Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-18 00:00:00

Позивач - [PERSON] звернувся з позовною заявою до відповідача - [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору - Служба у справах дітей виконавчого комітету Ужгородської міської ради та Виконавчий комітет Ужгородської міської ради в особі відділу реєстрації місця проживання, про надання дозволу на реєстрацію місця проживання дитини без згоди другого законного представника. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 26 квітня 2014 року він уклав шлюб з [PERSON] , який був зареєстрований у виконкомі Кам`яницької сільської ради Ужгородського району Закарпатської області, про що зроблено відповідний актовий запис № 39, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] виданого виконком Кам`яницької сільської ради Ужгородського району Закарпатської області від 26.04.2014 року. Зазначає, що від шлюбу вони мають малолітню доньку - [PERSON] , [INFO] . На протязі останнього часу сімейне життя між ними поступово погіршувалося, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення шлюбних відносин. Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 06.05.2016 року у справі № 308/2137/16-ц шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Визначено місце проживання нашої доньки - залишено її проживати разом з матір`ю. Вказане рішення набуло законної сили 17.05.2016 року. На теперішній час відповідач проживає окремо, а донька, [PERSON] , тимчасово проживає разом з матір`ю, місце проживання дитини визначено рішенням суду - з матір`ю. У зв`язку з тим, що між позивачем та [PERSON] не можливо було досягти згоди щодо визначення способу участі у вихованні та спілкуванні з донькою, він був змушений звернутися до органу опіки та піклування виконавчого комітету Ужгородської міської ради та до Ужгородського міськрайонного суду із позовом про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, визначення способу участі у вихованні та спілкуванні з дитиною (справа № 308/11748/17 знаходиться у провадженні Закарпатського апеляційного суду). Зазначає, що, зареєстрований разом з дитиною [PERSON] за адресою [ADDRESS] , але фактично там не проживає та не проживав. Дитина взагалі за вказаною адресою не проживала, а з народження проживала за адресою: [ADDRESS] - фактичне місце проживання позивача. Мати дитини [PERSON] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , але фактично там не проживає, разом з дитиною мешкає без реєстрації за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується актом обстеження житлових умов від 15.04.2019 року ССД Ужгородської міської ради. Зауважує, що маючи намір зареєструвати своє місце проживання за адресою фактичного проживання, звернувся до Відділу реєстрації місця проживання виконавчого комітету Ужгородської міської ради із відповідними заявами, однак відповідно до заяви про реєстрацію місця проживання від 10.10.2016 року, позивачу відмовлено в знятті з реєстрації місця проживання як його особисто так його доньки [PERSON] . При цьому причиною зазначено «не враховані інтереси малолітньої доньки [PERSON] [INFO] . Відсутня згода матері на зняття її з реєстрації». Стверджує, що неодноразово звертався до [PERSON] з проханням надати згоду на зміну реєстрації доньки, однак відповідач [PERSON] згоди на зняття з реєстрації місця проживання і реєстрацію місця проживання доньки за фактичним постійним місцем проживання [PERSON] позивачу не надає. На підставі наведеного позивач просить суд надати дозвіл на реєстрацію місця проживання доньки [PERSON] , [INFO] з житлової площі за адресою [ADDRESS] на реєстрації за адресою [ADDRESS] , без згодит матері [PERSON] , оскільки саме такий спосіб захисту прав є доцільним в даному випадку та допоможе розв`язати існуючий спір, в добровільному порядку таку згоду від матері дитини отримати не може, що порушує як його права такі права малолітньої дитини, оскільки зміна реєстрації місця проживання покращить житлові умови як дитини так і його. Просить при вирішенні спору застосувати аналогію закону та застосувати норми, які регулюють правовідносини щодо надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди одного з подружжя. Позивач чи його представник в судове засідання не прибули, незважаючи на той факт, що про час і місце розгляду справи їх було належним чином повідомлено. Проте представником позивача подано до суду заяву, згідно якої він не заперечує проти розгляду справи у їх відсутності та щодо заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] у судове засідання повторно не з`явилася, хоча про час та місце розгляду справи була повідомлена у встановленому законом порядку, за зареєстрованим місцем проживання у відповідності до ч.ч.6,7 ст. 128 ЦПК України, про причини неявки суд не повідомляла, клопотань про відкладення розгляду справи та письмового відзиву до суду не надходило. Відповідач про час та місце розгляду справи повідомлена у встановленому законом порядку, шляхом здійснення виклику на зареєстроване місце проживання відповідача, що стверджується зворотними повідомленнями які повернулися на адресу суду з відміткою Укрпошти «за закінченням терміну зберігання. Відповідно до ч.4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Суд вважає за необхідне ;звернути увагу на тому, що застосовуючи відповідно до ч. 4 ст. 10 Цивільно- процесуального кодексу України, ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п. 35 рішення від 07.07.1989 р. Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain). Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 - ;69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України"). Враховуючи, що відповідач, будучи повідомленою належним чином, повторно не з`явилася до суду без повідомлення причин, не подала відзив, тому, при відсутності заперечень зі сторони представника позивача, вирішує справу на підставі наявних в ній доказів та матеріалів і ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. Враховуючи положення ст. ст. 274, 280 ЦПК України розгляд справи проводився в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін та заочному порядку, про заочний розгляд справи 19.07.2019 судом постановлено ухвалу. У відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України у зв`язку з розглядом справи за відсутності сторін фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Представник третьої особи - Служби у справах дітей виконавчого комітету Ужгородської міської ради у судове засідання не з`явився. Проте подав заяву про можливість розгляду справи за його відсутності у якій зазначив, що при прийнятті рішення просить максимально врахувати інтереси малолітньої дитини, не допустивши звуження обсягу її майнових та житлових прав. Представник Виконавчого комітету Ужгородської міської ради в особі відділу реєстрації місця проживання, в судове засідання повторно не прибув, незважаючи на той факт, що про час і місце розгляду справи їх було повідомлено належним чином. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, судом встановлено наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. З матеріалів справи встановлено, що рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 06.05.2016 року у справі № 308/2137/16-ц шлюб між [PERSON] та [PERSON] , який був зареєстрований 26 квітня 2014 року у виконкомі Кам`яницької сільської ради Ужгородського району Закарпатської області, про що зроблено відповідний актовий запис № 39, було розірвано. Від шлюбу вони мають малолітню доньку - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] . Місце проживання позивача, [PERSON] , зареєстровано разом з дитиною [PERSON] за адресою [ADDRESS] . Мати дитини [PERSON] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , але фактично там не проживає, разом з дитиною проживає без реєстрації за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується актом обстеження житлових умов від 15.04.2019 року Служби у справах дітей Ужгородської міської ради. Крім того, рішенням суду при розірванні шлюбу між сторонами визначено і місце проживання дитини - разом з матір`ю, однак матеріали справи не містять доказів того, що матір дитини зареєструвала місце проживання дитини за своїм місцем реєстрації проживання. А дитина значиться зареєстрованою разом з батьком, хоча фактично за місцем реєстрації не проживають ні батько, ні дитина. Відповідно до вимог ст. 160,161 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватись органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно зі ст.ст. 11,12 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батька. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх заміняють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її для самостійного життя та праці. Відповідно до вимог ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з яким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Вимогами ст.ст. 6, 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено обов`язок протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. Реєстрація місця проживання і зняття з місця реєстрації особи за заявою законного представника здійснюється за згодою інших законних представників. Відповідно до п.18 Правил реєстрації місця проживання, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 року № 207 у разі реєстрації місця проживання батьків за різними адресами місце проживання дитини, яка не досягла 14 років, реєструється разом з одним із батьків за письмовою згодою другого з батьків у присутності особи, яка приймає заяву, або на підставі засвідченої в установленому порядку письмової згоди другого з батьків (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування). Аналогічна порядок визначений п.26 Правил, що стосується зняття з реєстрації. У разі реєстрації місця проживання батьків за різними адресами зняття з реєстрації місця проживання дитини, яка не досягла 14 років, разом з одним із батьків здійснюється за письмовою згодою другого з батьків у присутності особи, яка приймає заяву, або на підставі засвідченої в установленому порядку письмової згоди другого з батьків (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування). Яким чином має бути здійснено в такому випадку реєстрація місця проживання малолітньої дитини ні Цивільним кодексом України, ні Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України», ні Правилами реєстрації місця проживання не визначено. Згідно з ч. 1 ст.8 ЦК України, якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону). Так, відповідно до Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року, Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року, встановлено, що виїзд неповнолітньої особи за кордон, оформлення паспорта/ проїзного документа дитини, яка не досягла 16 років, провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання обох батьків або законних представників батьків чи дітей. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Як зазначено у статті 3 Конвенції "Про права дитини", схваленої резолюцією 44 сесії Генеральної Асамблей ООН від 20.11.1989 р. N 44/25, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 р. N 789-XII, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Оскільки мати дитини не надає згоди на зняття з реєстрації місця проживання дитини і реєстрацію місця проживання дитини за фактичним постійним місцем проживання батька, то у даному випадку це може бути дозволено на підставі рішення суду. Відтак, вимоги позивача щодо надання дозволу на зняття з реєстрації і реєстрацію місця проживання малолітньої доньки без згоди матері за зареєстрованим місцем проживання батька необхідно задовольнити. Крім того, задовольняючи вимоги в частині надання дозволу на зняття з реєстрації та реєстрацію місця проживання дитини в іншому житлі, судом перевірено та встановлено, що реєстрація місця проживання дитини за новим місцем проживання батька, ніяким чином не порушує житлові права дитини. Зняття дитини з реєстрації жодним чином не порушить житлові права дитини, оскільки вона буде зареєстрована у квартирі де проживає батько дитини, вказана трикімнатна квартира є власністю батька, є більшою за площею, ніж попереднє місце реєстрації проживання, та за бажанням дитини і відповідача по справі дитина в будь - який час зможе користуватись приміщеннями вказаної квартири та проживати у ній. Одночасно, суд зауважує, що на даний час тривають спори між батьками щодо способу участі батька у вихованні дитини. Та, на думку суду, спір у даній справі стосується саме невирішених спорів між батьками дитини, та неприязних відносин між ними, у зв`язку з чим батьки в позасудовому (добровільному) порядку, на даному етапі їх відносин, не можуть дійти спільної згоди та вирішити питання мирно, які стосуються їх спільної дитини та які потребують спільної участі батьків у вирішенні питань щодо їх дитини. На підставі вище викладеного, суд доходить висновку, що позовну заяву слід задовольнити. У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України витрати із сплати судового збору в сумі 768,40 грн., слід стягнути з відповідача на користь позивача. Крім того, у відповідності до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Так, представник позивача просить стягнути з відповідача 10 000,00 гривень витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підтверджено розрахунком витрат на правову допомогу наданих Адвокатським обєднанням «Дрюченко» у справі № 308/6465/19 та квитанцією № 89_23 від 06 червня 2019 року, та квитанцією № 14_1 від 15 липня 2019 року, згідно якого [PERSON] оплатив адвокатському об`єднанню «Дрюченко» 10 000,00 гривень за надану правничу допомогу, подавши заяву про стягнення таких витрат до початку розгляду справи по суті. Дослідивши надані докази на підтвердження витрат на правову допомогу, суд дійшов висновку про часткове задоволення клопотання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема і витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до поданого розрахунку сума гонорару адвокатського бюро за надану професійну правничу допомогу позивачу [PERSON] складає 10000 грн. Як вбачається із Квитанцій про здійснення касово операції №89_23 від 06.06.2019 та № 14_1 від 15.07.2019 року, [PERSON] оплачено 10000,00 грн. за юридичні послуги зг. рахунків від 06.06.2019 та від 15.07.2019 адвокатському об`днанню "Дрюченко". Згідно Детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, адвокатським об`єднанням були виконані наступні роботи (надані такі послуги): ознайомлення з матеріалами справи, опрацювання законодавчої бази, що регулюють спірні правовідносини, підготовка процесуальних документів. Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. 3) для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1)чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2)чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3)поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необгрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4)дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб`єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. З 15.12.2017 р. набрав чинності Цивільний процесуальний кодекс України у редакції Закону №2147-VIII від 03.10.2017 р. і положення ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» застосуванню не підлягає. Тому витрачений час на надання правничої допомоги значення не має. Суд визнав витрати за надання професійної правничої допомоги такими, що є неспівмірними із : - складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), оскільки обсяг письмових доказів, зібраних адвокатом для подачі позовної заяви до суду, є незначним; - часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); - обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт (в тому числі, і зокрема, суду не надано доказів на підтвердження часу ознайомлення з матеріалами справи, який розраховано в обсязі 3 години); - ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до ст. 246 ЦПК України, якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. З огляду на викладене суд вважає обгрунтованими та доведеними витрати на професійну правничу допомогу, однак, зважаючи на правовідносини у справі, обсяг і об`єм доказів, наявні процесуальні документи, підготовлені адвокатським об`єднанням, та спосіб участі представника при розгляді справи, складність справи суд вважає будуть розумними та співмірними витратами на правничу допомогу у розмірі 6000,00 грн., які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача [PERSON] . На підставі наведеного та

Outcome: approved