Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-04 00:00:00

У січні 2014 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до виконкому Очаківської міської ради, третя особа Управління Держземагенства в Очаківському районі Миколаївської області про визнання права власності на земельну ділянку, площею 0,0335 га, з кадастровим номером 4810300000:05:035:0034. Свої вимоги обґрунтовувала тим, що згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки від 12 жовтня 2003 року, вона набула право власності на земельну ділянку площею 0,0335 га. з цільовим призначенням обслуговування житлового будинку , господарських будівель і споруд. В подальшому належним чином право приватної власності на землю не отримала. При зверненні у грудні 2013 року до державного реєстратора з метою проведення державної реєстрації права власності, їй було відмовлено, оскільки нею не надано документу, що підтверджує право власності на земельну ділянку - державного акту на право приватної власності на землю. Управлінням Держземагенства в Очаківському районі у видачі державного акту відмовлено з посиланням на те, що нормативно-правова база, яка передбачала видання державних актів втратила чинність та рекомендовано звернутися до суду для визнання права власності на земельну ділянку. Посилаючись на викладене, просила про задоволення позову. Позивачка в судовому засідання позов підтримала, просила про його задоволення. Представник відповідача у судовому засіданні від 10.02.2014 року [PERSON] проти позову не заперечувала. Представник третьої особа Управління Держземагенства в Очаківському районі Миколаївської області у судове засідання не з'явився, у своєму листі від 29.01.2014 року № 296/07-38/06-10 начальник Управління Котик Т.В. просила справу розглядати без участі представника, проти позову не заперечувала. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, суд дійшов наступного. Згідно копії договору купівлі-продажу земельної ділянки [PERSON] купила у [PERSON] земельну ділянку розміром 0,0335 га для обслуговування житлового будинку, розташовану на території Очаківської міської ради по [ADDRESS] Судом встановлено, що в подальшому позивачкою належним чином право власності на вказану земельну ділянку не зареєстровано. У 2013 році у позивачки виникла необхідність переоформити право власності на вказану земельну ділянку. Згідно положень ст. 126 ЗК України, при набутті права власності на земельну ділянку на підставі документів, визначених частиною другою цієї статті, державний акт на право власності на земельну ділянку, що відчужується, долучається до документа, на підставі якого відбувся перехід права власності на земельну ділянку, в кожному такому випадку відчуження земельної ділянки. На державному акті про право власності на земельну ділянку нотаріус, який посвідчує (видає) документ, та орган, який здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обмежень, роблять відмітку про перехід права власності на земельну ділянку із зазначенням документа, на підставі якого відбувся такий перехід. Таким чином, позивачка звернулася до нотаріуса, що посвідчувала вищевказаний договір купівлі-продажу земельної ділянки для отримання державного акту що був виданий на ім'я [PERSON] з відповідною нотаріальною відміткою про перехід до неї права власності на земельну ділянку, що їй було відмовлено. Згідно роз'яснення приватного нотаріуса Очаківського міського нотаріального округу Миколаївської області [PERSON], з 01.01.2013 року набрав чинності Закон України "Про державний земельний кадастр" та набрали чинності зміни до законодавчих актів, зокрема до закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", а отже створено єдину систему органів реєстрації прав на нерухоме майно. Постанова КМ України від 09 вересня 2009 року № 1021 "Про затвердження порядків ведення поземельної книги і Книги записів про державну реєстрацію державних актів на право приватної власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою, договорів оренди землі" втратила чинність з зв'язку з набранням чинності з 01.01.2013 року постановою КМ України від 17 жовтня 2012 року № 1051 "Про затвердження Порядку ведення Державного земельного кадастру". Отже на даний час неможливо виконати вимоги пунктів 2,3 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" закону, пунктів 3,4 Порядку, дія яких поширювалась і на випадок укладення договору купівлі-продажу позивачкою. Рекомендовано звернутися до суду. Крім цього, з листа Управління Держземагенства в Очаківському районі Миколаївської області від 10.01.2014 року № 07-38/07-30 вбачається, що відповідно до ст. 125 Земельного кодексу України, що діяв на момент укладення [PERSON] цивільно-правової угоди, право власності на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документу, що посвідчує право власності чи постійного користування земельною ділянкою та його державної реєстрації. Таким документом був державний акт на право приватної власності на земельну ділянку. З 01.01.2013 року до Земельного кодексу України внесені зміни, а саме передбачено, що відповідно ст.126 цього Кодексу право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Згідно ст. 126 ЗК України, Закону України "Про державний земельний кадастр" від 07 липня 2011 року та Постанови Кабінету міністрів України "Про затвердження Порядку ведення Державного земельного кадастру" від 17 жовтня 2012 року № 1051 (зі змінами), посвідчення права власності на земельну ділянку здійснюється без оформлення державних актів, тобто державні акти на право власності на земельну ділянку не видаються. Тому рекомендовано звернутися до суду для реалізації свого права власності на земельну ділянку. Таким чином, суд приймає до уваги посилання позивачки про неможливість зареєструвати право власності на земельну ділянку не з її вини . Відповідно до положень ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За викладеного, враховуючи обставини встановлені з матеріалів справи, з огляду на наявність законних підстав для задоволення позову, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Згідно зі ст.ст. 88 ЦПК України судові витрати сплачені при подачі позову. Приймаючи до уваги, що позивачкою не заявлені вимоги про відшкодування судового збору за розгляд справи, у суду відсутні підстави для покладення витрат на відповідача, разом з тим суд зазначає, що позивачка не позбавлена права звернутися в подальшому з заявою для вирішення питання про розподіл судових витрат.

Outcome: approved