Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-19 00:00:00

07 травня 2019 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшов позов [PERSON] до Інституту військово-морських сил Одеського національного університету «Одеська морська академія» про стягнення матеріальної допомоги на оздоровлення під час відпустки у розмірі 4424, 40 гривень. Позивач мотивує свої вимоги тим, що він був прийнятий на роботу згідно з наказом від 07.12.2016 року №11 на посаду викладача кафедри соціально-гуманітарних та загальновійськових дисциплін Інституту військово-морських сил Одеського національного університету «Одеська морська академія». Після закінчення учбового року він знаходився у щорічній відпустці за поданою заявою. Водночас, ним було подано заяву щодо надання йому матеріальної допомоги на оздоровлення під час відпустки, хоча написання заяви для отримання цієї матеріальної допомоги не обов`язкове, так як матеріальна допомога на оздоровлення надається педагогічним працівникам до щорічної відпустки і гарантована державою. У відпустці перебував з 2 липня по 26 серпня 2018 року. У вересні 2018 року було запропоновано написати заяву про звільнення, нібито у зв`язку з закінченням трудового договору. З 17 вересня 2018 року його було звільнено згідно з наказом від 10.09.2018 року №181. Проте, йому не було виплачено матеріальну допомогу на оздоровлення під час відпустки не тільки перед її початком або під час неї, а навіть після її закінчення, всупереч статті 57 «Державні гарантії педагогічним і науково-педагогічним працівникам» Закону України «Про освіту» від 05.09.2017 № 2145-VIII. На письмове звернення до керівництва Інституту військово-морських сил Одеського національного університету «Одеська морська академія» щодо отримання розрахунків заробітної плати помісячно, ним були отримані не завірені належним чином копії відомостей розрахунків заробітної плати. Однак дані означених відомостей відповідають Формі ОК-7 Пенсійного фонду України та свідчать про те, що розмір його місячного посадового окладу (ставки заробітної плати) становив 4424,40 грн. На його письмове звернення щодо перерахування матеріальної допомоги на оздоровлення під час відпустки, направлене засобами поштового зв`язку 12 лютого 2019 року, відповіді досі не отримано. Провадження у справі відкрито 13 травня 2019 року в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 05 липня 2019 року до суду надійшов відзив Інституту Військово-Морських Сил Національного університету «Одеська морська академія» на позовну заяву в якому, відповідач зазначив, що відповідач з вимогами позивача не згоден в повному обсязі, виходячи з того, що заява, яку було подано позивачем від 12.02.2019 року не містить доказів (відмітки) про отримання зазначеної заяви відповідачем, а тому, просив відмовити позивачу в позовних вимогах в повному обсязі. 19 березня 2020 року представник Інституту Військово-Морських Сил Національного університету «Одеська морська академія» Пугач В. надав до суду заяву в якій просив розглянути справу без участі представника відповідача. 20 березня 2020 року позивач також звернувся до суду з заявою про розгляд справи без участі позивача, в якій також зазначив, що позовні вимоги підтримав в повному обсязі і просив задовольнити. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Як встановлено судом, 07 грудня 2016 року [PERSON] був прийнятий на роботу згідно з наказом №11 від 07.12.2016 р. на посаду викладача кафедри соціально-гуманітарних та загальновійськових дисциплін Інституту військово-морських сил Одеського національного університету «Одеська морська академія», що підтверджується копією трудової книжки (а.с. 4-7, 27-28). У період з 2 липня 2018 року по 27 серпня 2018 року (з урахуванням одної святкової доби) [PERSON] перебував у відпустці, на підтвердження чого в матеріалах справи міститься Витяг з наказу начальника Інституту Військово-Морських Сил Національного університету «Одеська морська академія» (по стройовій частині) № 121 від 14.06.2018 року (а.с. 40). 10 вересня 2018 року згідно Витягу з наказу начальника Інституту Військово-Морських Сил Національного університету «Одеська морська академія» (по стройовій частині) № 181 працівника Збройних Сил України [PERSON] , викладача вищого навчального закладу кафедри соціально-гуманітарних та загальновійськових дисциплін Інституту Військово-Морських Сил Національного університету "Одеська морська академія" на 0,75 ставки відповідно до пункту 2 статті 36 Кодексу законів про працю України (закінчення трудового договору) встановлено звільнити 17 вересня 2018 року та зазначено утримати компенсацію за використану щорічну відпустку за 12 днів за робочий період з "07" грудня 2017 року по "06" грудня 2018 року з розрахунку 56 днів за 12 місяців (а.с. 39). Відповідно до ст. 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Разом з тим, як стверджує позивач, 12 лютого 2019 року він звернувся до начальника Інституту Військово-Морських Сил Національного університету «Одеська морська академія» Гончаренка П.Д. з заявою в якій зазначив, що він перебував у відпустці з 2 червня по 26 серпня та разом з заявою про надання відпустки ним були подані заява про виплату матеріальної допомоги на оздоровлення (хоча подання цієї заяви, не є обов`язковим) та заява про надання матеріальної допомоги на соціально-побутові потреби, які були завізовані керівництвом та зареєстровані належним чином. Однак, вказані види допомоги йому не виплачені, у зв`язку з чим, просив в десятиденний термін розглянути його заяву та здійснити виплати допомоги на оздоровлення (а.с. 9). Також, позивач надав суду копії накладної, фіскального чека та опису вкладення на підтвердження відправки відповідачу даної заяви (а.с. 11). Проте, суд не приймає до уваги вказану заяву, оскільки вказана заява надана суду не в копії, а в оригіналі, що не дає суду підстав вважати, що саме така заява була відправлена відповідачу та відсутні докази отримання зазначеної заяви відповідачем. При цьому, [PERSON] був звільнений 17.09.2018 року (Наказ № 181 від 10.09.2018 р.), а вже 26.09.2018 року останній був постановлений на облік в Одеському міському центрі зайнятості (а.с. 28). Тобто, позивач достеменно знаючи, що йому нібито не виплачено матеріальну допомогу, тільки протягом чотирьох місяців нібито звернувся до роботодавця з заявою від 12.02.2019 року, та по сплину ще майже трьох місяців, а саме 07 травня 2019 року вирішив звернутись до суду. Водночас, у цій заяві зазначено, що позивачем були подані дві заяви, а саме про виплату матеріальної допомоги на оздоровлення та про надання матеріальної допомоги на соціально-побутові потреби, які були зареєстровані у встановленому порядку. Проте, копій вказаних заяв, зареєстрованих належним чином, що підтверджувало б саме отримання вказаних заяв відповідачем і ігнорування виплат позивачу вказаних у заявах видів допомоги, позивачем до суду не представлено. При цьому, вказане також підтверджується листом т.в.о. начальника Інституту Військово-Морських Сил Національного університету «Одеська морська академія» Шарова Р. № 460/2529 від 26.11.2019 року, з якого випливає, що зазначена в позові заява про виплату [PERSON] допомоги на оздоровлення в діловодстві Інституту не зареєстрована та не надходила (а.с. 41). Відповідно до п. 1 ст. 57 Закону України «Про освіту» № 2145-VIII від 5 вересня 2017 року, держава забезпечує педагогічним і науково-педагогічним працівникам: належні умови праці та медичне обслуговування; оплату підвищення кваліфікації; правовий, соціальний, професійний захист; диференціацію посадових окладів (ставок заробітної плати) відповідно до кваліфікаційних категорій, встановлення підвищених посадових окладів (ставок заробітної плати) за педагогічні звання, надбавок за почесні звання, доплат за наукові ступені та вчені звання; виплату педагогічним працівникам щорічної грошової винагороди в розмірі до одного посадового окладу (ставки заробітної плати) за сумлінну працю, зразкове виконання покладених на них обов`язків; виплату педагогічним і науково-педагогічним працівникам допомоги на оздоровлення у розмірі місячного посадового окладу (ставки заробітної плати) при наданні щорічної відпустки; надання пільгових довгострокових кредитів на будівництво (реконструкцію) чи придбання житла або надання службового житла у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України; пенсію за вислугу років; інші гарантії, визначені законом України. Між тим, як вбачається з копії реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (Індивідуальні відомості про застраховану особу - [PERSON] ) у звітному 2018 році позивачу у липні 2018 року (в період в якому він перебував у відпустці) було нараховано 10241,84 грн., в серпні - 680,68 грн., а у місяці в якому останній звільнився у вересні - 245,30 грн. Згідно довідки Інституту Військово-Морських Сил Національного університету «Одеська морська академія» № 460/2530 від 26.11.2019 року, допомога на оздоровлення за 2018 рік не входила у розрахунок при звільненні від 17.09.2018 року, Наказ № 181 від 10.09.2018 року, а посадовий оклад викладача 0,5 ставки [PERSON] у 2018 році склав 2458 грн. (16 тарифний розряд 0,5 ст.), що також суперечить твердженням позивача, в тому числі і про розмір місячного посадового окладу 4424,40 грн. (а.с. 42). Таким чином, вказані відомості повністю спростовують твердження позивача про відсутність нарахування йому відповідачем матеріальної допомоги під час відпустки й порушення відповідачем вимог ст. 57 Закону України «Про освіту». Крім того, відповідачем надано акт інспекційного відвідування (невиїзного інспектування) юридичної особи (фізичної особи), яка використовує найману працю № ОД1118/146/АВ від 16 жовтня 2018 року, відповідно до якого виявлено, що відповідно до наказу від 17.06.201 р. № 121 позивач перебував у щорічній основній відпустці з 02.07.18 р. по 27.08.18 р. (на підставі заяви). Проте заробітну плату за весь час щорічної відпустки виплачено 06.07.2018 р. - відомість зарахувань від 04.07.2018 р. та платіжне доручення від 05.07.2018р. № 307 (а.с. 45-51). Отже, даним актом було перевірено твердження позивача щодо не проведення роботодавцем йому необхідних виплат та встановлено порушення строку виплати заробітної плати, яке є незначним (декілька днів), але не встановлено факту невиплати позивачу матеріальної допомоги на оздоровлення. Окрім цього, інших належних та допустимих доказів в обґрунтування вимог, позивачем до суду не надано, як і не надано жодних доказів того, що йому не була виплачена матеріальна допомога на оздоровлення. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Згідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. За таких обставин, враховуючи вищезазначене, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог, а тому приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed