Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-12 00:00:00

29.07.2021 року позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] , в якому просила суд визнати відповідача [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме будинком [ADDRESS] . Свої вимоги позивач мотивує тим, що їй на праві приватної власності належить будинок [ADDRESS] на підставі договору дарування від 21.03.2006 року. У вказаному будинку зареєстровано місце мешкання гр. [PERSON] з 22.12.1993 року та [PERSON] з 12.03.2004 року. Син позивача, [PERSON] не проживає у вказаному будинку, особистих речей відповідача за місцем реєстрації немає. Відповідач спроб вселення у будинок не вживав, місце його проживання позивачу невідоме. Оскільки наявність особи, яка тривалий час не проживає у належному їй будинку створює для неї певні труднощі, оскільки вона не має можливості розпоряджатися своїм майном, зокрема укласти угоди відносно вказаного будинку, а тому звернулася до суду з даними вимогами. 05.08.2021 року відкрито провадження у справі та в порядку ст.ст. 274, 279 ЦПК України призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Позивач в судовому засіданні підтримала позовні вимоги в повному обсязі. Не заперечувала проти винесення судом заочного рішення по справі. Відповідач повторно в судове засідання не з`явився, правом на подання відзиву не скористався, повідомлявся належним чином про дату, час та місце розгляду справи шляхом направлення кореспонденції за адресою місця реєстрації, а також був повідомлений належним чином про місце дату та час судового засідання через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Причини неявки суду невідомі. Заяв та клопотань до суду не надходило. Суд ухвалив провести заочний розгляд справи на підставі наявних доказів, оскільки позивач проти ухвалення заочного рішення не заперечував. У відповідності до ч. 1 ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; не з`явився в судове засідання без поважних причин та не повідомив про причини неявки; не подав відзив, а позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача та пояснення свідків, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що на підставі договору дарування від 21.03.2006 року, зареєстрованого в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 22.03.2006 року за № 1806, посвідченого Куркан Н.Ф., приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області, [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, що знаходиться в [ADDRESS] . Право власності зареєстровано у Овідіопольському районному бюро технічної інвентаризації 23.06.2006 року. Відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку, [PERSON] на підставі рішення Надлиманської сільської ради від 04.08.2006 року за № 98-V, є власником земельної ділянки площею 0,1700 га, яка розташована Рішенням Надлиманської сільської ради Овідіопольського району № 913-V від 10.06.2008 року вул. Леніна у с.Надлиманське, Овідіопольського району, Одеської області перейменована у вул. Б.Хмельницького. Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання особи, за відомостями виконкому Маяківської сільської ради Біляївського району Одеської області за № 82/2021 від 22.07.2021 року, [PERSON] [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , з 12.03.2004 року по теперішній час. Відповідно до акту сусідів від 27.07.2021 року, який завірено старостою с.Надлиманське [PERSON] , [PERSON] не проживає за адресою: [ADDRESS] , з 2014 року. У зв`язку із тим, що місце проживання відповідача зареєстроване за будинком позивача, вона не може в повній мірі реалізовувати свої права власника будинку з володіння, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Статтею 41 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. У відповідності до статті 1 Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованої Україною 17.07.1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджується своїм майном на власний розсуд. При цьому держава не втручається у здійсненні власником права власності. У відповідності до положень ст.ст. 321, 383 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Відповідно до ст.391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно п. 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Згідно п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню (частина друга статті 386 ЦК України). Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Як вбачається з позовної заяви позивач, обґрунтовуючи позовні вимоги, як на підставу для визнання відповідачів такими, що втратили право на користування житлом, посилалася на ст. ст. 64, 71, 72 ЖК України, виходячи з факту непроживання відповідачів у спірному житлі. Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Згідно з ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням, інакше, як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад 1 рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом. У сімейному законодавстві поряд з терміном "сім`я" вживається термін "член сім`ї". Однак, повного і чіткого правового визначення поняття члена сім`ї, так як і сім`ї, немає. При цьому з урахуванням визначення поняття "сім`я" в СК України, на думку суду, має бути підтриманим положення ч.2 ст. 64 ЖК України, згідно з яким до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Оскільки відповідач не є членом сім`ї позивача у розумінні ст. 64 ЖК України, так як не проживають разом та не ведуть спільного господарства, то до правовідносин, які склалися необхідно застосовувати норми житлового законодавства, а саме ст.ст. 71, 72 ЖК України. Статтею 71 ЖК України врегульовано питання збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. Згідно зі ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб. Пункт 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" передбачає необхідність точного додержання норм Житлового кодексу України, маючи на увазі, що правильний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права громадян на житло, захисту прав і охоронюваних законом їх інтересів. Згідно з роз`ясненнями, викладеними у п. п. 10, 11 цієї постанови, у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Вичерпного переліку поважних причин житлове законодавства не встановлює, в зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи. Виходячи з аналізу зазначених правових норм, член сім`ї наймача (колишній член), може бути визнаний таким, що втратив право на користування жилим приміщенням, з підстав відсутності понад шість місяців у цьому жилому приміщенні, якщо він був відсутній протягом цього строку без поважних причин, і саме ці факти повинні бути встановлені судом при вирішенні спору. В судовому засіданні було встановлено, що відповідач за вказаною адресою з 2014 року та по сьогоднішній день не проживав і не проживає, перешкоди у користуванні будинком йому ніхто не чинив, спірним жилим приміщенням не користується і не користувався. Будучи допитаними в судовому засіданні свідки [PERSON] , яка є сусідкою позивача та [PERSON] , яка доводиться знайомою позивача, та підтримує з нею дружні відносини, надали суду свідчення, відповідно до яких за 16 останніх років сина позивача у будинку за адресою: [ADDRESS] не бачили, особистих речей відповідача там вони також не бачили. Суд вважає, що за вказаних обставин слід задовольнити позовні вимоги про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання громадянина [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщення, що розташоване за адресою: [ADDRESS] .

Outcome: approved