Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-20 00:00:00

МКП "Основаніє" звернулося до суду з позовом до [PERSON], яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. У позовній заяві вказує, що МКП "Основаніє" перейшли все майно, майнові та немайнові права та обов'язки КП "РЕПОГ". Гуртожиток по [ADDRESS], є власністю територіальної громади м. Запоріжжя та знаходився на обслуговуванні підприємства КП "РЕПОГ". За ліжко-місцем кімнати [ADDRESS] зареєстровані: відповідачі - [PERSON], неповнолітня [PERSON]. Відповідно до акту, складеного МКП "Основаніє" за участю мешканців гуртожитку за адресою: [ADDRESS] від 07.10.2013 року, відповідач [PERSON], неповнолітня дитина [PERSON] не проживають за вищевказаною адресою з травня 2013 року та місцезнаходження відповідачів невідомо. У зв'язку з тим, що відповідачі залишаються зареєстрованим у гуртожитку, не проживають у ньому, просило суд на підставі ст.71 ЖК України, визнати [PERSON], [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, судові витрати покласти на відповідача. У судовому засіданні представник позивача МКП „Основаніє" - Чепурна Т.А., позов підтримала, наполягаючи на підставах та обставинах викладених у позовній заяві. Відповідач [PERSON] позов не визнала. В судовому засідання пояснила що, у кімнаті вона тимчасово не мешкала з поважних причин. 18.03.2013 року вона пошкодила м'язи і потребувала стороннього догляду, тому 21.03.2013 року із донькою виїхала до родичів у м. Суми. Крім того, її донька страждає алергією, часто хворіє отитами, бронхітами. У зв'язку з цим лікарі порекомендували змінити кліматичні умови для одужання. Вона письмово повідомляла коменданта гуртожитку - Давиденко С.І. про свою тимчасову відсутність та просила на час її відсутності не нараховувати комунальні платежі Юридичної зацікавленості до спірної кімнати вона не втрачала. Речи звідти не забирала. В теперішній час вона мешкає у цій кімнаті. Іншого житла не має. Просить в задоволенні позову відмовити. Представник третьої особи органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Орджонікідзевському району в судове засідання не з'явився. Суду надав заяву, у якій просить розглянути справу у його відсутність і при винесенні рішення врахувати інтереси неповнолітньої [PERSON]. Заслухавши пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, дослідивши матеріалами справи, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Судом встановлено, що гуртожиток за адресою [ADDRESS] а є власністю територіальної громади м. Запоріжжя та знаходився на обслуговуванні підприємства КП "РЕПОГ" відповідно до рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради від 28.07.2005 р. № 261/1. Після прийняття рішень Запорізькою міською радою "Про припинення діяльності підприємств шляхом приєднання" від 27.04.2012 р. № 5, "Про затвердження передавальних актів та визначення розміру статутного капіталу міського комунального підприємства "Основаніє" від 25.07.2012 р. № 6 міське комунальне підприємство "Основаніє" є повним правонаступником комунального підприємства "Ремонтно-експлуатаційне підприємство по обслуговуванню гуртожитків". Так, до МКП "ОСНОВАНІЄ" перейшли все майно, майнові та немайнові права та обов'язки КП "РЕПОГ". Відповідно до п. 4. Постанови Пленуму Верховного суду України від 12.04.1985 р. № 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" в силу ст. 61 ЖК України житлово-експлуатаційна організація, а при її відсутності - підприємство, установа, організація як наймодавець можуть бути стороною в спорах, що виникають з договорів найму жилого приміщення. Вони вправі, зокрема, пред'являти позови про визнання наймача таким, що втратив право користування жилим приміщенням. За ліжко-місцем кімнати [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] та неповнолітня [PERSON] Відповідно до акту, складеного МКП "ОСНОВАНІЄ" за участю мешканців гуртожитку за адресою: [ADDRESS] а кім.443 від 07.10.2013 року [PERSON] та [PERSON] , у якому зазначено, що відповідачі [PERSON] та неповнолітня [PERSON] не проживають за вищевказаною адресою з травня 2013 р. та місцезнаходження відповідачів невідомо. Проте особи, які брали участь у складанні даного акту, в суді як свідки не допитувались, клопотання про їх допит не заявлялося, тому суд вважає, що акт не може бути беззаперечно свідчити про те, що відповідачі без поважних причин не мешкають у спірній кімнаті. Разом з тим, допитані в судовому засідання за клопотанням відповідача, свідки [PERSON] та [PERSON] підтвердили, що відповідач разом з донькою у зв'язку з сімейними обставинами, 21.03.2013 року виїхала до родичів у м. Суми. [PERSON] двічі приїжджала у гуртожиток. Крім того, там залишились її особисті речі та майно. Як вбачається з довідки КУ „Міська клінічна лікарня екстреної і швидкої медичної допомоги м. Запоріжжя", 18.03.2013 року [PERSON] пошкодила м'язи. Як вбачається з довідки КУ „Сумська міська дитяча клінічна лікарня" №428 від 08.09.2014 року, у період часу з 15.10.2013 року по 28.12.2013 року, неповнолітня [PERSON] чотири рази була на прийому у лікаря і двічі лікувалася на стаціонарі. Конституція України у ст.47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Відповідно до ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Статтею 72 ЖК України передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Статтею 71 ЖК УРСР передбачена можливість збереження жилого приміщення за відсутніми наймачами або членами їх сімей протягом шести місяців або протягом більш тривалого часу при наявності конкретних обставин, перелічених також в ст. 71 цього ж кодексу, зокрема призовна та строкова військова служба, тимчасовий виїзд з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв'язку з навчанням, поміщенням дитини (дітей) на виховання в дитячий заклад, до родичів, опікуна чи піклувальника, виїздом у зв'язку з виконанням обов'язків опікуна (піклувальника), влаштування непрацездатних осіб, у тому числі дітей-інвалідів, у будинку-інтернаті та іншій установі соціальної допомоги, виїзду на лікування в лікувально-профілактичний заклад, взяття під варту або засудження). Тимчасова відсутність особи може бути безперервною, але не повинна перевищувати шести місяців. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до житлового приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. Таким чином, у разі встановлення судом факту лише тимчасової відсутності наймача за місцем мешкання, строк якого не перевищує шести місяців, підстав для визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщення немає. При цьому під тимчасовою відсутністю розуміються такі випадки, коли особа протягом певного часу не проживає в жилому приміщенні, але інтересу щодо користування ним не втрачає в силу закону. Тимчасова відсутність повинна нести безперервний характер. Якщо особа повертається на місце проживання, вважається, що переривається і строк тимчасової відсутності. Відповідно до ст.10 ч.2 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Статтею 11 ч.1 ЦПК України, встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших особі, які беруть участь у справі. У відповідності до ст.60 ч.ч.1, 3, 4 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставина, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд вважає, що позивачем не доведено факт тимчасової відсутності [PERSON], строк якої перевищує шести місяців, тому підстав для визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщення нема. Крім того, щодо вимог про визнання такою, що втратила право користування спірною квартирою неповнолітньої [PERSON], суд вважає, що такі вимоги не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства. Так, згідно зі ст.160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини, яка ратифікована постановою Верховної ради №789-ХІІ від 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Неповнолітня донька відповідача є членом його сім'ї та її не проживання у спірній квартирі пов'язане з поважними причинами, а саме відсутністю можливості вирішення цього питання самостійно в силу свого віку. Враховуючи вищевикладене, суд вважає позовні вимоги необґрунтованими, недоведеними і такими, що не підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: dismissed