Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-30 00:00:00

Адвокат Главацький Ю.А., який діє в інтересах [PERSON] , звернувся до суду з позовом до АТ КБ «Приватбанк» про визнання кредитного договору №OD30RX10470085 від 09 січня 2007 року, укладеного між ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк», та [PERSON] недійсним, а також таким, що не підлягає виконанню виконавчого напису № 868, вчиненого 24 січня 2017 року приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Завалієвим А.А., про стягнення зі [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» С .І. заборгованості за кредитним договором в загальній сумі 95361 гривні 02 копійок, з яких: 4557 гривень 92 копійки заборгованість за тілом кредиту; 51423 гривень 46 копійок заборгованість за відсотками; 802 гривень 23 копійок заборгованість з комісії; заборгованість з пені у розмірі 33560 гривень 22 копійки; заборгованість по штрафам (фіксована частина) у розмірі 500 гривень та заборгованість по штрафам (відсоток від суми заборгованості) у розмірі 4517 гривень 19 копійок. В обґрунтування позову зазначив, що 24 січня 2017 року приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Завалієвим А.А. було вчинено виконавчий напис № 868 про стягнення зі [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» невиплачених в строк грошових коштів в загальній сумі 95361 гривні 02 копійок за кредитним договором №OD30RX10470085 від 09 січня 2007 року. Вважає цей виконавчий напис протиправним, тобто таким, що винесений з порушенням вимог чинного законодавства України та не підлягає виконанню, оскільки вчинений нотаріусом за відсутності оригіналу нотаріально посвідченого договору та без перевірки наявності безспірної заборгованості. Крім того, у позовній заяві представник позивача адвокат Главацький Ю.А. стверджує, що його довіритель не підписувала вищевказаний кредитний договір та не виявляла волевиявлення на його укладення. Тому, на підставі ст.ст.203, 215 ЦК України, просить позов задовольнити та визнати кредитний договір недійсним, а виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню. Ухвалою Кодимського районного суду Одеської області від 13 листопада 2020 року (а.с.32-34) відкрито провадження у справі та справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. У визначений судом строк, а саме 15.12.2020 року, представник АТ КБ «Приватбанк» подав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що позовні вимоги не визнає у повному обсязі та просить відмовити в їх задоволенні. Свої заперечення обґрунтовує тим, що на час укладення договору сторони володіли необхідним обсягом цивільної дієздатності, волевиявлення учасників було вільним та відповідало їх внутрішній волі. Прийнявши грошові кошти, позивач [PERSON] погодилась з умовами договору та певний час здійснювала платежі відповідно до умов договору. Договір був укладений у письмовій формі та в момент його вчинення відповідачем були додержані всі вимоги, встановлені чинним законодавством України. Крім того, вважає вчинений приватним нотаріусом виконавчий напис таким, що відповідає всім вимогам закону щодо його вчинення. Ухвалою Кодимського районного суду Одеської області від 10.03.2021 року підготовче провадження у цивільній справі було закрито; справу призначено до судового розгляду по суті (а.с.102-103). Позивач та її представник адвокат Главацький Ю.А. у судове засідання не з`явились; до суду надійшла заява, в якій представник позивача просив розглянути цивільну справу за його відсутності та без участі позивача [PERSON] , позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Представник АТ КБ "Приватбанк" у судове засідання також не з`явився та у поданому відзиві просив проводити судовий розгляд цивільної справи у його відсутність. Третя особа приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу Завалієв А.А. в судове засідання не з`явився та надіслав суду заяву, в якій просив проводити розгляд цивільної справи у його відсутність. Оскільки всі учасники справи в судове засідання не з`явились, враховуючи положення ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про часткове задоволення позову. Позивачем оспорюється факт укладання між ним та відповідачем правочину відповідно до правовідносин визначених ст.\~1046, ст.\~1054 Цивільного кодексу України, що свідчить про відсутність його волевиявлення на отримання у відповідача грошових коштів, виникнення у нього зобов`язання з повернення позики і виникнення заборгованості. Так, відповідно до\~ст. 2 ЦПК України\~завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, свобод чи інтересів фізичних осіб , прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі\~ст. 4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Принцип свободи договору як один із загальних засад цивільного законодавства декларується в\~ст. 3 ЦК України. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України) Частиною першою\~ст. 202 ЦК України\~встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, і які полягають у тому, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства ,а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно з ч. 1\~ст. 205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. У свою чергу, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами) (ч. 2\~ст. 207 цього Кодексу). Нормами\~ст. 215 Цивільного кодексу України\~врегульовано правовідносини щодо недійсності правочину, згідно якої підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою\~ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Правові наслідки недійсності правочину визначено ч. 1\~ст. 216 ЦК України, відповідно до якої недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Згідно зі\~ст. 236 Цивільного кодексу України\~нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов`язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється. Також згідно з роз`ясненнями, викладеними у п. 8 Постанови Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року, відповідно до частини першої\~ст. 215 Цивільного кодексу України\~підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені\~ст. 203 Цивільного кодексу України, саме на момент вчинення правочину. Виходячи зі змісту правової позиції Верховного Суду України, викладеної в ухвалі від 18.12.2013 року у справі 6-127цс13, вільне волевиявлення учасника правочину, передбачене\~статтею 203 Цивільного кодексу України, є важливим чинником, без якого неможливо укладення договору. Своє волевиявлення на укладення договору учасник правочину виявляє в момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа. Разом з тим, згідно ч. 1\~ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1\~ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В ході розгляду цієї цивільної справи судом неодноразово на підставі ухвали Кодимського районного суду від 01.06.2021 року (а.с.146-147) витребовувався оригінал кредитного договору №OD30RX10470085 від 09 січня 2007 року, укладений між ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк», та [PERSON] . Натомість, вищевказане судове рішення залишилось невиконаним та оригінал вказаного кредитного договору так і не було надано суду відповідачем. У зв`язку з цим, ухвалою Кодимського районного суду від 07.09.2021 року (а.с.155-156) за клопотанням представника позивача адвоката Главацького Ю.А. подане ним клопотання про призначення у справі судової почеркознавчої експертизи було залишено без розгляду. Таким чином, проведення вищевказаної судової почеркознавчої експертизи на предмет дослідження підпису позивачкою оспорюваного кредитного договору стало неможливим у зв`язку з відсутністю оригіналу дослідженого документу. З огляду на вищевикладене, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б давали підстави вважати недійсним спірний договір кредиту, з підстав того, що він не підписувався позивачем, а тому і відсутні підстави, передбачені ст.ст.\~203,\~215\~ЦК України для визнання такого правочину недійсним. Разом з тим, судом встановлено, що виконавчим написом № 868 від 24.01.2017 року, вчиненим приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Завалієвим А.А., зі [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» за період часу з 09.01.2007 року по 31.10.2016 року було стягнуто невиплачені у строк грошові кошти за кредитним договором №OD30RX10470085 від 09 січня 2007 року, укладеним між ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк», та [PERSON] , в загальній сумі 95361 гривні 02 копійок, з яких: 4557 гривень 92 копійки заборгованість за тілом кредиту; 51423 гривень 46 копійок заборгованість за відсотками; 802 гривень 23 копійок заборгованість з комісії; заборгованість з пені у розмірі 33560 гривень 22 копійки; заборгованість по штрафам (фіксована частина) у розмірі 500 гривень та заборгованість по штрафам (відсоток від суми заборгованості) у розмірі 4517 гривень 19 копійок. Зі змісту виконавчого напису вбачається, що при його вчиненні приватний нотаріус керувався ст.\~ст. 87-89 Закону України «Про нотаріат»\~та пунктом 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого\~постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172. Постановою державного виконавця Кодимського районного ВДВС Головного територіального управління юстиції в Одеській області Борщ Л.А. від 04.07.2017 року відкрито виконавче провадження №54231087 з примусового виконання вищевказаного виконавчого напису. Надаючи правову оцінку вказаним відносинам, суд враховує наступне. Відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України "Про нотаріат", нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України "Про нотаріат" (далі - Закон) та іншими актами законодавства України (ч. 1 ст. 39 Закону). Цим актом є, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5 та зареєстрований за № 282/20595 зі змінами та доповненнями на час вчинення виконавчого напису (далі - Порядок вчинення нотаріальних дій, Порядок). Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (п. 19 ст. 34 Закону). Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена Глава 14 Закону та Глава 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій. Так, згідно зі ст. 87 Закону для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Згідно з частиною першою статті 39 Закону України "Про нотаріат" (далі - Закон), порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом та іншими актами законодавства України. Відповідно до статті 87 Закону, для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Статтею 88 Закону визначено умови вчинення виконавчих написів, відповідно до якої нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Підпунктом 3.2 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року №296/5 зі змінами визначено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів (далі - Перелік), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172. Відповідно до пункту 1 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів "Нотаріально посвідчені договори, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно", для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів); б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання. Таким чином, із моменту прийняття цієї постанови і до 10 грудня 2014 року була чинною редакція Переліку, згідно якої стягнення кредитної заборгованості на підставі виконавчих написів було можливе тільки за нотаріально посвідченими угодами, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також звернення стягнення на заставлене майно (п. 1 Переліку). 10 грудня 2014 року набула чинності постанова Кабінету Міністрів України № 662 від 26 листопада 2014 року "Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів", якою зокрема, Перелік був доповнений новим розділом "Стягнення заборгованості з підстав, що виникають з кредитних правовідносин", яким створено можливість вчиняти виконавчі написи на кредитних договорах, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями (п. 2 Переліку). Спірний виконавчий напис вчинений приватним нотаріусом 24.01.2017 року. Ретельний аналіз цієї обставини вказує на те, що до даних спірних правовідносин підлягає застосуванню постанова Кабінету міністрів України "Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів" № 1172 в редакції, чинній на момент вчинення виконавчого напису, а саме станом на 12.06.2015 року. Так, положеннями п. 2 Розділу «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин» Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів" передбачена можливість вчинення виконавчих написів за кредитними договорами, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями (в редакції від 12.06.2015 року). При цьому, для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості. Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем. Захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчинення виконавчого напису. Згідно правового висновку, викладеного у постанові Верховного суду України від 05.06.2017 року у справі №6-887цс17, при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачам документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів; для правильного застосування положень статей\~87,88 Закону України «Про нотаріат»\~у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Безспірність документу, відповідно до якого вчиняється виконавчий напис, перевіряється наступним чином: боржник повинен бути повідомлений не менш, ніж за 30 днів до вчинення виконавчого напису про порушення кредитних зобов`язань та ліквідувати допущені порушення чи оскаржити виставлену вимогу у судовому порядку або виставити заперечення кредитору. Якщо жодна із цих дій не виконана, заборгованість вважається безспірною. З наданих суду документів неможливо встановити, чи дійсно на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, враховуючи також відсутність оригіналу кредитного договору та засвідченої стягувачем виписки з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості. Отже, на думку суду, у даному випадку, нотаріус при вчиненні оспорюваного виконавчого напису не переконався належним чином у безспірності розміру сум, що підлягають стягненню за виконавчим написом, та вчинив виконавчий напис за відсутності оригіналу кредитного договору та засвідченої стягувачем виписки з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості, чим порушив норми\~Закону України «Про нотаріат»\~та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів. Такий висновок відповідає, зокрема, правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі №6-887цс17. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Натомість, відповідач не надав суду належних та достовірних доказів на підтвердження факту укладення позивачкою [PERSON] кредитного договору з ПАТ КБ "Приватбанк", факт отримання нею кредитних грошових коштів, а також не надав суду жодні докази про безспірність заборгованості за кредитним договором. Надана ж представником АТ КБ «Приватбанк» копія заяви позичальника, що також була надана банком для вчинення виконавчого напису, не містить дати її написання та достовірних, допустимих та належних доказів на підтвердження її підписання саме позивачкою [PERSON] . За таких обставин, суд приходить до висновку, що оскаржуваний виконавчий напис вчинений приватним нотаріусом з недотриманням вимог чинного законодавства (ст.ст. 87,88 Закону України «Про нотаріат», Постанови Кабінету Міністрів України № 1172 від 29 червня 1999 року), у зв`язку із чим, підлягає визнанню таким, що не підлягає виконанню. За правилами ч.ч.1,2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір та інші судові витрати покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судом встановлено, що позивачем [PERSON] сплачено судовий збір в розмірі 840 гривень 80 копійок. Ця обставина підтверджується квитанцією про сплату №95138 від 08.11.2020 року (а.с.1). Оскільки позов задоволено частково, на підставі ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 420 гривень 40 копійок.

Outcome: partial