Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-29 00:00:00

Керівник Броварської місцевої прокуратури Київської області Котяш А.І. в інтересах держави звернувся до суду з позовною заявою до Головного Управління Держгеокадастру в Київській області, [PERSON], третя особа: Управління Держгеокадастру в Іванківському районі про визнання недійсними наказів та договорів оренди землі, обґрунтувавши свої вимоги тим, що Броварською місцевою прокуратурою встановлено порушення вимог земельного законодавства під час відведення [PERSON] земельних ділянок для ведення фермерського господарства на території Іванківського району Київської області. Так, 44 наказами Головного управління Держземагентства у Київській області від 09.09.2014 року за № 10-5210/15-14-сг, № 10-5211/15-14-сг, № 10-5208/15-14 сг, № 10-5212/15-14-сг, № 10-5216/15-14 сг, № 10-5214/15-14 сг, № 10-5209/15-14 сг, № 10-5215/15-14 сг, № 10-5227/15-14 сг, № 10-5229/15-14 сг, № 10-5225/15-14 сг, № 10-5213/15-14 сг, № 10-5228/15-14 сг, № 10-5239/15-14 сг, № 10-5230/15-14 сг, № 10-5219/15-14 сг, № 10-5235/15-14 сг, № 10-5220/15-14 сг, № 10-5223/15-14 сг, № 10-5237/15-14 сг, № 10-5217/15-14 сг, № 10-5218/15-14 сг, № 10-5238/15-14 сг, № 10-5224/15-14 сг, № 10-5221/15-14 сг, № 10-5250/15-14 сг, № 10-5251/15-14 сг, № 10-5252/15-14 сг, № 10-5222/15-14 сг, № 10-5233/15-14 сг, № 10-5254/15-14-сг, № 10-5248/15-14 сг, № 10-5242/15-14 сг, № 10-5241/15-14 сг, № 10-5243/15-14 сг, № 10-5240/15-14 сг, № 10-5244/15-14 сг, № 10-5443/15-14 сг, № 10-5236/15-14 сг, № 10-5247/15-14 сг, № 10-5245/15-14 сг, № 10-5246/15-14 сг, № 10-5231/15-14 сг, № 10-5226/15-14 сг, на підставі письмових заяв [PERSON], надано дозвіл на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок в оренду, розташованих в межах Горностайпільської, Розважівської, Дитятківської, Тетерівської, Обуховицької, Макарівської, Оливської та Іванківської селищної рад, на території Іванківського району Київської області, загальним розміром 1544,9553 га, з цільовим призначенням - для ведення фермерського господарства, із земель сільськогосподарського призначення державної власності. У подальшому, наказами Головного управління Держземагентства у Київській області від 16.10.2014 року № 10-7558/15-14 сг, № 10-7515/15-14 сг, № 10-7560/15-14 сг, № 10-7606/15-14 сг, № 10-7602/15-14 сг, № 10-7526/15-14 сг, № 10-7550/15-14 сг, № 10-7528/15-14 сг, № 10-7531/15-14 сг, № 10-7621/15-14 сг, № 10-7617/15-14 сг, № 10-7556/15-14 сг, № 10-7619/15-14 сг, № 10-7519/15-14 сг, № 10-7517/15-14 сг, № 10-7599/15-14 сг, № 10-7532/15-14 сг, № 10-7541/15-14 сг, № 10-7520/15-14 сг, № 10-7522/15-14 сг, № 10-7566/15-14 сг, № 10-7564/15-14 сг, № 10-7626/15-14 сг, № 10-7625/15-14 сг, № 10-7597/15-14 сг, № 10-7552/15-14 сг, № 10-7627/15-14 сг, № 10-7548/15-14 сг, № 10-7512/15-14 сг, № 10-7544/15-14 сг, № 10-7539/15-14 сг, № 10-7514/15-14 сг, № 10-7543/15-14 сг, № 10-7562/15-14 сг, № 10-7524/15-14 сг, № 10-7536/15-14 сг, № 10-7534/15-14 сг, № 10-7622/15-14 сг, № 10-7623/15-14 сг, № 10-7615/15-14 сг, № 10-7546/15-14 сг, № 10-7611/15-14 сг, № 10-7609/15-14 сг, № 10-7607/15-14 сг, № 10-7601/15-14 сг, № 10-7529/15-14 сг, № 10-7554/15-14 сг затверджено 47 проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок в оренду для ведення фермерського господарства [PERSON] та надано в оренду 47 земельних ділянок: площею 23,7388 га (кадастровий номер [NUMBER]), площею 13.5 га (кадастровий номер [NUMBER]), площею 9.0416 га (кадастровий номер [NUMBER]), площею 5.9705 га (кадастровий номер [NUMBER]), площею 41.9144 га (кадастровий номер [NUMBER]), площею 42.0436 га (кадастровий номер [NUMBER]), площею 41.9144 га (кадастровий номер [NUMBER]), площею 43.2408 га (кадастровий номер [NUMBER]), площею 47.7777 га (кадастровий номер [NUMBER]), площею 90.3427 га (кадастровий номер [NUMBER]), площею 35,872 га (кадастровий номер [NUMBER]), площею 36,5051 га (кадастровий номер [NUMBER]), площею 30,6157 га (кадастровий номер [NUMBER]), площею 36,9179 га (кадастровий номер [NUMBER]), площею 53,79849 га (кадастровий номер [NUMBER]), площею 16,7563 га (кадастровий номер [NUMBER]), площею 36,252 га (кадастровий номер [NUMBER]), площею 5,509 га (кадастровий номер [NUMBER]), площею 97,6107 га (кадастровий номер [NUMBER]), площею 12,818 га (кадастровий номер [NUMBER]), площею 12,2247 га (кадастровий номер [NUMBER]), площею 39,4592 га (кадастровий номер [NUMBER]), площею 13,3871 га (кадастровий номер [NUMBER]), площею 106,0234 га (кадастровий номер [NUMBER]), площею 426,5557 га (кадастровий номер [NUMBER]), площею 33,33 га (кадастровий номер [NUMBER]), площею 87,8096 га (кадастровий номер [NUMBER]), площею 88,2063 га (кадастровий номер [NUMBER]), площею 29,7845 га (кадастровий номер [NUMBER]), площею 7,1580 га (кадастровий номер [NUMBER]), площею 7.5232 га (кадастровий номер [NUMBER]), площею 34.4929 га (кадастровий номер [NUMBER]), площею 38.3473 га (кадастровий номер [NUMBER]), площею 8.6789 га (кадастровий номер [NUMBER]), площею 9.1614 га (кадастровий номер [NUMBER]), площею 27.6569 га (кадастровий номер [NUMBER]), площею 56.6731 га (кадастровий номер [NUMBER]), площею 27.0016 га (кадастровий номер [NUMBER]), площею 7.7663 га (кадастровий номер [NUMBER]), площею 16.9593 га (кадастровий номер [NUMBER]), площею 12.8673 га (кадастровий номер [NUMBER]), площею 10.7492 га (кадастровий номер [NUMBER]), із земель сільськогосподарського призначення державної власності, загальною площею 1544.9553 га, строком на 49 років, розташованих на території Іванківського району Київської області. На підставі вказаних наказів між Головним управлінням Держземагентства у Київській області в особі в.о.начальника управління Держземагентства в Іванківському районі Нікитюк Т.В. 04.11.2014 року укладено з фізичною особою [PERSON] договори оренди землі на земельні ділянки з кадастровими номерами: [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER] та [NUMBER]. Вище зазначені договори оренди землі 05.11.2014 року зареєстровано реєстраційною службою Іванківського міжрайонного управління юстиції Київської області. Керівник Броварської місцевої прокуратури Київської області вважає, що Головним управління Держземагентства у Київській області прийнято накази від 09.09.2014 року № 10-5210/15-14-сг, № 10-5211/15-14-сг, № 10-5208/15-14 сг, № 10-5212/15-14-сг, № 10-5216/15-14 сг, № 10-5214/15-14 сг, № 10-5209/15-14 сг, № 10-5215/15-14 сг, № 10-5227/15-14 сг, № 10-5229/15-14 сг, № 10-5225/15-14 сг, № 10-5213/15-14 сг, № 10-5228/15-14 сг, № 10-5239/15-14 сг, № 10-5230/15-14 сг, № 10-5219/15-14 сг, № 10-5235/15-14 сг, № 10-5220/15-14 сг, № 10-5223/15-14 сг, № 10-5237/15-14 сг, № 10-5217/15-14 сг, № 10-5218/15-14 сг, № 10-5238/15-14 сг, № 10-5224/15-14 сг, № 10-5221/15-14 сг, № 10-5250/15-14 сг, № 10-5251/15-14 сг, № 10-5252/15-14 сг, № 10-5222/15-14 сг, № 10-5233/15-14 сг, № 10-5254/15-14-сг, № 10-5248/15-14 сг, № 10-5242/15-14 сг, № 10-5241/15-14 сг, № 10-5243/15-14 сг, № 10-5240/15-14 сг, № 10-5244/15-14 сг, № 10-5443/15-14 сг, № 10-5236/15-14 сг, № 10-5247/15-14 сг, № 10-5245/15-14 сг, № 10-5246/15-14 сг, № 10-5231/15-14 сг, № 10-5226/15-14 сг, всупереч вимогам земельного законодавства. Зокрема, в поданих [PERSON] клопотаннях про надання дозволів на розробку документації із землеустрою не обґрунтовано розміри вищевказаних земельних ділянок з урахуванням можливості їх обробітку, не зазначено при цьому самі перспективи діяльності фермерського господарства, не зазначено у заяві кількість членів фермерського господарства, наявність у нього чи у них прав на безоплатне отримання земельних ділянок у власність. Крім зазначеного, наказами Головного управління Держземагентства у Київській області від 16.10.2014 року надано в оренду земельні ділянки, які розташовані не єдиним масивом, та на значній відстані одна від одної, що у свою чергу унеможливлює їх раціональне використання. Вказані обставини підтверджуються картою-схемою, розробленою управлінням Держгеокадастру в Іванківському районі, згідно з якою земельні ділянки, передані в оренду [PERSON], розміщені в межах Горностайпільської, Розважівської, Дитятківської, Тетерівської, Обуховицької, Макарівської, Оливської сільських та Іванківської селищної рад, на території Іванківського району Київської області, які територіально є значно віддаленими одна від одної, що є грубими порушенням вимог ч.7 ст.7 Закону України «Про фермерське господарство». Окрім того, відповідно до інформації Державної інспекції сільського господарства в Київській області від 22.07.16 за [PERSON] будь-яка сільськогосподарська техніка та інші засоби обробітку землі, які б дали змогу обробляти землю та здійснювати задекларовану діяльність, не зареєстрована, що свідчить про відсутність у неї намірів та можливості займатися фермерським господарством. Враховуючи викладене, зазначені накази Головного управління Держземагентства у Київській області прийнято з порушенням вимог земельного законодавства, договори оренди землі, які зареєстровано реєстраційною службою Іванківського міжрайонного управління юстиції Київської області, укладені всупереч законодавчо встановленої процедури набуття права оренди на земельні ділянки з метою ведення фермерського господарства. Частинами 1, 2 статті 1 Закону України «Про фермерське господарство» передбачено, що фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян із створенням юридичної особи, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм для ведення фермерського господарства, відповідно до закону. Фермерське господарство може бути створене одним громадянином України або кількома громадянами України, які є родичами або членами сім'ї, відповідно до закону. Окрім цього, частиною 1 статті 7 Закону України «Про фермерське господарство» встановлено, що для отримання (придбання) у власність або в оренду земельної ділянки державної власності з метою ведення фермерського господарства громадяни звертаються до відповідної районної державної адміністрації. Частиною 7 статті 7 Закону України «Про фермерське господарство» передбачено, що земельні ділянки надаються громадянам для ведення фермерського господарства єдиним масивом з розташованими на них водними джерелами та лісовими угіддями, наближеними до існуючих шляхів, електро - і радіотелефонних мереж, газо- і водопостачальних систем та інших видів інженерної інфраструктури. Стаття 1 Закону України «Про фермерське господарство» передбачає, що фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян саме із створенням юридичної особи. Відповідно до приписів статті 124 Земельного кодексу України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу. Згідно з частиною другою статті 134 наведеного Кодексу, не підлягають продажу на конкурентних засадах (земельних торгах) земельні ділянки державної та комунальної власності або права на них у разі, зокрема, передачі громадянам земельних ділянок для ведення фермерського господарства. За вимогами статті 7 Закону України «Про фермерське господарство», земельні ділянки для ведення фермерського господарства передаються громадянам України у власність і надаються в оренду із земель державної і комунальної власності (ч.3). Статтею 8 цього Закону визначено, що після одержання засновником державного акта на право власності на земельну ділянку або укладення договору оренди земельної ділянки та його державної реєстрації фермерське господарство підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом для державної реєстрації юридичних осіб. З наведених норм права вбачається, що без конкурентних засад (земельних торгів) земельні ділянки передаються в оренду для ведення фермерського господарства лише громадянам. При цьому Цивільний кодекс України розмежовує фізичну особу як учасника цивільних відносин (статті 24-26 Цивільного кодексу України), і юридичну особу, також як учасника таких відносин. Отже, передача земельних ділянок [PERSON] для ведення фермерського господарства позбавила державу можливості отримувати орендну плату у розмірі, визначеному на умовах прозорої конкуренції та з дотриманням вимог ст.ст.124, 134 Земельного кодексу України; інших мешканців Іванківського району - можливості реалізувати своє право на отримання земельної ділянки для ведення фермерського господарства. Правовою підставою для укладення спірних договорів оренди землі є накази Головного управління Держземагентства у Київській області. Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України. Однак, при укладанні спірних договорів стороною (сторонами) порушено вимоги ст.203 ЦК України якою визначено, що зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України та іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Правило, встановлене цією нормою, повинно застосовуватись в усіх випадках, коли угода вчинена з порушенням закону і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють спеціальні підстави та наслідки недійсності угод. Згідно із ст. ст. 4, 10, 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідно до ч.1 ст.13 Закону України "Про оцінку земель" (в редакції, чинній на момент укладання Договору оренди) нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться у разі: визначення розміру земельного податку; визначення розміру орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності; визначення розміру державного мита при міні, спадкуванні та даруванні земельних ділянок згідно із законом; визначення втрат сільськогосподарського і лісогосподарського виробництва; розробки показників та механізмів економічного стимулювання раціонального використання та охорони земель; відчуження земельних ділянок площею понад 50 гектарів, що належать до державної або комунальної власності, для розміщення відкритих спортивних і фізкультурно-оздоровчих споруд. Підставою для проведення оцінки земель (бонітування ґрунтів, економічної оцінки земель та нормативної грошової оцінки земельних ділянок) є рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування. Нормативна грошова оцінка земельних ділянок може проводитися також на підставі договору, який укладається заінтересованими особами в порядку, встановленому законом (ч. ч. 1, 2 ст. 15 Закону України "Про оцінку земель"). Частинами 2, 3 ст. 23 Закону України "Про оцінку земель" встановлено, що технічна документація з бонітування ґрунтів, економічної оцінки земель та нормативної грошової оцінки земельних ділянок, розташованих за межами населених пунктів, затверджується районними радами. Витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки видається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Окрім того, відповідно до ст.9 Закону України «Про державну експертизу землевпорядної документації» обов'язковій державній експертизі підлягає технічна документація з бонітування ґрунтів, нормативної грошової оцінки земельних ділянок. Встановлено, що відповідно до листа управління Держгеокадастру в Іванківському районі Київської області від 25.07.2015 року рішення про затвердження нормативної грошової оцінки земель сільськогосподарського призначення за межами населених пунктів Іванківського району в управлінні відсутня. При укладанні договорів оренди землі з гр.[PERSON] застосовувалась нормативна грошова оцінка землі відповідно до постанов Кабінету Міністрів України № 1724 від 13.12.2006 року «Деякі питання оренди земель» та №213 від 23.03.1995 року «Про методику нормативної грошової оцінки земель сільськогосподарського призначення та населених пунктів». Згідно з інформацією Іванківської районної ради від 01.08.2016 року, протягом 2015 років сесією районної ради шостого скликання були прийняті рішення від 20.03.15 № YI-45/766, від 09.09.15 № YI-48/813, від 09.09.15 № YI-48/814 та від 09.09.15 № YI-48/815 «Про затвердження технічної документації з нормативної грошової оцінки земельної ділянки», якими затверджено технічну документацію з нормативної грошової оцінки земельних ділянок, наданих в оренду [PERSON], в межах: Іванківської селищної ради, Дитяківської сільської ради, Макарівської сільської ради, Обуховицької сільської ради, Горностайпільької сільської ради, Розважівської сільської ради, Тетерівської сільської ради (крім Оливської сільської ради), яка розроблялась на замовлення [PERSON] ТОВ «Сабо Консалтинг» та проводилась обов'язкова державна експертиза землевпорядної документації, що підтверджується відповідними висновками від 26.12.2014 року. Однак, після затвердження технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок, наданих в оренду [PERSON], будь які зміни до договорів оренди землі від 04.11.16, укладених між [PERSON] та ГУ Держземагенства у Київській області, не вносилися. Таким чином, при укладанні вищевказаних договорів оренди землі не дотримано вимоги статтей 13, 20-21, ч.2 ст.23 Закону України «Про оцінку земель». Враховуючи вищевикладене, прокурор, як позивач в інтересах держави, просить вказані вище накази Головного управління Держземагентства у Київській області та укладені на їх підставі договори оренди визнати недійсними. В судовому засіданні позивач свої позовні вимоги підтримала повністю та просила суд їх задовольнити. Пояснила, що договори оренди землі були укладені всупереч вимогам цивільного законодавства, оскільки накази Дерземагенства у Київській області були прийняті всупереч вимогам Земельного кодексу України, Законів України «Про фермерське господарство», Про оренду землі», «Про оцінку земель», «Про державну експертизу землевпорядної документації». Представник Головного управління Держгеокадастру України в Київській області Степаненко І.В. в судовому засіданні заперечила проти задоволення позовних вимог та надала письмові заперечення проти позову, просила відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Пояснила, що накази Держземагенства у Київській області були прийнятті у повній відповідності до вимог та норм земельного законодавства України і Конституції України. Крім того зазначила, що Броварська місцева прокуратура Київської області не має законодавчо визначених повноважень для звернення до суду із даним позовом. Представник [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні заперечив проти задоволення позову, просив відмовити в його задоволенні в повному обсязі. Пояснив, що спірні накази та договори відповідають чинному земельному законодавству України, а тому немає підстав для визнання їх недійсними. Представник третьої особи - Нікітюк Т.В., звернулась до суду з письмовою заявою в якій просила розглядати справу в її відсутність, будь-яких пояснень не надала. Суд, вислухавши представника позивача, який підтримав позов, вислухавши думку представників відповідачів, які заперечували проти позову, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку щодо відмови в задоволенні позову, обґрунтовуючи своє рішення наступним. Перш за все, суд прийшов до висновку, що позов було подано з дотриманням правил підсудності з огляду на наступне. Так, згідно ч.1 ст.114 ЦПК України позови, що виникають з приводу нерухомого майна, пред'являються за місцезнаходженням цього майна або основної його частини. Зглядаючись на ту обставину, що даний спір виник з приводу нерухомого майна, а саме, - земельних ділянок, що розташовані на території Іванківського району Київської області, то справа підсудна Іванківському районному суді Київської області як суду першої інстанції загальної юрисдикції. Відповідно до ч.8 ст.110 ЦПК України, позови, що виникають з договорів, у яких зазначено місце виконання або виконувати які через їх особливість можна тільки в певному місці, можуть пред'являтися також за місцем виконання цих договорів. Оскільки, в позові оскаржуються договори оренди земельних ділянок, розташованих на території Іванківського району Київської області, отже місцем виконання договору укладеного між Головним управлінням Держземагентства у Київській області в особі заступника начальника Управління Держземагентства у Іванківському районі Київської області та [PERSON], є територія Іванківського району Київської області, тому позов підлягає розгляду у Іванківському районному суді Київської області. Суд дійшов висновку про неналежність керівника Броварської місцевої прокуратури Київської області, як позивача, з огляду на наступні обставини. Згідно ст.6 Конституції України державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів. Так, Броварська місцева прокуратура вважає, що спірними відносинами порушено порядок передачі державного майна в користування приватним особам, а також інтереси держави у сфері контролю за використанням та охороною земель. Відповідно, вищевказані обставини на думку позивача, відповідно до п.2 ст.121 Конституції України, ст.23 Закону України «Про прокуратуру» є підставою для захисту інтересів держави органами прокуратури шляхом пред'явлення цього позову. Проте, з такою позицією прокуратури погодитися не можна з огляду на наступні обставини. Дійсно, згідно п.2 ч.1 ст.121 Конституції України прокуратура України становить єдину систему, на яку покладається представництво інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених законом. Згідно ч.1 ст.23 Закону України «Про прокуратуру» представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та в порядку, встановлених законом. Згідно ч.3 ст.23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті. Згідно ч.4 ст.23 Закону України «Про прокуратуру» наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором в суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов'язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб'єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб'єктом владних повноважень. Виключно з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, прокурор має право отримувати інформацію, яка на законних підставах належить цьому суб'єкту, витребовувати та отримувати від нього матеріали та їх копії. Згідно ч.5 ст.23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор з метою вжиття заходів з досудового врегулювання спору та поновлення ймовірно порушеного права громадянина або законного інтересу держави після підтвердження судом підстав для представництва має право направити до органів державної влади, органів місцевого самоврядування, військових частин, суб'єктів державного та комунального секторів економіки, органів Пенсійного фонду України та фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування, рішення, дії чи бездіяльність яких створюють загрозу порушення або ймовірно порушують законні інтереси громадянина чи держави, звернення, що містить викладення обставин та вимог, передбачених процесуальним законом, про можливість досудового врегулювання спору. Протягом п'ятнадцяти днів з дня отримання звернення прокурора відповідна особа має право вжити запропонованих прокурором заходів для забезпечення досудового врегулювання спору. У разі неврегулювання спору у досудовому порядку прокурор звертається до суду із позовом (заявою, поданням) протягом одного місяця з дня отримання відповідною особою заяви прокурора. Згідно п.1 ч.6 Закону України «Про прокуратуру» під час здійснення представництва інтересів громадянина або держави у суді прокурор має право в порядку, передбаченому процесуальним законом та законом, що регулює виконавче провадження: - звертатися до суду з позовом (заявою, поданням); Згідно ч.1 ст.24 Закону України «Про прокуратуру» право подання позовної заяви (заяви, подання) в порядку цивільного, адміністративного, господарського судочинства надається Генеральному прокурору України, його першому заступнику та заступникам, керівникам регіональних та місцевих прокуратур, їх першим заступникам та заступникам. Згідно ч.7 ст.24 Закону України «Про прокуратуру» повноваження прокурорів, передбачені цією статтею, здійснюються виключно на підставах та в межах, передбачених процесуальним законодавством. Так, відповідно до статті 188 Земельного кодексу України державний контроль за використанням та охороною земель усіх категорій та форм власності здійснюється відповідно до закону. Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 08.04.99 у справі № 1-1/99 державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону, гарантування державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб'єктів права власності та господарювання. З урахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. З огляду на викладене, керівник Броварської місцевої прокуратури звернувся в якості позивача до суду з цим позовом в інтересах держави, так як спір стосується інтересів держави, а відповідно до ст.84 Земельного кодексу України підлягає поверненню до земель державної власності. Окрім того, прокурором обґрунтовується його звернення в даній цивільній справі ще й тією обставиною, що чинним законодавством визначено орган, уповноважений державою здійснювати функції контролю за використанням та охороною земель, однак у вказаного державного органу відсутні повноваження щодо звернення до суду. Позивач зазначає, що відповідно до ст.5 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» здійснення державного контролю за використанням та охороною земель усіх категорій та форм власності покладено на центральний орган виконавчої влади, який забезпечує реалізацію державної політики у сфері нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі. На момент звернення позивачем до суду таким центральним органом виконавчої влади відповідно до Указу Президента України від 13.04.2011 № 459/2011 «Про Державну інспекцію сільського господарства України» була Держсільгоспінспекція України. Відповідно до ч. 2 ст. 45 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 18.09.2012 № 5288-VI, прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві (заяві) самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача. Проте, суд вважає, що в даному випадку керівник Броварської місцевої прокуратури є неналежним позивачем з огляду на наступне. Так, як вказувалося судом вище, згідно ч.4 ст.23 Закону України «Про прокуратуру» наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором в суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов'язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб'єкта владних повноважень. Дійсно, центральним органом виконавчої влади на момент звернення до суду відповідно до Указу Президента України від 13.04.2011 № 459/2011 «Про Державну інспекцію сільського господарства України» є Держсільгоспінспекція України. Згідно ст.6 Положення «Про державну інспекцію сільського господарства України» Держсільгоспінспекція України здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи - державні інспекції сільського господарства в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, районах. Згідно ст.6 Положення «Про державну інспекцію сільського господарства України» Держсільгоспінспекція України відповідно до покладених на неї завдань організовує та здійснює державний нагляд (контроль) у частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій та форм власності, в тому числі, дотриманням органами державної влади, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами вимог земельного законодавства та встановленого порядку набуття і реалізації права на землю та з питань передачі земель у власність та надання у користування. Наказом Міністерства аграрної політики України від 23.12.2011 року за № 770 затверджено Положення про державну інспекцію сільського господарства в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі та цим Положенням передбачено, що Держсільгоспінспекція та її посадові особи в межах своїх повноважень мають право, зокрема, давати обов'язкові для виконання приписи (розпорядження), а також подавати в установленому законодавством порядку до відповідних органів матеріали перевірок для притягнення винних осіб до відповідальності (в тому числі, до органів прокуратури - про подання позову до суду щодо відшкодування втрат сільськогосподарського і лісогосподарського виробництва, а також повернення самовільно чи тимчасово зайнятих земельних ділянок, строк користування якими закінчився (п.6.3 цього Положення) та надання актів та інших матеріалів про діяння, в яких вбачаються ознаки злочину (п.6.5 цього Положення), відтак, вказаним Положенням передбачена як компетенція територіальних органів Держсільгоспінспекцій, так і визначено повноваження органів прокуратури у сфері державного нагляду в частині перевірки Держсільгоспінспекцією дотримання вимог земельного законодавства. Позовною заявою ставиться вимога про скасування рішення органу Головного управління Держгеокадастру з підстав порушення інтересів держави при його прийнятті в особі Держсільгоспінспекції в Київській області (яка здійснює державний контроль за використанням та охороною земель, однак, не наділена повноваженнями для звернення до суду), при цьому, в матеріалах справи відсутні будь - які докази здійснення Держсільгоспінспекцією своїх повноважень щодо здійснення контролю (проведення перевірки, внесення приписів чи розпоряджень, подання матеріалів до правоохоронних органів для притягнення їх до відповідальності), з чого вбачається відсутність такого контролю з боку Дежсільгоспінспекпії в Київській області, та, в зв'язку з відсутністю такого, відсутність порушених прав. Так, позовною заявою прокурор зазначає про відсутність відповідних повноважень у Держсільгоспінспекції щодо звернення до суду, однак, згідно вищезазначених правових актів, обов'язок здійснення державного контролю за використанням та охороною земель покладено саме на територіальні органи Держсільгоспінспекції. Таким чином, прокурор може звертатися до суду в інтересах держави, які (в свою чергу) можуть бути пов'язані з необхідністю захисту прав державних органів, а також підприємств, установ, організацій незалежно від їх підпорядкування та форм власності, та при зверненні до суду в інтересах держави, прокурор у позовній заяві зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах, при цьому, звертаючись до суду з позовом як позивач прокурор мотивує таке звернення саме відсутністю відповідних повноважень у органу для звернення до суду. Згідно Інформаційного листа Вищого адміністративного суду України "Щодо застосування положень Закону України "Про прокуратуру" від 11.09.2013 року за № 1237/12/13-13, аналіз цієї норми дозволяє дійти висновку, що відсутність у позовній заяві інформації про зміст порушення інтересів держави, наявності чи відсутності органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, є недоліком позовної заяви та підставою для залишення такої позовної заяви без руху. Пунктом 5 наказу Генеральної прокуратури України "Про організацію роботи органів прокуратури щодо представництва інтересів громадянина або держави в суді та їх захисту при виконанні судових рішень" від 28.11.2012 року за № б\\н встановлено, що під час застосування представницьких повноважень слід не допускати підміни органів державної влади, органів місцевого самоврядування та державного нагляду (контролю), а також інших органів, яким законом надано право захищати інтереси громадян та держави в суді. Згідно п. 6 цього - ж наказу, при підготовці процесуальних документів слід забезпечувати їх повноту та обґрунтованість, з посиланням на норми матеріального та процесуального права, яким регулюються спірні правовідносини. Відповідно, суд вважає, що позивачем не надано суду достатніх підстав та належно допустимих доказів стверджувати про відсутність відповідних повноважень у органу, уповноваженого державою (що здійснює відповідні функції у спірних відносинах), а саме Держсільгоспінспекції, чи доказів неможливості виконання ним своїх функцій та/або відсутності повноважень для звернення до суду. Постановою Пленуму Вищого адміністративного суду України 18.09.2015 № 14 «Про Довідку щодо вивчення та узагальнення практики застосування положень Конституції України, Кодексу адміністративного судочинства України, Закону України "Про прокуратуру" щодо участі прокурора та органів прокуратури в адміністративному судочинстві» визначено, що під час розгляду справи по суті суд обов'язково повинен перевіряти наявність факту порушення інтересів держави. Підсумовуючи вищевикладене, суд, в частині неналежності позивача в даній справі, наголошує на тому, що керівник Броварської місцевої прокуратури, як позивач по справі, зобов'язаний був в дотримання вимог ч.4 ст.23 Закону України «Про прокуратуру» звернутися до Державної інспекції сільського господарства України (центрального органу, чи відповідних структурних підрозділів), з повідомленням про представництво даного органу в Іванківському районному суді Київської області по даній справі, що ним зроблено не було, а тому, на думку суду, позивач не обґрунтував підстав для представництва по даній цивільній справі, що є підставою для відмови в задоволення позову. Слід зазначити, що норма, яка передбачена ч.4 ст.23 Закону України «Про прокуратуру» є імперативною нормою, (тобто, нормою зобов'язуючого характеру в будь-якому випадку), а не диспозитивною, (тобто нормою, яка передбачає декілька або і більше варіантів здійснення дій). Відповідно, суд вважає, що звернення в даному випадку прокурора до відповідного органу є обов'язком, а не правом прокурора, та таке не виконання вимоги є грубим порушенням вимог ч.4 ст.23 Закону України «Про прокуратуру». Проте, ухвалою Апеляційного суду Київської області від 01.12.2016 року було скасовано ухвалу Іванківського районного суду Київської області від 27.09.2016 року про повернення позовної заяви позивачу з передачею питання до суду першої інстанції на новий розгляд. Разом з тим, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог по суті позовних вимог з огляду на наступне. Судом встановлено, що наказами Головного управління Держземагентства у Київській області від 09.09.2014 року за № 10-5210/15-14-сг, № 10-5211/15-14-сг, № 10-5208/15-14-сг, № 10-5212/15-14-сг, № 10-5216/15-14-сг, № 10-5209/15-14-сг, № 10-5210/15-14-сг, № 10-5215/15-14-сг, № 10-5227/15-14-сг, № 10-5229/15-14-сг, № 10-5225/15-14-сг, № 10-5213/15-14-сг, № 10-5228/15-14-сг, № 10-5239/15-14-сг, № 10-5230/15-14-сг, № 10-5219/15-14-сг, № 10-5235/15-14-сг, № 10-5220/15-14-сг, № 10-5223/15-14-сг, № 10-5237/15-14-сг, № 10-5217/15-14-сг, № 10-5218/15-14-сг, № 10-5238/15-14-сг, № 10-5224/15-14-сг, № 10-5221/15-14 сг, № 10-5250/15-14 сг, № 10-5251/15-14 сг, № 10-5252/15-14 сг, № 10-5222/15-14 сг, № 10-5233/15-14 сг, № 10-5254/15-14-сг, № 10-5248/15-14 сг, № 10-5242/15-14 сг, № 10-5241/15-14 сг, № 10-5243/15-14 сг, № 10-5240/15-14 сг, № 10-5244/15-14 сг, № 10-5443/15-14 сг, № 10-5236/15-14 сг, № 10-5247/15-14 сг, № 10-5245/15-14 сг, № 10-5246/15-14 сг, № 10-5231/15-14 сг, № 10-5226/15-14 сг було надано дозволи [PERSON] на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок в оренду, розташованих в межах Горностайпільської, Розважівської, Дитятківської, Тетерівської, Обуховицької, Макарівської, Оливської сільських рад та Іванківської селищної ради, на території Іванківського району Київської області, загальним розміром 1544,9553 га, з цільовим призначенням - для ведення фермерського господарства, із земель сільськогосподарського призначення державної власності. У подальшому наказами Головного управління Держземагентства у Київській області від 16.10.2014 року № 10-7558/15-14 сг, № 10-7515/15-14 сг, № 10-7560/15-14 сг, №. 10-7606/15-14 сг, № 10-7602/15-14 сг, № 10-7526/15-14 сг, № 10-7550/15-14 сг, № 10-7528/15-14 сг, № 10-7531/15-14 сг, № 10-7621/15-14 сг, № 10-7617/15-14 сг, № 10-7556/15-14 сг,№ 10-7619/15-14 сг, № 10-7519/15-14 сг, № 10-7517/15-14 сг, № 10-7599/15-14 сг, № 10-7532/15-14 сг, № 10-7541/15-14 сг, № 10-7520/15-14 сг, № 10-7522/15-14 сг, № 10-7566/15-14 сг, № 10-7564/15-14 сг, № 10-7626/15-14 сг, № 10- 7625/15-14 сг, № 10-7597/15-14 сг, № 10-7552/15-14 сг, № 10-7627/15-14 сг, № 10-7548/15-14 сг, № 10-7512/15-14 сг, № 10-7544/15-14 сг, № 10-7539/15-14 сг, № 10-7514/15-14 сг, № 10-7543/15-14 сг, № 10-7562/15-14 сг, № 10-7524/15-14 сг, № 10-7536/15-14 сг, № 10-7534/15-14 сг, № 10-7622/15-14 сг, № 10-7623/15-14 сг, № 10-7615/15-14 сг, № 10-7546/15-14 сг, № 10-7611/15-14 сг, № 10- 7609/15-14 сг, № 10-7607/15-14 сг, № 10-7601/15-14 сг, № 10-7529/15-14 сг, № 10-7554/15-14 сг було затверджено проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок в оренду для ведення фермерського господарства [PERSON] та надано в оренду земельні ділянки: площею 23,7388 га (кадастровий номер [NUMBER]), площею 13.5 га (кадастровий номер [NUMBER]), площею 9.0416 га (кадастровий номер [NUMBER]), площею 5.9705 га (кадастровий номер [NUMBER]), площею 41.9144 га (кадастровий номер [NUMBER]), площею 42.0436 га (кадастровий номер [NUMBER]), площею 41.9144 га (кадастровий номер [NUMBER]), площею 43.2408 га (кадастровий номер [NUMBER]), площею 47.7777 га (кадастровий номер [NUMBER]), площею 90.3427 га (кадастровий номер [NUMBER]), площею35,872 га (кадастровий номер [NUMBER]), площею 36,5051 га (кадастровий номер [NUMBER]), площею 30,6157 га (кадастровий номер [NUMBER]), площею 36,9179 га (кадастровий номер [NUMBER]), площею 53,79849 га (кадастровий номер [NUMBER]), площею 16,7563 га (кадастровий номер [NUMBER]), площею 36,252 га (кадастровий номер [NUMBER]), площею 5,509 га (кадастровий номер [NUMBER]), площею 97,6107 га (кадастровий номер[NUMBER]), площею 12,818 га (кадастровий номер [NUMBER]), площею 12,2247 га (кадастровий номер [NUMBER]), площею 39,4592 га (кадастровий номер [NUMBER]), площею 13,3871 га (кадастровий номер [NUMBER]), площею 106,0234 га (кадастровий номер [NUMBER]), площею 426,5557 га (кадастровий номер [NUMBER]), площею 33,33 га (кадастровий номер [NUMBER]), площею 87,8096 га (кадастровий номер [NUMBER]), площею 88,2063 га (кадастровий номер[NUMBER]), площею 29,7845 га (кадастровий номер [NUMBER]), площею 7,1580 га (кадастровий номер [NUMBER]), площею 7.5232 га (кадастровий номер [NUMBER]), площею 34.4929 га (кадастровий номер[NUMBER]), площею 38.3473 га (кадастровий номер [NUMBER]), площею 8.6789 га (кадастровий номер [NUMBER]), площею 9.1614 га (кадастровий номер [NUMBER]), площею 27.6569 га (кадастровий номер [NUMBER]), площею 56.6731 га (кадастровий номер [NUMBER]), площею 27.0016 га (кадастровий номер [NUMBER]), площею 7.7663 га (кадастровий номер [NUMBER]), площею 16.9593 га (кадастровий номер [NUMBER]), площею 12.8673 га (кадастровий номер[NUMBER]), площею 10.7492 га (кадастровий номер[NUMBER]), із земель сільськогосподарського призначення державної власності строком на 49 років. На підставі вказаних наказів між Головним управлінням Держземагенства у Київській області з фізичною особою [PERSON] було укладено договори оренди землі на відповідні земельні ділянки, копії яких долучені позивачем до матеріалів справи. Суд погоджується з позицією позивача, про те, що: Відповідно до ст.13 Конституції України земля є об'єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Згідно з ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Питання надання земельних ділянок державної або комунальної власності в оренду для створення фермерських господарств регулюється Земельним кодексом України та Законом України «Про фермерське господарство». Зокрема, ч.1 ст.116 Земельного кодексу України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають право власності та право користування земельними ділянками із земель державної та комунальної власності за рішеннями органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Відповідно до ч.4 ст.122 Земельного кодексу України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб. За ч.2 ст.123 Земельного кодексу України особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні (ч.3 ст.123 Земельного кодексу України). Частинами 1, 2 статті 1 Закону України «Про фермерське господарство» передбачено, що фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян із створенням юридичної особи, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм для ведення фермерського господарства, відповідно до закону. Фермерське господарство може бути створене одним громадянином України або кількома громадянами України, які є родичами або членами сім'ї, відповідно до закону. Окрім цього, частиною 1 статті 7 Закону України «Про фермерське господарство» встановлено, що для отримання (придбання) у власність або в оренду земельної ділянки державної власності з метою ведення фермерського господарства громадяни звертаються до відповідної районної державної адміністрації. У заяві зазначається: бажаний розмір і місце розташування земельної ділянки, кількість членів фермерського господарства та наявність у них права на безоплатне отримання земельних ділянок у власність, обґрунтування розмірів земельної ділянки з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства. До заяви додаються документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі. Перелік документів, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві, затверджується Кабінетом Міністрів України за поданням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної аграрної політики. Частиною 7 статті 7 Закону України «Про фермерське господарство» передбачено, що земельні ділянки надаються громадянам для ведення фермерського господарства єдиним масивом з розташованими на них водними джерелами та лісовими угіддями, наближеними до існуючих шляхів, електро - і радіотелефонних мереж, газо- і водопостачальних систем та інших видів інженерної інфраструктури. Проте, суд не погоджується з позицією позивача про те, що Головним управління Держземагентства у Київській області прийнято накази всупереч зазначеним вимогам законодавства з огляду на наступне. Так, на думку позивача, однією із підстав послугувало те, що, в поданих [PERSON] клопотаннях про надання дозволів на розробку документації із землеустрою не обґрунтовано розміри вищевказаних земельних ділянок з урахуванням можливості їх обробітку, не зазначено при цьому самі перспективи діяльності фермерського господарства, не зазначено у заяві кількість членів фермерського господарства, наявність у нього чи у них прав на безоплатне отримання земельних ділянок у власність. Проте, така позиція позивача спростовується наступним. Так, суд вважає помилковим висновок позивача про те, що передача зазначених земельних ділянок відбулася із порушенням вимог закону, оскільки за дослідженими судом матеріалами справи [PERSON], звертаючись до ГУ Держземагенства у Київській області про надання у користування спірних земельних ділянок, останній у своїй заяві обґрунтовувала необхідність одержання землі у зазначеному нею розмірі для створення фермерського господарства, розмір земельної ділянки визначила з урахуванням перспектив діяльності її майбутнього фермерського господарства та додала до заяви необхідні документи. В даному випадку слід зазначити, що окремого письмового викладення конкретних перспектив діяльності фермерського господарства Закон від заявника не вимагає, як не встановлює обов'язкової форми та змісту такої заяви та обґрунтування. Статтею 5 Закону України «Про фермерське господарство» передбачено, що право на створення фермерського господарства має кожний дієздатний громадянин України, який досяг 18-річного віку та виявив бажання створити фермерське господарство. Статтею 8 даного Закону визначено, що фермерське господарство підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом для державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, за умови набуття громадянином України або кількома громадянами України, які виявили бажання створити фермерське господарство, права власності або користування земельною ділянкою. Статтями 3 та 4 Закону України «Про фермерське господарство» визначено, що членами фермерського господарства можуть бути подружжя, їх батьки, діти, які досягли 14-річного віку, інші члени сім'ї, родичі, які об'єдналися для спільного ведення фермерського господарства, визнають і дотримуються положень Статуту фермерського господарства. Позивачем не враховано, що можливість набуття членства у фермерському господарстві є правом, а не обов'язком родичів або членів сім'ї засновника фермерського господарства. Статтею 7 Закону України «Про фермерське господарство» визначено, зокрема, що у заяві зазначаються кількість членів фермерського господарства та наявність у них права на безоплатне одержання земельних ділянок у власність. Однак, фермерське господарство згідно ч.2 ст.1 вказаного Закону може бути створене одним громадянином. Окрім того, на момент подання заяви особа, яка бажає отримати в користування земельну ділянку чи земельні ділянки для ведення фермерського господарства, у зв'язку з відсутністю створеного фермерського господарства може зазначити в такій заяві лише кандидатів у члени господарства, які, однак, в подальшому можуть не виявити бажання набути членство у фермерському господарстві. На думку суду, Законом України «Про фермерське господарство» передбачено необхідність зазначення відомостей про кількість членів фермерського господарства та наявність у них права на безоплатне одержання земельних ділянок у власність у випадку планування особою залучення до участі у фермерському господарстві відповідних громадян. Таким чином, суд приходить до висновку, що Законом враховано випадок створення фермерського господарства не лише одним, а й кількома громадянами, і у даному випадку правова норма розрахована на регулювання правовідносин у більш широкому їх аспекті. Якщо ж особою на момент подання заяви прийнято рішення про одноосібне створення та ведення фермерського господарства, то відсутні підстави для вимоги від вказаної особи зазначення інформації про ймовірних членів фермерського господарства. Далі, суд не погоджується з тією позицією позивача, що наказами Головного управління Держземагентства у Київській області надано в оренду земельні ділянки, які розташовані не єдиним масивом, та на значній відстані одна від одної, що у свою чергу унеможливлює їх раціональне використання. На думку позивача вказані обставини підтверджуються картографічними матеріалами місць розташування земель та є грубими порушенням вимог ч.7 ст.7 Закону України «Про фермерське господарство». Враховуючи викладене, позивач вважає накази Головного управління Держземагентства у Київській області прийнятими з порушенням вимог земельного законодавства, а договори оренди землі, які зареєстровано Реєстраційною службою Іванківського міжрайонного управління юстиції Київської області, укладені всупереч законодавчо встановленої процедури набуття права оренди на земельні ділянки з метою ведення фермерського господарства. Вищевказану позицію позивача суд вважає помилковою, та такою, яка не може бути підставою до задоволення позову з огляду на наступне. Відповідно до ст.1 Закону України «Про фермерське господарство», фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян із створенням юридичної особи, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм для ведення фермерського господарства, відповідно до закону. Отже, вказана норма Закону передбачає, що фермерське господарство - це форма підприємницької діяльності громадян, які використовують для отримання прибутку земельні ділянки, надані їм для ведення фермерського господарства, без обмежень щодо знаходження всієї кількості таких земельних ділянок в єдиному масиві. Відповідно до ч.7 ст.7 Закону України «Про фермерське господарство», земельні ділянки надаються громадянам для ведення фермерського господарства єдиним масивом з розташованими на них водними джерелами та лісовими угіддями, наближеними до існуючих шляхів, електро- і радіотелефонних мереж, газо і водопостачальних систем та інших видів інженерної інфраструктури. Таким чином, позивачем не враховано ту обставину, що надання земельних ділянок єдиним масивом має місце лише в тому випадку, коли орган, уповноважений розпоряджатися землями, приймає рішення про надання в оренду громадянину для ведення фермерського господарства земельних ділянок сільськогосподарського призначення лісового та водного фондів єдиним масивом, а не окремо по кожній категорії земель. Таку позицію щодо тлумачення поняття земельних ділянок єдиним масивом за ст.7 Закону України «Про фермерське господарство» підтримано Верховним Судом України у постанові від 03.02.2016 року у справі № 6-2902цс15. Зі змісту клопотань [PERSON] до Головного управління Держземагенства в Київський області вбачається, що вона просила надати їй дозвіл на виготовлення технічної документації (розроблення проекту землеустрою) щодо відведення земельних ділянок в оренду для ведення фермерського господарства. При цьому у заяві було зазначено конкретний розмір земельних ділянок та їх місце розташуванням, до заяви додано належний пакет документів в контексті вимог визначених ст.7 Закону України «Про фермерське господарство» (чинного на момент виникнення спірних правовідносин). Суд вважає необґрунтованим та недоведеним висновок позивача стосовно залежності між розташуванням земельних ділянок не в єдиних масивах та їх нераціональним використанням, оскільки картографічних матеріалів, наданих позивачем на розгляд суду, не достатньо для встановлення факту нераціонального використовуються земельних ділянок. Тому такі доводи сприймаються судом критично. Крім того, позивачем не вказано критеріїв для оцінки раціонального використання відповідачем [PERSON] земельних ділянок та їх правового обґрунтування. Далі, суд критично сприймає позицію позивача щодо того, що відповідно до інформації Державної інспекції сільського господарства в Київській області від 22.02.16 за [PERSON] будь-якої сільськогосподарської техніки, щоб дало змогу обробляти землі та здійснювати задекларовану діяльність, не зареєстровано. Так, в матеріалах справи міститься довідка № 05-09/1862 від 22.07.16, (т.1 а.с. 317), видана Державною інспекцією сільського господарства в Київській області, в якій зазначено, що відповідно до комп'ютерної бази за [PERSON] техніки не зареєстровано. Проте, до даної довідки суд відноситься критично з огляду на те, що законодавцем не визначено, що для виділення землі для фермерського господарства орендарем, в даному випадку [PERSON] необхідно подавати перелік автотранспортних засобів певних марок та с/г техніки, причому у визначеному об'ємі та специфікації. В даному випадку також слід зазначити, що відсутність у власності відповідача [PERSON] сільськогосподарської техніки для оброблення земельних ділянок не позбавляє особу можливості використання такої техніки на праві користування та на інших, не заборонених законом підставах. Зокрема, відповідач [PERSON] не позбавлена права в порядку, та умовах, які передбачені вимогами ЦК України, орендувати с/г техніку у інших суб'єктів господарювання, чи фізичних осіб, в залежності від специфікації виробництва, урожайності, тощо. Крім того, в матеріалах справи міститься Договір про надання послуг № 0103 від 01 березня 2015 року (т.2 а.с. 61), укладений між відповідачем [PERSON] (Замовник) та ТОВ «Компанія «Агровей» (Виконавець). У відповідності до вищевказаного договору ТОВ «Компанія «Агровей» зобов'язувалось в порядку та на умовах визначених Договором, за завданням Замовника ([PERSON]) протягом визначеного в Договорі строку надавати за плату сільськогосподарські послуги по обробітку землі своєю власною технікою: посів сільськогосподарських культур, дискування, культивація, коткування, внесення добрив, внесення засобів захисту рослин, збирання урожаю та ін., а Замовник зобов'язується оплачувати надані послуги. Крім того, суд не погоджується з доводами позивача про недійсність договорів оренди з огляду на не затвердження нормативної грошової оцінки земельних ділянок. У пунктах 5 договорів оренди, які позивач просить суд визнати недійсними зазначено, що нормативна грошова оцінка земельної ділянки відповідно до матеріалів нормативної грошової оцінки земель сільськогосподарського призначення 1995-1997 років. Відповідно до п. 8 договорів вони укладені строком на 49 років. Згідно із п.4.1 договору орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі на рахунок Орендодавця у розмірі 4% від нормативної грошової оцінки у рік. Після проведення та затвердження нормативної грошової оцінки земельної ділянки орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі у розмірі 3% від визначеної нормативної грошової оцінки земельної ділянки, з урахуванням її цільового призначення та коефіцієнтів індексації нормативної грошової оцінки землі. Керівник Броварської місцевої прокуратури, вважаючи, що при укладанні договорів оренди порушені вимоги ст.ст.13, 23 Закону України "Про оцінку земель", оскільки технічна документація з нормативної грошової оцінки земельної ділянки не розроблялась та не затверджувалась, що є підставою для визнання договору недійсним згідно положень ст.203 ч.1, ст.215 ЦК України, ст.15 Закону України "Про оренду землі". З вказаним висновком позивача суд не погоджується з огляду на наступне. Орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою. Розмір, форма і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України) (частини перша, друга статті 21 Закону України "Про оренду землі"). Відповідно до частини першої статті 13 Закону України "Про оцінку земель" нормативна грошова оцінка земельних ділянок обов'язково проводиться, зокрема, у разі визначення розміру орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності. Водночас підпунктом 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України (в редакції на момент укладення договору) передбачено, що орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності є однією з форм загальнодержавного податку. Відповідно до пункту 1.1 статті 1 Податкового кодексу України цей Кодекс регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства. Згідно з пунктом 5.2 статті 5 Податкового кодексу України у разі якщо поняття, терміни, правила та положення інших актів суперечать поняттям, термінам, правилам та положенням цього Кодексу, для регулювання відносин оподаткування застосовуються поняття, терміни, правила та положення цього Кодексу. Пунктом 23.1 статті 23 Податкового кодексу України встановлено, що базою оподаткування визнаються конкретні вартісні, фізичні або інші характеристики певного об'єкта оподаткування. База оподаткування - це фізичний, вартісний чи інший характерний вираз об'єкта оподаткування, до якого застосовується податкова ставка і який використовується для визначення розміру податкового зобов'язання. Відповідно до статті 271 Податкового кодексу України базою оподаткування земельних ділянок, які перебувають у власності або користуванні, є як нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, так і площа земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких не проведено. Відповідно до пункту 288.5.1 статті 288 Податкового кодексу України (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин), розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу не може бути меншою для земель сільськогосподарського призначення - розміру земельного податку, що встановлюється цим розділом; для інших категорій земель - трикратного розміру земельного податку, що встановлюється цим розділом. Отже, оскільки Податковим кодексом України прямо передбачено можливість і порядок обчислення орендної плати за земельні ділянки, нормативну грошову оцінку яких не проведено, а також встановлено пріоритет норм цього Кодексу, суд приходить до висновку, що такі доводи керівника Броварської місцевої прокуратури є необґрунтованими. Підсумовуючи вищевикладене, суд прийшов до наступних висновків. Позивачем по справі не надано суду достатніх підстав та належно допустимих доказів стверджувати про відсутність відповідних повноважень у органу, уповноваженого державою (що здійснює відповідні функції у спірних відносинах), а саме Держсільгоспінспекції, чи доказів неможливості виконання ним своїх функцій та/або відсутності повноважень для звернення до суду. Позивачем, на думку суду, не доведено факту порушення інтересів держави у зв'язку з прийняттям ГУ Держземагентства у Київської області спірних наказів, оскільки спірні земельні ділянки надалі залишаються в державній власності, а відповідачу [PERSON] передані лише у строкове платне користування на підставі укладених договорів оренди. Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем [PERSON] укладено відповідні договори оренди з ГУ Держземагентсва у Київській області. З матеріалів справи вбачається, що Реєстраційною службою Іванківського міжрайонного управління юстиції Київської області було здійснено державну реєстрацію права оренди земельної ділянки, що посвідчується відповідними витягами, які містяться в матеріалах справи. Суд встановлено, що станом на 28.02.2017 відповідачем [PERSON] протягом 2016 року сплачено орендну плату за умовами оспорюваних договорів оренди земельних ділянок в розмірі 1 757 652,67 грн. та рахується податковий борг в розмірі 28 234,82 грн. Позивач в підтримання своїх позовних вимог мотивує порушення інтересів держави з підстав незаконного прийняття оскаржуваних наказів, що в свою чергу суперечить принципам регулювання земельних відносин в Україні, які закріплені ст.14 Конституції України та ст.5 Земельного кодексу України й тим самим не зазначив, які саме принципи були порушення та з яких саме, обґрунтованих підстав, Не довів необхідність захисту інтересу держави, не визначивши в позові його суті. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обгрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. При виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені у постановах, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктами 1, 2 частини першої статті 355 цього Кодексу. Таким чином, суд вважає, що порушень вимог чинного земельного законодавства України з боку ГУ Держземагентства у Київської області при видачі спірних наказів та наданні у строкове користування відповідачу зазначених земельних ділянок, які б давали суду підстави для задоволення позовних вимог, позивачем не доведено. Оскільки доводи позивача є не переконливими, носять суб'єктивний характер та позивачем не надано суду належних та допустимих доказів в обґрунтування заявлених позовних вимог, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог. Вищевказані обставини судом оцінювалися в їх єдності на підставі наступних норм процесуального права: Згідно ч. 2 ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України сторони та інші особи які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно ч.1 ст.60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст.57 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч.3 ст.60 Цивільного процесуального кодексу України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших, осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Зважаючи на вищевикладене, суд вважає, що позиція позивача, яка викладена в позовній заяві, не ґрунтується на фактичних обставинах справи, наведені в ній доводи не підкріплені належними та допустимими доказами в розумінні ЦПК України, відсутні докази того, що оспорюванні накази відповідача, - Головного управління Держгеокадастру у Київській області було видано з порушенням норм чинного законодавства, що є підставою для відмови в задоволенні позову. При зверненні позивача з позовом до суду ним було сплачено судовий збір. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: dismissed