Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-21 00:00:00

16 червня 2015 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] міської ради Львівської області та просила суд, з врахуванням заяви від 15.02.2016р., визнати за нею в порядку спадкування за заповітом, як спадкоємцем першої черги та особи, яка має право на обовязкову частку після смерті чоловіка [PERSON], який помер 20.03.2011р., право власності на спадкове майно будівельні матеріали та право забудовника на будинок №26 по вул. М.Заньковецької в м. Камянка-Бузька з процентом готовності 72%, який позначений в технічній документації під літ. "А-1" і складається з трьох житлових кімнат загальною площею 57,2 кв.м., коридору загальною площею 25,1 кв.м., кухні площею 12,2 кв.м., кладової площею 6,1 кв.м., санвузла площею 3,9 кв.м. та балкону площею 2,0 кв.м. В обґрунтування своїх позовних вимог посилалася на те, що 20.03.2011р. помер її чоловік [PERSON], який на випадок своєї смерті залишив заповіт, яким все своє майно заповів на її користь. Вона звернулася до нотаріуса та оформила спадщину на належну покійному 1/5 частини квартири. Вказала, що за життя вона з покійним чоловіком також будувала спірний житловий будинок, який теж входить в спадкову масу. Так, як на вказаний будинок є рішення виконкому про надавання земельної ділянки у користування для будівництва, а також акт виконаних робіт з будівництва будинку, технічний паспорт, а відсутній правовстановлюючий документ, який покійний чоловік не встиг оформити, то просила визнати за нею право власності на будівельні матеріали та право забудовника. Рішенням Радехівського районного суду Львівської області від 21.03.2016р., яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 29.06.2016р., позов [PERSON] задоволено, визнано в порядку спадкування після смерті її чоловіка [PERSON], який помер 20.03.2011р. року, право власності на спадкове майно будівельні матеріали та право забудівельника на недобудований житловий будинок №26 по вул. М.Заньковецької в м. Камянка-Бузька, який позначений в технічній документації під літерою «А-1» і складається з трьох житлових кімнат загальною площею 57,2 м.кв., коридору загальною площею 25,1 м.кв., кухні площею 12,2 м.кв., кладової площею 6,1 м.кв, санвузла площею 3,9 м.кв. та балкону площею 2,0 м.кв. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21.12.2016р. прийняті по справі рішення скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвалою судді від 02.08.2017р. вказану цивільну справу прийнято до провадження даного складу суду та призначено судове засідання на 30.08.2017р.. Ухвалою суду від 30.08.2017р. до участі у справі залучено співвідповідача [PERSON], а розгляд справи відкладено на 20.09.2017р. У судовому засіданні 20.09.2017р. відповідачкою [PERSON] було заявлено клопотання про обєднання справ та надано суду заперечення на позовну заяву, в яких просила у задоволенні позову відмовити повністю. У своїх запереченнях відповідач посилалася на те, що саме вона та її сімя були забудовниками спірного будівництва, а позивачка не надала будь-яких доказів спірного будівництва. [PERSON] був формальним забудовником, який не виготовив будівельного паспорта, не завершив оформлення будівництва та не отримав право приватної власності. Водночас зазначила, що вона, [PERSON], є донькою [PERSON] і має право на спадкування як спадкоємець першої черги. Ухвалою суду від 28.09.2017р. у задоволенні клопотання [PERSON] про обєднання справ відмовлено з мотивів викладених в ухвалі суду, а в засіданні оголошено перерву до 06.11.2017р. 06.11.2017р. позивач [PERSON] подала заяву від 27.10.2017р. про зменшення позовних вимог та просила суд визнати за нею в порядку спадкування після смерті її чоловіка [PERSON], який помер 20.03.2011р. року, право власності на спадкове майно будівельні матеріали та право забудовника на недобудований житловий будинок №26 по вул. М.Заньковецької в м. Камянка-Бузька, що позначений на технічному паспорті від 02.07.2015р. під літерою А-2 і складається із цокольного поверху та першого поверху, який включає три житлові кімнати площею 57,2 кв.м., коридор площею 21,1 кв.м., кухню площею 12,2 кв.м., кладову площею 6,1 кв.м., санвузол площею 3,9 кв.м., балкон площею 2,0 кв.м. У судове засідання 06.11.2017р. відповідачі не прибули, а тому розгляд справи відкладено на 29.11.2017р. У судовому засіданні 29.11.2017р. розгляд справи було відкладено на 11.12.2017р. за клопотанням відповідачки [PERSON], яке мотивовано її захворюванням. Ухвалою суду від 11.12.2017р. заяву [PERSON] про зменшення позовних вимог від 27.10.2017р. прийнято до розгляду. Продовжено строк розгляду справи на п'ятнадцять днів, а розгляд справи відкладено на 26.12.2017р. за клопотанням відповідачки [PERSON], яке мотивовано її захворюванням. 26.12.2017р. відповідачка [PERSON] подала клопотання про відкладення розгляду справи у звязку із її захворюванням, надала письмові заперечення на позовну заяву та одночасно заявила відвід головуючому судді. Ухвалою суду від 26.12.2017р. заяву відповідачки [PERSON]І про відвід судді передано на вирішення іншому судді, а провадження у справі зупинено до моменту вирішення питання про відвід. Ухвалою Камянка-Бузького районного суду Львівської області від 04.01.2018р. у задоволенні заяви [PERSON] про відвід головуючого судді відмовлено. Ухвалою судді від 09.01.2018р. поновлено провадження у даній справі, а розгляд справи призначено на 30.01.2018р. 29.01.2018р. до суду надійшло клопотання [PERSON] про відкладення розгляду справи через її хворобу, а також заявлено про відвід головуючого судді. В судовому засіданні 30.01.2018р. заяву [PERSON] про відвід судді залишено без розгляду на підставі ч. 5 ст. 39 ЦПК України, так як такий заявлено повторно з підстав, які вже розглянуті раніше. А розгляд справи призначено на 02.02.2018р. для зясування тривалості захворювання відповідачки. В судовому засіданні 02.02.2018р. суд отримав відомості про звернення відповідачки [PERSON] за наданням медичної допомоги та оскільки підстав для зупинення розгляду справи згідно п. 2 ч. 1 ст. 252 ЦПК України не вбачалось, а доказів вручення судової повістки відповідачці [PERSON] не було, то розгляд справи було відкладено на 22.02.2018р. 22.02.2018р. в судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] просили позов задовольнити з підстав наведених у позовній заяві. Зокрема зазначили, що покійному [PERSON] було виділено земельну ділянку для будівництва, де він його здійснював та помер, не встигнувши оформити своє право на це майно. А так, як позивачка є спадкоємцем до всього його майна за заповітом, то вона повинна успадкувати право забудовника та будівельні матеріали, які використані в цьому будівництві. Окрім того, в судовому засіданні 22.02.2018р. представник позивача надав суду заяву про збільшення позовних вимог, проте не подав до неї доказів направлення її копії учасникам справи, а тому суд згідно вимог ч. 5 ст. 49 ЦПК України повернув таку заявнику з підстав невідповідності вимогам процесуального закону. Також в судове засідання 22.02.2018р. прибув представник [PERSON] [PERSON], який погодився справу розглядати за такої явки учасників справи та просив у задоволенні позову відмовити повністю, так як спірне будівництво було лише формально оформлено на покійного [PERSON], а насправді це було будівництво, яке велося ним та його дружиною [PERSON] і було призначено для спільного проживання їх сімї. Представник відповідачки зазначив, що він особисто купляв будівельні матеріали, які використані в процесі спірного будівництва, а тому такі належать йому та його сімї, а не позивачці. Також представник відповідачки вказував, що заповіт, який підписано на імя позивачки є нікчемний, бо спадкодавець не міг усвідомлювати значення своїх дій через тяжку хворобу. Представник відповідача [PERSON] міської ради [PERSON] проти задоволення позовних вимог до міської ради заперечив, так як вважав, що міська рада не є належним відповідачем, а у решті позовних вимог поклався на розсуд суду. Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали цивільної справи у їх сукупності та взаємозвязку, суд встановив наступні обставини справи та відповідні до них правовідносини. Позивачка [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі з 04.12.1954р., що стверджується копією свідоцтва про їх одруження серії ЯФ №752642 від 04.12.1954р. Згідно з рішенням Камянка-Бузького районного суду Львівської області від 11.12.2012р., яке набрало законної сили, встановлено факт належності [PERSON] та померлому [PERSON] свідоцтва про одруження виданого 04.12.1954р. Як видно зі свідоцтва про право власності на квартиру [ADDRESS], така належала [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в рівних частинах. 20.03.2011р. [PERSON] помер, що стверджується свідоцтвом про його смерть серії1-СГ №237145 від 22.03.2011р. На випадок своєї смерті [PERSON] залишив заповіт від 16.03.2011р., який посвідчений приватним нотаріусом [PERSON] РНО [PERSON], та відповідно до якого заповів дружині [PERSON] усе своє майно, що буде належати йому на день смерті, де б воно не знаходилось і з чого б не складалося, а також все те, на що за законом матиме право. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 02.06.2015р. спадкоємцем до майна покійного [PERSON] є його дружина [PERSON], а саме до 1/5 частини квартири [ADDRESS] (Перемоги) в м. Камянка-Бузька Львівської області. Даний спір виник щодо обєкту незавершеного будівництва, що розміщений по вул. М.Заньковецької, 26 в м. Камянка-Бузька Львівської області. Так, судом встановлено, що рішенням виконавчого комітету [PERSON] міської ради народних депутатів Львівської області від 12.04.1984р. №89 вирішено, зокрема надати у безстрокове користування земельну ділянку з земель міської забудови в м. Камянка-Бузька [PERSON] по вул. 8-го Березня №26 площею 592 кв.м. для будівництва індивідуального двоповерхового житлового будинку по проекту №ОБ-1-3/1 житловою площею 59,0 кв.м. загальною площею 81,8 кв.м. та господарської будівлі по проекту ГБ-5-77. Актом виносу в натуру меж земельної ділянки і розбивки будівель від 10.09.1984р. встановлено в натурі межі земельної ділянки, виділеної [PERSON] для будівництва індивідуального житлового будинку і господарських споруд. 10.08.1984р. [PERSON] отримав дозвіл на право закладки фундаментів під індивідуальне будівництво, який виданий головним архітектором міста та інспектором Держархбудконтролю. Рішенням виконавчого комітету [PERSON] міської ради від 26.09.1991р. №241 проведено заміну назв вулиць, зокрема замінено назву вулиці 8 Березня на [PERSON]. Як видно з технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок №26 по вул. М.Заньковецької у м. Камянка-Бузька від 02.07.2015р., виготовленим Червоноградським БТІ, такий обєкт незавершеного будівництва має площу 131,7 кв.м., складається з цокольного поверху та 1 поверху. Згідно з висновком експерта ТзОВ "Гал-Світ" від 22.05.2014р., який виготовлено в межах іншої судової справи, дійсна (ринкова) вартість незавершеного будівництва будинку №26 по вул. Заньковецької у м. Камянка-Бузька Львівської області становить 372 800 грн., а залишкова вартість заміщення цього будинку, з врахуванням проценту готовності 1 023 279 грн. Цим висновком також здійснено опис будинку та вказано, що такий має рік початку будівництва 1984р., має два поверхи та 210,6 кв.м. загальної площі. Рішенням Камянка-Бузького районного суду Львівської області від 19.03.2015р. по справі №1311/173/12 відмовлено у задоволенні позову [PERSON] про визнання права власності на незавершене будівництво, так як право власності на спірне будівництво не зареєстроване. З наведених вище доказів судом встановлено, що [PERSON] отримав земельну ділянку для будівництва та розпочав будівництво із дозволу компетентних органів державної влади, а тому набув права забудовника спірного будівництва. Водночас, судом встановлено, що [PERSON] помер 20.03.2011р. і за життя не оформив права власності на здійснене будівництво, а позивачка [PERSON] є єдиним спадкоємцем до майна покійного [PERSON], так як на неї складено заповіт. Оскільки, за приписами ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, то право забудовника також перейшло до неї на підставі заповіту. Даний висновок суду узгоджується із розясненнями, які викладені у п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008р. №7 "Про судову практику у справах про спадкування", де вказано, що якщо будівництво здійснювалося згідно із законом, то у разі смерті забудовника до завершення будівництва його права та обов'язки як забудовника входять до складу спадщини. За таких обставин, суд вважає обґрунтованими позовні вимоги позивачки щодо визнання за нею права забудовника спірного будівництва. Водночас, суд не приймає до уваги покликання сторони відповідачки [PERSON] та її представника, що оформлення права забудовника спірного будівництва на [PERSON] було формальним, так як відповідачка не довела суду даної обставини на підставі будь-якого доказу та більше того, ніколи не оспорювала таке право забудовника в судовому порядку. Не можуть бути підставою для відмови у позові в цій частині і покликання відповідачки [PERSON] та її представника [PERSON] на нікчемність заповіту [PERSON] від 16.03.2011р., так як будь-якої визначеної законом підстави для висновку про нікчемності заповіту позивачем не наведено, а судом не встановлено. Покликання на те, що заповідач не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними суд не бере до уваги, так як такий заповіт є чинним, в судовому порядку не оскаржений і не є предметом даного спору. Розглянувши позовні вимоги [PERSON] щодо визнання за нею права власності на будівельні матеріали суд дійшов до висновку, що у задоволенні такої вимоги потрібно відмовити з огляду на наступне. Так, в ухвалі ВССУ від 21.12.2016р., якою скасовані по справі рішення та передано справу на новий розгляд, суд касаційної інстанції вказав, що "… суди не звернули уваги, що [PERSON] оскаржує встановлені судом обставини щодо віднесення спірного майна до спадкової маси. Оскільки спірне майно не оформлено в установленому законом порядку за спадкодавцем, належність йому цього майна підлягає доведенню у загальному порядку." Згідно ч. 5 ст. 411 ЦПК України висновки суду касаційної інстанції, в зв'язку з якими скасовано судові рішення, є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи. При новому розгляді справи судом запропоновано та розяснено учасникам справи щодо необхідності доведення суду на підставі належних та допустимих доказів належності спірних будівельних матеріалів покійному [PERSON] чи відповідачці [PERSON] Зокрема, на виконання вимог п.п. 3, 4 ч. 5 ст. 12 ЦПК України судом розяснено право сторін на призначення відповідної експертизи та наслідки її не проведення, однак сторони про таке не клопотали, а представник позивача зазначив, що не бажає проводити будь-яку експертизу по справі, так як вважає, що в матеріалах справи міститься достатньо доказів належності будівельних матеріалів покійному [PERSON] Оцінюючи зібрані по справі докази в частині належності будівельних матеріалів сторонам, судом досліджено договір про надання позики [PERSON] від 29.12.1999р. для потреб будівництва, квитанції про його погашення, накладні та квитанції про придбання деяких будівельних матеріалів (том 3, а.с. 56-109), проте на переконання суду такі не доводять факту належності спірних будівельних матеріалів саме покійному [PERSON], так як частина з таких квитанцій виписані не на його імя (том 3, а.с. 62, 66, 74, 76, 84), частина датована датою після його смерті (том 3, а.с. 66, 74), частина без ідентифікації особи та дати (том 3, а.с. 67,68, 69, 88, 89, 99 101). Більше того, в суду відсутні будь-які докази щодо використання цих будівельних матеріалів на спірному будівництві. Сторона відповідачки [PERSON] просила суд дослідити докази, які були зібрані у цивільній справі Камянка-Бузького районного суду №1311/173/12. Дослідивши такі матеріали справи судом також не встановлено достатніх доказів приналежності спірних будівельних матеріалів стороні відповідачки, оскільки квитанції, які виписані на імя чоловік позивачки [PERSON] (а.с. 66, 77, 78, 79, 88,89) теж не свідчать про їх використання в процесі здійснення спірного незавершеного будівництва. Як зазначено у ч.3 ст. 331 ЦК України до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). Аналіз вказаної норми закону свідчить, що суд, визнаючи право власності на матеріали чи обладнання, у своєму рішенні має визначити та перелічити ці матеріали чи обладнання. Тобто, при вирішенні справи про визнання права власності на будівельні матеріали визначальним є саме перелік тих будівельних матеріалів, які використані в спірному будівництві. Сторони не надали суду доказів щодо переліку будівельних матеріалів, які використані в спірному будівництві, що позбавляє суд можливості вирішити питання про перехід права власності на них. Проведеною судовою будівельно-технічною експертизою від 22.05.2014р. №028/14 по цивільній справі №1311/173/12 також не доводиться перелік використаних у будівництві матеріалів, оскільки такою вирішувалось лише питання про вартість незавершеного будівництва, а тому у задоволенні позовної вимоги про визнання за позивачкою права власності на будівельні матеріали слід відмовити за недоведеністю. Вирішуючи спір в частині вимог позивачки до відповідача [PERSON] міської ради, суд звертає увагу, що в ухвалі ВССУ від 21.12.2016р. зазначено щодо неналежного відповідача. Як зазначено у п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008р. "Про судову практику у справах про спадкування" відповідачами у такій справі є спадкоємці, які прийняли спадщину. При відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. З врахуванням того, що [PERSON] є спадкоємцем за законом покійного [PERSON] і заперечує право позивачки на спадкування, то саме вона є належним відповідачем по справі. Водночас орган місцевого самоврядування не є особою, яка може відповідати за вимогами позивача, а тому у задоволенні позову до такого відповідача необхідно відмовити. Також, згідно ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як видно із матеріалів справи, позивачка при зверненні до суду сплатила судовий збір у розмірі 243,60 грн. (том 1, а.с. 2) та на виконання вимог ухвали про залишення без руху у розмірі 3441,00 грн. (том 1, а.с. 49), що разом становить 3684,60 грн. Враховуючи, що позовна вимога про визнання прав забудовника судом задоволена, а у задоволенні іншої вимоги про визнання права власності на будівельні матеріали відмовлено, то суд вважає, що з відповідача слід стягнути суму судового збору пропорційно до задоволеної частини позовних вимог, тобто половину, що становить 1842,30 грн.

Outcome: partial