Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-16 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до Публічного Акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк», [PERSON], [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно за законом. В обґрунтування своїх позовних вимог вказала, що [INFO] року помер її чоловік [PERSON]. Після його смерті відкрилась спадщина у вигляді ? частини квартири, яка розташована у [ADDRESS], автомобілю легкового седан Nissan Almera 2012 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], грошовий вклад у сумі 4000 доларів США та нараховані відсотки по вкладу на підставі договору строкового банківського вкладу ( депозиту) № [NUMBER] від 16.01.2014 року, укладений між ПАТ «Перший український міжнародний банк» та [PERSON], що підтверджується Договором банківського вкладу № [NUMBER] від 16.01.2014 року. Спадкоємцями першої черги є вона, її сини [PERSON] та [PERSON], які у шестимісячний строк після відкриття спадщини звернулись до нотаріуса із заявами про відмову від прийняття спадщини на її користь. 08.07.2014 року вона звернулась до Першої Донецької державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, у зв'язку з чим було заведено спадкову справу. 20.09.2017 року вона звернулась до державного нотаріуса Першої Донецької державної нотаріальної контори для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом. Постановою нотаріуса від 20.09.2017 року про відмову у вчиненні нотаріальної дії їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки спадкова справа знаходиться на непідконтрольній українській владі території, у приміщенні Першої Донецької державної нотаріальної контори у м. Донецьку. Просить визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом на грошовий вклад у сумі 4000 доларів США, розташований на депозитному рахунку № [NUMBER] в валюті USD у ПАТ «ПУМБ» на підставі договору строкового банківського вкладу (депозиту) № [NUMBER] від 16.01.2014 року, укладеного між ПАТ «Перший український міжнародний банк» та [PERSON], та проценти, нараховані на суму вкладу, які залишились після смерті [PERSON], померлого [INFO] року. Від відповідача ПАТ «ПУМБ» надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що питання щодо місця відкриття спадщини, яка знаходиться на непідконтрольній Україні території було врегульовано статтею 11-1 Закону України « Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» та статтею 9-1 Закону України « Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції». Відповідно до вказаних норм, у разі якщо останнім місцем проживання спадкодавця є тимчасово окупована територія або населений пункт, на території якого органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження, затверджений рішенням КМУ місцем відкриття спадщини є місце подання першої заяви, що свідчить про волевиявлення щодо спадкового майна, спадкоємців, виконавців заповіту, осіб, заінтересованих в охороні спадкового майна або вимоги кредиторів. Якщо спадкодавець був зареєстрований та проживав на непідконтрольній Україні території, місце відкриття спадщини не прив'язується до місця проживання спадкодавця ( загальне правило статті 1221 ЦК України) а встановлюється місцем подання першої заяви або вимоги кредиторів ( особливі випадки, встановлені відповідними законами ). Нотаріус, яким прийнята перша заява, заводить спадкову справу, яка підлягає реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому постановою КМУ «Про затвердження Порядку реєстрації деяких спадкових справ у спадковому реєстрі від 15.04.2015 року № 210. Вважають, що у зв'язку із наявністю умов для одержання свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. Вважають, що позивач повинен був звернутись до суду у порядку ст. 50 Закону України « Про нотаріат», а не позиватись до ПАТ «ПУМБ» з позовом про визнання права власності на спадкове майно за законом у зв'язку з тим, що між позивачем та відповідачем взагалі відсутній предмет спору. Просили відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог . ( а. с. 29-30) В наданих запереченнях на відповідь на відзив відповідач також зазначив, що банки у випадку смерті свого клієнта виконує функцію зберігача грошових коштів до звернення спадкоємців померлого клієнта, які отримують права на спадщину у встановленому діючим законодавством України порядку. Після звернення до ПАТ «ПУМБ» спадкоємців померлого, які отримують спадщину у встановленому законодавством порядку, невідкладно видають грошові кошти та відсотки за користування грошовими коштами спадкоємця померлого. Вважають, що ПАТ «ПУМБ» є неналежним відповідачем, просили відмовити в задоволенні позовних вимог. ( а. с. 49-53). Позивачка в судове засідання не з'явилась, просила справу слухати без її участі (а. с. 55). Представник позивачки в судовому засіданні підтримав позовні вимоги, наполягав на їх задоволенні. Представник відповідача ПАТ «ПУМБ» підтримав надані ним відзив на позовну заяву та заперечення на відповідь на відзив, просив відмовити в задоволенні позовних вимог до ПАТ «ПУМБ». Відповідачі [PERSON], [PERSON] в судове засідання не з'явились, просили справу слухати без їх участі, позовні вимоги визнали у повному обсязі, оскільки відмовились від прийняття спадщини. ( а. с. 168-173). Суд, вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи і перевіривши їх доказами, приходить до наступного. Судом встановлено, що [INFO] року помер [PERSON], що є чоловіком позивачки по справі [PERSON], та батьком відповідачів [PERSON], [PERSON] ( а. с. 8-9). Після його смерті відкрилась спадщина у вигляді ? частки квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] та банківського вкладу у розмірі 4000 доларів США та нараховані відсотки згідно договору депозиту № [NUMBER] від 16.01.2014 року, автомобілю легковий седан Nissan Almera 2012 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] (а. с. 10-12). Як вбачається з матеріалів справи позивачка звернулась 08.07.2014 року до Першої Донецької нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, у зв'язку з чим було заведено спадкову справу № 251/2014 ( а. с. 16). Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 20.09.2017 року [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно у вигляді ? частки квартири [ADDRESS] автомобілю марки Nissan Almera 2012 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], грошових внесків, що залишилися після смерті [INFO] року її чоловіка [PERSON], оскільки спадкова справа № 251/2014 знаходиться на непідконтрольній Українській владі території у приміщенні Першої Донецької державної нотаріальної контори у м. Донецьку ( а. с. 15). Відповідно до ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Згідно ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Якщо виникнення у особи права на спадкування залежить від неприйняття спадщини або відмови від її прийняття іншими спадкоємцями , строк для прийняття нею спадщини встановлюється у три місяці з моменту неприйняття іншими спадкоємцями спадщини або відмови від її прийняття. Відповідно до ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. При спадкуванні за законом майно переходить до зазначених в законі спадкоємців відповідно до встановленої черговості, яка має суворо дотримуватись. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, коли черговість одержання права на спадкування може бути змінена нотаріально посвідченим договором заінтересованих спадкоємців, укладеною після відкриття спадщини. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (ч. 1 ст. 1269 ЦК України). Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно до ст. 67 Закону України « Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. Як з'ясовано, перешкодою до оформлення нотаріусом спадкових прав позивача є знаходження спадкової справи, відкритої після смерті її чоловіка, у приміщенні Першої нотаріальної контори в місті Донецьку, що внаслідок озброєного конфлікту в державі є зараз непідконтрольною Україні територією. Доступ до приміщення на даний час відсутній. Відповідно до пунктів 2.1, 2.2, 2.4 розділу 2 глави 10 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженого наказом Мінюсту України від 22.02.2012 року № 296/5, спадкова справа заводиться нотаріусом за місцем відкриття спадщини на підставі поданої (або такої, що надійшла поштою) першою заяви (повідомлення, телеграми) про прийняття спадщини, про відмову від прийняття спадщини, про відмову від спадщини, заяви про відкликання заяви про прийняття спадщини або про відмову від спадщини, заяви про видачу свідоцтва про право на спадщину, заяви спадкоємця на одержання частини вкладу спадкодавця у банку (фінансовій установі), заяви про видачу свідоцтва виконавцю заповіту, заяви виконавця заповіту про відмову від здійснення своїх повноважень, заяви другого з подружжя про видачу свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя у разі смерті одного з подружжя, заяви про вжиття заходів до охорони спадкового майна, претензії кредиторів. При заведенні спадкової справи нотаріус за даними Спадкового реєстру перевіряє наявність заведеної спадкової справи, спадкового договору, заповіту. У разі підтвердження факту заведення спадкової справи іншим нотаріусом нотаріус відмовляє заявнику у прийнятті заяви (іншого документа) та роз'яснює право її подачі за місцезнаходженням цієї справи, а у разі потреби (неправильно визначено місце відкриття спадщини) витребовує цю справу для подальшого провадження. Тобто, повторне заведення в теперішній час спадкової справи органами нотаріату, які здійснюють свої повноваження на території, яка контролюється органами державної влади України, є неможливим. Законом 12 лютого 2015 року № 189-VIII прийнято низку додаткових гарантій по забезпеченню реалізації права на спадкування (ст. 11-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», ст. 9-1 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції»), в яких врегульовано питання щодо місця відкриття спадщини, яка знаходиться на непідконтрольній Україні. Кабінетом Міністрів України 15 квітня 2015 року постановою № 210 затверджено Порядок реєстрації деяких спадкових справ у Спадковому реєстрі, який визначає процедуру реєстрації у Спадковому реєстрі спадкових справ заведених на підставі статті 91Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції». Проте зазначений Порядок не врегулював процедуру оформлення права на спадкування у разі, якщо спадкова справа заведена нотаріусом раніше і залишилася на території, на якій органи державної влади в теперішній час тимчасово не здійснюють свої повноваження. Втім, як зазначено в розділі 6 Інформаційного листа Нотаріальної палати України «Деякі питання оформлення спадкових прав на майно, яке знаходиться на тимчасово окупованій території України та на території проведення антитерористичної операції. Особливості відчуження нерухомого майна, що знаходиться на непідконтрольній Україні території», що стосується питання доступу до архівів нотаріальних документів, які залишилися на непідконтрольній Україні території, а також можливості їх передачі з вказаних територій, то на законодавчому рівні воно залишається відкритим. Отже, як вбачається з матеріалів справи, внаслідок перебування спадкової справи в приміщенні Першої нотаріальної контори в місті Донецьку і відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину позивачка не має змоги відновити свої спадкові права. Нотаріальною відмовою ( а.с. 15) підтверджено неможливість заведення спадкової справи. В контексті поширення державою додаткових гарантій прав громадян в оформленні спадкових прав, перешкодою до чого є проведення антитерористичної операції, при вирішенні даної справи, коли у позивача відсутні будь-яки способи відновлення своїх майнових прав, слід орієнтуватись на положення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод: кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст. 17 Закону України від 23.02.2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права. Як зазначено в рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Будченко проти України», «найважливішою вимогою статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання органу влади у мирне володіння майном має бути законним. Цей принцип означає, що застосовні положення національного законодавства є достатньо доступними, чіткими та передбачуваними у їх застосуванні (див. рішення у справі «Бейелер проти Італії» (Beyeler v. Italy), [ВП] заява №33202/96, пп. 108-109, ЄСПЛ 2000?I) (п. 40). У справі «EAST/WEST ALLIANCE LIMITED» проти України» Європейський Суду зазначив: «Згідно з усталеною практикою Суду стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див., серед інших джерел, рішення у справах "[PERSON] проти Італії" [ВП], заява N 22774/93, п. 44,ECHR 1999-V, та "Вістіньш і Перепьолкінс проти Латвії" [ВП], заява N 71243/01, п. 93, від 25 жовтня 2012 року) (п. 1);…. перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" [ВП], заява N 31107/96, п. 58,ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі "Антріш проти Франції", від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та "Кушоглу проти Болгарії", заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року) (2). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", n. 50, Series A N 98) (п. 3)». Згідно статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав, є зокрема, визнання права. Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Тобто, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. За вищевказаних позивачкою умов, які склались , способом відновлення існуючих у неї майнових прав, має бути лише судовий захист. Вирішуючи даний спір в судовому порядку, за наявності відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину і свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя, суд з дотриманням вимог, що врегульовані цивільним законодавством, що не суперечить і Закону України «Про нотаріат», має встановити: факт смерті спадкодавця й місце відкриття спадщини; коло спадкоємців; факт реєстрації шлюбу; склад та місцезнаходження майна, набутого під час шлюбу; а також інші обставини, які можуть стати правовою перешкодою до видачі вказаних свідоцтв. Відповідно до ст. 1268 ч. 3 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК, він не заявив про відмову від неї. Як встановлено в судовому засіданні співвідповідачі [PERSON] та [PERSON] значились зареєстрованими за адресою спадкодавця по [ADDRESS] на момент смерті останнього. Проте, постійне місце поживання спадкоємців разом зі спадкодавцем на момент смерті останнього та місце їх реєстрації не тотожні поняття. В даному випадку, суд враховує доводи відповідачів , наданих у відзиві на позовну заяву про їх відмову від спадщини, яка відкрилась після смерті батька. В судовому засіданні встановлено, що спадкова справа не була завершена такою кінцевою процедурою, як видачею свідоцтва про право на спадщину внаслідок проведення антитерористичної операції і знаходження спадкової справи на неконтрольованій українською владою території. Втім, граничний строк видачі свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, ніяким строком не обмежений (ст. 561 ЦК України, підпункт 4.10 пункту 4 глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5). Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч. 3 ст. 1296 ЦК України). Договором строкового банківського вкладу ( депозиту) № [NUMBER] від 16.01.2014 року підтверджується факт укладення даного договору між [PERSON] та ПАТ «ПУМБ», згідно якого вкладник передав грошові кошти в розмірі 4000 доларів США шляхом банківського переказу на рахунок ПАТ «ПУМБ» ( а.с. 12). Згідно довідки ПАТ «ПУМБ» від 26.01.2018 року розмір процентів, нарахованих на суму банківського вкладу № [NUMBER] від 16.01.2014 року становить 147,07 доларів США ( а. с. 8). Відповідно до частин першої-другої статті 1228 ЦК України вкладник має право розпорядитися правом на вклад у банку (фінансовій установі) на випадок своєї смерті, склавши заповіт або зробивши відповідне розпорядження банку (фінансовій установі). Право на вклад входить до складу спадщини незалежно від способу розпорядження ним. Належними відповідачами у спорах про визнання права власності на майно в порядку спадкування є інші спадкоємці, які мають право на спадщину, або за відсутності спадкоємців за законом чи заповітом - територіальні громади в особі органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.. Оскільки відповідачі [PERSON] [PERSON] визнали позовні вимоги у повному обсязі, в наданому відзиві зазначили,що між спадкоємцями було досягнуто згода щодо розподілу спадкового майна, до складу якого входить окрім банківського вкладу, квартира та транспортний засіб, і відмовились від спадщини у вигляді банківського вкладу, доказів щодо прийняття ними спадщини відповідно до ст. 1268 ЦК України суду не надано, суд, виходячи з принципу диспозитивності, приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог до [PERSON], [PERSON], визнавши за [PERSON] в порядку спадкування право власності на банківський вклад, розміщений в ПАТ «ПУМБ». В задоволенні позовних вимог [PERSON] до ПАТ «ПУМБ» слід відмовити, оскільки таких позов заявлений до неналежного відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed