Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-14 00:00:00

06.08.2020 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача про стягнення заборгованості у сумі 40524,53 грн. Посилається на те, що відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Публічною пропозицією на укладення Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб складає між нею та банком договір, що підтверджується підписом у заяві. У заяві зазначено і те, що вона ознайомилася та погодилася з Публічною пропозицією, яка розміщена на офіційному сайті Банку. Ухвалою від 20.08.2020 року відведено суддю Черенкову Н.П. від розгляду справи №490/4962/20 за позовною заявою АТ "Перший український міжнародний банк" до [PERSON] про стягнення заборгованості. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.09.2020 року визначено головуючого по справі суддю Гуденко О.А. 02.09.2020 року матеріали справи передані на розгляд судді Гуденко О.А. Ухвалою суду від 29.09.2020 року відкрито провадження по справі. Представник позивача у судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечує. Представник відповідача надала письмові заперечення на позов, просила розглянути справу у її відсутність та у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. В наданих суду поясненнях представник відповідача зазначила, що Публічна пропозиція позивача на укладення Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб не містять підпису відповідача і позивач не надав суду належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ця Публічна пропозиція є складовою частиною кредитного Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, та що саме ці умови, які містить Публічна пропозиція мала на увазі відповідач, підписуючи Заяву на приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб та відповідно, чи брала відповідач на себе зобов`язання передбачені зазначеними умовами. Враховуючи зазначене вважає, що Публічна пропозиція Позивача на укладення Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб не може вважатись складовою кредитного договору № 100876220101. Також представник відповідача вказує, що зазначена Заява на приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб не є належним доказом отримання відповідачем кредиту, а лише свідчить про його намір стати клієнтом банку. Вона не містить посилань щодо намірів відповідача отримати кредит, не визначає розмір, строк та умови отримання кредитних коштів та порядок їх повернення. Крім іншого, представник відповідача зазначила, що у Заяві на приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру, а також що нарахована позивачем комісія є протиправною. Вивчивши доводи позову, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Як вбачається із матеріалів справи, 19 вересня 2017 року [PERSON] стала клієнтом АТ "ПУМБ" підписавши Заяву № 100876220101 на приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб. Відповідно до ст. ст. 525,526,530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та у встановлені договором строки. Одностороння відмова від зобов`язань або одностороння зміна умов договору не допускається. Частиною 1 ст.509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ст. ст. 610,611 ЦК України порушення зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. За змістом ст. 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Згідно ч. 2ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів. Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Статтею 1056-1 ЦКУкраїни визначено, що розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. У зв`язку з порушенням відповідачем взятих на себе зобов`язань, позивач просить суд стягнути з позичальника борг, який станом на 21.07.2020 року становить 40524,53 грн., з яких заборгованість за сумою кредиту становить 11 763,48 грн., прострочена заборгованість за комісією - 13 744, 70 грн., заборгованість за процентами - 700, 00 грн., та неустойка за порушення зобов`язань по кредиту у розмірі 14 316, 02 грн. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в частині стягнення штрафних санкцій, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості посилався на ст. 5 Кредитного договору, який не містять матеріали справи. Натомість відповідний пункт містить Публічна пропозиція Позивача на укладення Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, що розміщений на сайті банку, як невід`ємна частина кредитного договору. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цю Публічну пропозицію розуміла відповідачка та ознайомилася і погодилася з нею, підписуючи Заяву на приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати штрафних санкцій за порушення кредитних зобов`язань, та зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15). Таким чином, суд приходить до висновку, що в даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Публічна пропозиція Банку на укладення Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, що розміщені на офіційному сайті позивача, www.pumb.ua, неодноразово могла змінювалися самим АТ "ПУМБ" в період - з часу виникнення спірних правовідносин (19.09.2017 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (06.08.2020 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви копію Публічної пропозиції Банку на укладення Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, у будь-якій редакції, що найбільш сприятлива для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці умови та правила банківських послуг, відсутність у заяві домовленості сторін про сплату штрафних санкцій за несвоєчасне погашення кредиту, надана Банком Публічна пропозиція не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Надана позивачем Публічна пропозиція Банку на укладення Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, з огляду на її мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених нею нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих їй умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17 (провадження №14-131цс19). Крім іншого, з урахуванням позиції Великої Палати Верховного Суду, яка висвітлена у постанові від 03.07.2019 у справі № 342/180/17 та стосується необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, пересічний споживач банківських послуг, з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем АТ "ПУМБ" дотримався вимог про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. За такого, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення 14 316,02 грн. заборгованості у вигляді неустойки за порушення кредитних зобов`язань не підлягають задоволенню, оскільки нарахування штрафних санкцій не передбачено укладеним між сторонами договором, оформленим Заявою № 100876220101 на приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб. Разом із цим, з урахуванням позиції Верховного Суду України, не підлягають задоволенню позовні вимоги у розмірі 13 744,70 грн. заборгованості за комісією, оскільки відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Так, встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту - у вигляді винагороди за надання фінансового інструменту , позивач не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позичальникові. Європейський як суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір підлягає стягненню на користь позивача пропорційно ддо задоволених позовних вимог ( 12463,81/40524,53х2102) у розмірі 646 грн 50 коп. На підставі викладеного,

Outcome: partial