Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-04 00:00:00

В жовтні 2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційний\~Банк "Приватбанк" про стягнення неправомірно знятих грошових коштів з карткового рахунку. 21 травня 2018 року ПАТ КБ "Приватбанк" змінило назву на Акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк" (далі АТ КБ "Приватбанк"). У позові зазначив, що 15 січня 2007 року між ним та ПАТ КБ "Приватбанк" в особі філії Миколаївське регіональне управління ПАТ КБ "Приватбанк" було укладено споживчий кредитний договір №NKH3FA08110243, відповідно до умов якого йому було надано кредит в сумі 3600 грн. зі сплатою відсотків за його користування у розмірі 0,12% річних з кінцевим терміном повернення 15.11.2017 року. У липні 2013 року ПАТ КБ "Приватбанк" звертався до Ленінського районного суду м.Миколаєва з позовною заявою про стягнення з позивача кредитної заборгованості в сумі 30277грн.29коп. за вказаним споживчим кредитом. Рішенням Ленінського районного суду м.Миколаєва від 04.10.2013 року в задоволенні позовних вимог банку відмовлено за пропуском строку позовної давності. 20 січня 2014 року позивач працевлаштувався до Комунального підприємства "Миколаївкомунтранс" та 23 червня 2016 року у філії Миколаївське регіональне управління ПАТ КБ "Приватбанк" отримав картку для виплат "VISA" [NUMBER], в тому числі і заробітної плати. Починаючи з 20.07.2016 року по 07.11.2016 року відповідач проводив неправомірне, автоматичне списання грошових коштів із заробітної плати позивача, всього за весь період були списані грошові кошти в розмірі 10965грн.07коп. Враховуючи наведене, з урахуванням уточнених позовних вимог, просить стягнути з АТ КБ "Приватбанк" неправомірно стягнуті грошові кошти в сумі 10965грн.07коп. та судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 704,80грн., на правову допомогу в розмірі 4650 грн. та витрати пов"язані з переїздом до суду. В судове засідання сторони за належного повідомлення не з"явилися. Позивач подав суду письмову заяву про слухання справи в його відсутність, позовні вимоги підтримав повністю. Представник відповідача подав до суду пояснення на позовну заяву, в якому просив справу розглядати за його відсутності та вказав на невизнання позовних вимог. Враховуючи те, що зобов"язання за кредитним договором не було виконане та позивач надав свою згоду на договірне списання коштів банком з усіх відкритих на його ім"я поточних рахунків в рахунок погашення боргу, посилаючись на п.п.2.2.5, 2.3.5 Договору, якими передбачено що позичальник доручає банку списувати кошти із усіх своїх поточних рахунків у валюті Кредиту або у валюті, відмінної від валюти кредиту, при наявності на них необхідної суми коштів, не наданих у кредит, у межах сум, які підлягають сплаті банку за заявою та цими умовами, при настанні строків платежів (здійснення договірного списання); банк має право списувати кошти з поточних рахунків позичальника, згідно з п.2.2.5 цього договору, при настанні строків платежів, передбачених договором, у межах належних до сплати банку сум. Просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. На підставі ст.211 ЦПК України розглянуд справи здійснюється на підставі наявних у ній матеріалів. У з"язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до таких висновків. Судом встановлено, що рішенням Ленінського районного суду м.Миколаєва від 04.10.2013 року відмовлено в задоволенні позову ПАТ КБ "Приватбанк" до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № NKH3FA08110243 від 15.01.2007 року у розмірі 30277грн.29коп. за пропуском встановленого сторонами терміну позовної давності. Вказаним рішенням також визнано, що [PERSON] вказаний кредитний договір з банком укладав та отримував споживчий кредит у сумі 3600 грн., зі сплатою процентів у розмірі 0,12% річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення коштів до 15.11.2007 року, за несплати боргу станом на 05.07.2013 року заборгованість складала на загальну суму 30521,52 грн., з яких 3243,25 грн. заборгованості за кредитом, 13521,52 грн. заборгованості по процентам, 13521,52 грн. заборгованості по пені (а.с.14). 14 серпня 2017 року Інгульським ВДВС міста Миколаїв ГТУЮ у Миколаївській області відкрито виконавче провадження щодо виконання виконавчого напису приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Швеця Р.О. №774 від 27 лютого 2017 року про стягнення заборгованості з [PERSON] на користь ПАТ КБ "Приватбанк" не сплаченої в строк за кредитним договором № NKH3FA08110243 від 15.01.2007 року, за період з 15.01.2007 року по 19.10.2016 року, в розмірі 30606грн.63коп. та звернуто стягнення на доходи позивача. В серпні місяці 2017 року з заробітної плати [PERSON] було утримано 2561грн.05коп. У зв"язку з чим позивач звернувся до Ленінського районного суду міста Миколаєва з позовом до ПАТ КБ "Приватбанк", треті соби - приватний нотаріус Київського міськогонотаріального округу Швець Р.О., Інгульський відділ державної виконавчої служби міста Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, та зобов"язання вчинити певні дії. 09 січня 2018 року рішенням вказаного суду позов [PERSON] задоволено, виконавчий напис, вчинений 27 лютого 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Р.О., зареєстрований в реєстрі за №774, за яким підлягає стягненню з [PERSON] на користь ПАТ КБ "Приватбанк" заборгованість за період з 15.01.2007 року по 19.10.2016 року за кредитним договором № NKH3FA08110243 від 15.01.2007 року в розмірі 30606грн.63коп., визнано таким, що не підлягає задоволенню; та стягнуто з ПАТ КБ "Приватбанк" на користь позивача, утриманні за вище вказаним виконавчим написом, з його заробітної плати грошові кошти в розмірі 2561грн.05коп., та 640 грн. судового збору (а.с.10-13). Позивач з 20.01.2014 року працює в КП "Миколаївкомунтранс" та 23.06.2016 року та отримує заробітну плату на картку для виплат "VISA" [NUMBER]. З картки VISA" [NUMBER] відповідачем проводилось списання грошових коштів на карту для погашення простроченої заборгованості. За період з 20.07.2016 року по 07.11.2016 року були списані грошові кошти в розмірі 10965грн.07коп., а саме: 20.07.2016 року в сумі 197,23грн. та 302,77грн.; 05.08.2016 року-2670,58грн.; 15.08.2016 року-525грн.; 18.08.2016 року-500грн.; 06.09.2016 року-2842,78грн.; 06.10.2016 року-3906,71грн.; 07.11.2016 року-20грн., що підтверджується випискою про рух коштів за період 23.06.2016-30.11.2016 (а.с.15-17). Відповідно до ст.1066 ЦК України, за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші обмеження його права щодо розпорядження грошовими коштами, не передбачені законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку. Згідно вимог ст.1071 ЦК України, банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку. Статтею 1073 цього ж кодексу передбачено, що у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка, банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до вимог ст.ст.25, 26 Закону України "Про оплату праці" забороняється будь-яким способом обмежувати працівника вільно розпоряджатися своєю заробітною платою, крім випадків, передбачених законодавством. Відрахування із заробітної плати можуть провадитися тільки у випадках, передбачених законодавством. Згідно з п.6.5 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Національного банку України від 21.01.2004 № 22, якщо кредитором за договором є банк, що обслуговує платника, то право цього банку на здійснення договірного списання передбачається в договорі банківського рахунку або іншому договорі про надання банківських послуг. Договір може містити інформацію, яка потрібна банку для списання ним коштів з рахунку платника. Зазначені положення закону свідчать про можливість списання коштів з рахунка їх володільця лише за розпорядженням останнього або на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом чи договором між банком і клієнтом. Згідно вимог п.7 ч.11 ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів" від 12.05.1991 року №1023-ХІІ, який діяв на час виникнення спірних відносин, кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. Пунктом 31 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних справ, кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин", при застосуванні положення пункту 7 частини одинадцятої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів", яким кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, суди мають виходити з того, що у системному зв'язку з частиною одинадцятою статті 11 зазначеного Закону ця вимога стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямована на те, щоб встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача як слабшої сторони договору споживчого кредиту. У зв'язку із цим та враховуючи, що ЦК не передбачає заборони пред'явлення окремих вимог у зв'язку з пропущенням строку позовної давності, при вирішенні таких спорів, суди повинні враховувати положення ЦК про позовну давність. Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), положення пункту 7 частини одинадцятої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" та вимоги ЦК щодо позовної давності застосовуються й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи). Велика Палата Верховного Суду 28 березня 2018 року у постанові по справі №444/9519/12 зробила висновок, відповідно до якого припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Матеріалами справи встановлено, що термін дії кредитного договору від 15.01.2007 року сплив 15.11.2007 року, відповідач пропустив строк звернення до суду щодо вимоги до позивача про стягнення кредитної заборгованості, що встановлено судовим рішенням, списання заборгованості проводилося банком поза межами строку позовної давності. Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Виходячи з доказів, наданих сторонами, суд приходить до висновку, що відповідач всупереч вимогам закону проводив безпідставне списання грошових коштів із заробітної плати позивача, в розмірі 10965,07грн., які підлягають стягненню. На підставі викладеного, суд приходить висновку, що позовні вимоги знайшли своє підтвердження та підлягають задоволенню частково щодо стягнення з відповідача на користь позивача неправомірно стягнутих грошових коштів в сумі 10965грн.07коп. та судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 704,80грн., по оплаті витрат на правову допомогу в розмірі 4650 грн. згідно представленого договору 14/03 та квитанції про здійснення оплати на вказану суму. В частині стягнення витрат пов"язаних з переїздом представника до суду власним транспортом на суму 468,75 грн. витрат згідно квитанції АЗС, залишити без задоволення, як такі, що не передбачені постановою КМУ №590 від 27 квітня 2006 року зі змінами від 28 лютого 2018 року «Про граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних, адміністративних та господарських справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави». Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір та витрати на правову допомогу.

Outcome: partial