуті до суду з позначкою Укрпошти «за закінченням терміну зберігання» (а.с. 153, а.с. 156, а.с. 191). Повістки, які направлялися йому судом першої інстанції, також повернуті до суду з цих же підстав. Згідно листа Селидівської міської ради № 99 від 23.03.2017 р. [PERSON] зареєстрований за адресою: [INFO] з 04 квітня 2006 року по теперішній час (а.с. 184). Згідно листа Обєднання співвласників багатоквартирного будинку «Єдність м. Селидове» від 07 квітня 2017 року [PERSON] за адресою: м. Селидове, вул. Нагорна, 33/48, фактично не проживає на протязі більш, ніж 10 років (а.с. 186-187). Відповідно до частини 3 ст. 76 ЦПК України якщо особу, якій адресовано судову повістку, не виявлено в місці проживання, повістку під розписку вручають будь-кому з повнолітніх членів сім'ї, які проживають разом з нею, а за їх відсутності - відповідній житлово-експлуатаційній організації або виконавчому органу місцевого самоврядування. Враховуючи, що в зареєстрованому місці проживання відповідача [PERSON] не виявлено, повістки про його явку до суду 11.04.2017 року відповідно до частини 3 ст. 76 ЦПК України вручено Обєднанню співвласників багатоквартирного будинку «Єдність м. Селидове», яке обслуговує житловий будинок № 33 по вул. Нагорна, 33 у м. Селидове, та виконавчому комітету Селидівської міської ради, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення (а.с. 179) та повернутими до апеляційного суду повістками з відмітками про неможливість вручення адресату [PERSON] у звязку з його відсутністю за місцем проживання (а.с. 186-188, а.с. 189 190). Відповідно до частини 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга позивача підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення з наступних підстав: З матеріалів справи встановлено, що 19 листопада 2007 року між ВАТ КБ «Південкомбанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № 228, згідно якого Банк надав Позичальнику [PERSON]А кредит у сумі 40\~000,00 доларів США зі сплатою 14,49 % річних, одноразової комісії за підготовку та оброблення документів у розмірі 1,5 % від суми кредиту та кінцевим терміном повернення кредиту та процентів за кредитом 19.11.2009 р. на умовах, визначених Договором, а Позичальник зобовязався повернути кредит у визначений даним Договором строк та сплатити проценти і комісії за користування Кредитом. Погашення кредиту здійснюється за графіком, який при його складанні є додатком № 1 та невідємною частиною цього Договору (пункт 1.1). Згідно пункту 1.3 кредитного договору в якості забезпечення Позичальником виконання своїх зобовязань щодо повернення Кредиту, сплати нарахованих процентів, комісій, можливих штрафних санкцій, а також інших витрат на здійснення забезпеченої заставою вимоги Позичальник укладає Договір іпотеки № 216/К/228 від 19.11.2007 року (а.с. 4-7). Згідно розрахунку заборгованості, наданого позивачем, станом на 12 січня 2016 року заборгованість відповідача за кредитним договором складає 41 926,20 доларів США, в тому числі прострочена заборгованість за кредитом 38 261,20 доларів США, прострочена заборгованість зі сплати процентів за користування кредитом 3 665,00 доларів США; пеня за порушення строків повернення кредиту та сплати процентів станом на 12.01.2016 року - 59 264,28 грн. (а.с. 21). Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що у звязку із порушенням відповідачем зобовязань за кредитним договором 12.08.2008 року було вчинено виконавчий напис про звернення стягнення на предмет іпотеки на нежитлове приміщення магазин «Афелія», загальною площею 88,7 кв.м, яке знаходиться за адресою: Донецька область, місто Селидове, вул. Нагорна, 13. 28.10.2008 року ВДВС Селидівського міського управління юстиції у Донецькій області було відкрито виконавче провадження. Реалізація заставленого майна не відбулася. Постановою державного виконавця виконавчий документ було повернуто стягувачеві без виконання, але банком виконавчий напис не отримано. Банк має можливість звернутися до нотаріуса для отримання копії витягу з виконавчим написом, має право на оскарження або повторне звернення за виконанням за даним виконавчим документом. Проте ПАТ «КБ «Південкомбанк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «Південкомбанк» звертається до суду із позовом про стягнення суми заборгованості, що зумовлює подвійну відповідальність за однією вимогою стягувача та не відповідає діючому законодавству (а.с. 57 58). З таким висновком суду першої інстанції погодитися не можливо, до нього суд дійшов порушивши норми матеріального права, про що обґрунтовано зазначає позивач в апеляційній скарзі. Відповідно до п. 4 частини 1 ст. 309 ЦПК України порушення або неправильне застосування норм матеріального права є підставами для скасування рішення\~суду першої інстанції і ухвалення нового\~рішення. Відповідно до частини 2 ст. 309 ЦПК України норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню. Згідно частини 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до частини 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до частини 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Як вбачається з матеріалів справи, банк свої зобовязання за кредитним договором виконав, відповідно до умов кредитного договору (пункт 1.1 договору) 19 листопада 2007 року надав позичальнику [PERSON] кредит у сумі 40\~000,00 доларів США. Відповідно до умов кредитного договору № 228 від 19.11.2007 року та графіку погашення заборгованості позичальник [PERSON] мав повернути кредит та проценти за кредитом до 19.11.2009 року (пункт 1.1 договору, додаток № 1 до договору), тобто строк виконання позичальником зобовязань за кредитним договором сплинув 19 листопада 2009 року. Згідно розрахунку позивача заборгованість [PERSON] за кредитним договором станом на 12.01.2016 року складає за тілом кредиту - 38\~261,20 доларів США, за процентами 3\~665,00 доларів США; в погашення кредиту та процентів за кредитом був внесений лише один платіж 20.12.2007 року у розмірі 1\~929,35 доларів США, з яких погашення кредиту 1\~738,80 доларів США, сплата процентів 190,55 доларів США (а.с. 15). Згідно розрахунку заборгованості заборгованість за процентами у сумі 3\~665,00 доларів США виникла до 19.11.2009 року (а.с. 15) і до теперішнього часу не погашена. Невиконання зобов'язання або виконання його з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), відповідно до ст. 610 ЦК України є порушенням зобов'язання. Оскільки відповідач у строк, встановлений кредитним договором, зобовязання не виконав, відповідно до частини 1 ст. 612 ЦК України він вважається таким, що прострочив. Тобто вимога Банку про погашення позичальником [PERSON] кредиту та процентів за користування кредитом є такою, що ґрунтується на законі. Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (стаття 549 ЦК України). Кредитним договором № 228 від 19.11.2007 року передбачено, що у разі прострочення позичальником строків сплати процентів та/або прострочення строків повернення кредиту кредитор має право нарахувати, а позичальник зобовязаний (у разі нарахування) сплатити пеню в національній валюті України в розмірі 1% від несвоєчасно сплаченої суми за кожний день прострочення, але не більше 50% від загальної суми виданого кредиту (пункт 4.1). Згідно розрахунку пені, наданого позивачем, пеня ним розрахована саме в розмірі 1% від несвоєчасно сплаченої суми за кожний день прострочення за період з 22 січня 2008 року по 28 липня 2008 року та складає: за несвоєчасне погашення кредиту - 10\~222,59 доларів США, що в національній валюті складає 50\~462,36 грн.; за несвоєчасне погашення процентів - 3\~207,02 долари США, що в національній валюті складає 15\~835,76 грн.; погашено пені 31.03.2008 року 7\~033,84 грн., заборгованість за пенею складає - 59\~264,28 грн. (а.с. 16-17). Заборгованість за пенею відповідно до пункту 4.1 кредитного договору не перевищує 50% від загальної суми виданого Кредиту. Оскільки пеня позивачем нарахована за період до 14 квітня 2014 року, норма статті 2 Закону України від 02.09.2014 року № 1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» на спірні правовідносини не розповсюджується. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. До вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) відповідно до ст. 258 ЦК України встановлена спеціальна позовна давність - в один рік. Відповідно до ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина 1). За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина 5). Згідно частини 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. У цій справі відповідач заяву про застосування позовної давності не подав, а тому підстави для вирішення питання про її застосування відсутні. Оскільки відповідач зобовязання за кредитним договором щодо своєчасного повернення суми отриманого кредиту та сплати нарахованих за користування кредитними коштами процентів, сплати нарахованої пені не виконав, позовні вимоги ПАТ «КБ «Південкомбанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором є обґрунтованими. В позовній заяві позивач зазначає, що у звязку із невиконанням позичальником умов кредитного договору за заявою банку приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу [PERSON] 12.08.2008 року на договорі іпотеки вчинено виконавчий напис, яким звернуто стягнення на предмет іпотеки для погашення заборгованості за кредитним договором у сумі 252\~381,15 грн. Виконавче провадження з примусового виконання виконавчого напису ВДВС Селидівського міського управління юстиції у Донецькій області було відкрито 28.10.2008 року, але реалізація заставного майна не відбулася і 27.08.2009 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві без виконання. Фактично виконавчий напис на адресу банку не повернувся, тобто втрачений. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції послався на те, що банк має можливість оскаржити постанову державного виконавця про повернення виконавчого напису без виконання або повторного звернутися за виконанням. Звернення ПАТ «КБ «Південкомбанк» до суду із позовом про стягнення суми заборгованості зумовлює подвійну відповідальність за однією вимогою стягувача, що не відповідає діючому законодавству (а.с. 57 58). В апеляційній скарзі позивач зазначає, що виконавчий напис втрачено та нормами діючого законодавства видача дублікату виконавчого напису не передбачена. В разі звернення кредитора до суду після вчинення виконавчого напису про звернення стягнення на предмет іпотеки з вимогою про стягнення заборгованості за кредитним договором суд має зясувати питання про виконання виконавчого напису і з урахуванням цього вирішити спір на підставі чинного законодавства та умов кредитного договору. На теперішній час втрачений виконавчий напис не виконано, заборгованість за кредитним договором № 228 від 19.11.2007 року не погашена (а.с. 57 58). Зазначені доводи апеляційної скарги є обгрунтованими. Відповідно до п. 17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК). Такі підстави, зокрема, зазначені у статтях 599 - 601, 604 - 609 ЦК. Наявність виконавчого напису нотаріуса, вчиненого за невиконання кредитного договору, за відсутності реального виконання боржником свого зобов'язання, не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін й не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання процентів за користування кредитом і пені, передбачених договором за несвоєчасну сплату кредиту. У разі звернення кредитодавця до суду після вчинення виконавчого напису про звернення стягнення на предмет іпотеки з вимогою про стягнення кредитної заборгованості суд має з'ясувати питання про виконання виконавчого напису і з урахуванням цього вирішити спір на підставі чинного законодавства та умов кредитного договору. Згідно правової позиції, яка викладена Верховним Судом України в постанові від 13.03.2017 року у справі № 6-224цс17, відповідно до ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Належним виконанням зобов'язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов'язки сторін зобов'язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки повинне задовольнити вимоги кредитора за основним зобовязанням, і тільки ця обставина може бути підставою для припинення зобовязання, що вважається виконаним згідно зі статтею 599 ЦК України. Згідно правової позиції, яка викладена Верховним Судом України в постанові від 03.02.2016 року у справі № 6-1080цс15, звернення стягнення на предмет іпотеки не призводить до заміни основного зобовязання на забезпечувальне. Тому задоволення вимог за дійсним основним зобовязанням одночасно зі зверненням стягнення на предмет іпотеки не зумовлює подвійного стягнення за основним зобовязанням, оскільки домовленість сторін про його заміну забезпечувальним зобовязанням відсутня. Як зазначив Верховний Суд України в мотивувальній частині постанови, відповідно до частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. За змістом цієї статті звернення стягнення на предмет іпотеки повинне задовольнити вимоги кредитора за основним зобовязанням, і тільки ця обставина може бути підставою для припинення зобовязання, що вважається виконаним згідно зі статтею 599 ЦК України. Забезпечувальне зобовязання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному. Згідно матеріалів справи погашення вимог ПАТ «КБ «Південкомбанк» за рахунок реалізації предмета іпотеки не відбулося, виконавчий напис повернуто без виконання, що судом першої інстанції не враховано і призвело до помилкового висновку, що звернення ПАТ «КБ «Південкомбанк» до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором при наявності виконавчого напису про звернення стягнення на предмет іпотеки зумовлює подвійне стягнення за кредитним договором. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Стаття 16 ЦК України передбачає право кожної особи звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, примусове виконання обов'язку в натурі. Право на захист особа здійснює на свій розсуд (ст. 20 ЦК). Судом першої інстанції не враховано, що здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту, що наявність не виконаного виконавчого напису про звернення стягнення на предмет іпотеки не є перешкодою для обрання позивачем іншого способу захисту свого порушеного права звернення з вимогою про стягнення заборгованості до суду. Відповідно до статі 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. У справі «EAST/WEST ALLIANCE LIMITED» проти України» Європейський Суд зазначив, що стаття 13 Конвенції гарантує на національному рівні доступність засобу юридичного захисту, здатного забезпечувати втілення в життя змісту конвенційних прав і свобод, незалежно від того, у якій формі вони закріплені в національному правовому порядку. Отже, дія статті 13 вимагає надання національного засобу юридичного захисту у спосіб, який забезпечує вирішення по суті поданої за Конвенцією "небезпідставної скарги" та відповідне відшкодування, хоча договірним державам надається певна свобода дій щодо вибору способу, в який вони виконуватимуть свої конвенційні зобов'язання за цим положенням. Межі обов'язків за статтею 13 різняться залежно від характеру скарги заявника відповідно до Конвенції. Незважаючи на це, засоби юридичного захисту, які вимагаються за статтею 13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці; використанню засобів захисту не повинні невиправдано та необґрунтовано перешкоджати дії чи бездіяльність органів влади держави-відповідача (див., серед інших джерел, вищезазначене рішення у справі "Аксой проти Туреччини", п. 95, та рішення у справі "Кудла проти Польщі" [ВП], заява N 30210/96, п. 157, ECHR 2000-XI) (п: 1). Доводи апеляційної скарги ПАТ «КБ «Південкомбанк» про порушення судом першої інстанції норм матеріального права є обґрунтованими. Відповідно до п. 12 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» у разі якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам частини третьої статті 533 ЦК. Враховуючи зазначене, заочне рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі - стягнення заборгованість за кредитним договором станом на 12 січня 2016 року у сумі 41\~926 доларів США 20 центів, в тому числі прострочена заборгованість за кредитом - 38 261,20 доларів США, прострочена заборгованість зі сплати процентів за користування кредитом - 3 665,00 доларів США, а також стягнення пені за порушення строків повернення кредиту та сплати процентів станом на 12 січня 2016 року у сумі 59\~264 грн. 28 коп. Відповідно до частини 5 ст. 88 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат. При зверненні до суду з позовом позивачем сплачено судовий збір у сумі 15\~667,95 грн. (а.с. 26), з апеляційної скарги позивачем сплачено судовий збір в розмірі 19\~662,90 грн. (а.с. 63, а.с. 110), що відповідає встановленому частиною 2 ст. 4 Закону України від 08 липня 2011 року №3674-VI «Про судовий збір». Відповідно до частини 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Враховуючи, що апеляційний суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог ПАТ «КБ «Південкомбанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором в повному обсязі, витрати позивача по сплаті судового збору як з позовної заяви, так і з апеляційної скарги підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача в повному обсязі, тобто в сумі 35\~330,85 грн. (15\~667,95+19\~662,90).

Outcome: approved