Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-17 00:00:00

08 вересня 2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до ДП "Волиньвугілля" про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Свої вимоги обґрунтовує тим, що працював у ДП "Волиньвугілля", станом на день звільнення 28 грудня 2015 року був звільнений з роботи за власним бажанням, виконував роботу підземного прохідника 5 розряду. При звільненні з роботи повний розрахунок не проведений, належні позивачу виплати, які проводять у день звільнення не виплачені. Лише 21 березня 2016 року відповідач повністю виплатив позивачу заборгованість по заробітній платі. Тому позивач вважає, що відповідач повинен виплатити йому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 16025,55 грн. за період з 29 грудня 2015 року (наступного робочого дня після звільнення) до 18 березня 2016 року (останнього робочого дня, що передує дню виплати заборгованості повністю), із розрахунку 281,15 грн. х 57 робочих днів. Просить суд стягнути 16025,55 грн. за період з 29 грудня 2015 року до 18 березня 2016 року включно середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. В судове засідання позивач [PERSON] не зявився, подав до суду письмову заяву, просив справу розглядати у його відсутності, не заперечує щодо задоволення заочного рішення, позов підтримує повністю, просить його задовольнити. Представник відповідача ДП "Волиньвугілля" в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Відповідно до ч.1 ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов є підставним і підлягає до задоволення. З копії трудової книжки позивача [PERSON], виписок з наказів про прийняття на роботу, про переведення та про звільнення з роботи вбачається, що [PERSON] працював у ВП "Шахта №9 "Нововолинська" ДП "Волиньвугілля" на посадах гірника підземного 3 розряду, прохідника 5-го розряду з повним робочим днем під землею, 28 грудня 2015 року звільнений з роботи згідно ч.3 ст.38 КЗпП України за власним бажанням, в зв'язку з невиконанням законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору, з виплатою вихідної допомоги у розмірі 3-х місячного середнього заробітку відповідно до ст.44 КЗпП України (а.с.3,6). Із довідки ВП "Шахта №9 "Нововолинська" ДП "Волиньвугілля" від 30.08.2016 року №336 слідує, що середньоденна заробітна плата [PERSON] становила 281,15 грн. (а.с.4). Із довідки ВП "Шахта №9 "Нововолинська" ДП "Волиньвугілля" від 30.08.2016 року №337 вбачається, що [PERSON] працював на ВП "Шахта №9 "Нововолинська" ДП "Волиньвугілля", станом на 22 червня 2016 року заборгованість по заробітній платі немає, остання виплата була здійснена 21 березня 2016 року (а.с.5). Судом встановлено, що при звільненні з роботи 28 грудня 2015 року позивачу [PERSON] не було виплачено розрахункові. Станом на 21 березня 2016 року заборгованість по заробітній платі [PERSON] виплачена повністю. Тобто в судовому засіданні встановлено, що фактично відповідачем ДП "Волиньвугілля" визнано, що підприємством при звільненні не було проведено розрахунок з працівником [PERSON] Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, проводиться в день звільнення, або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Згідно ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки зазначені в ст.116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до розяснень, що містяться в п.25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 Про практику застосування судами законодавства про оплату праці, не проведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок, є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Згідно п.8 Постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08 лютого 1995 року Про затвердження Порядку обчислення середньоденної заробітної плати нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці, проводяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Таким чином, через не проведення відповідачем розрахунку з [PERSON] у день звільнення належить виплатити йому середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, а саме виходячи із розрахунку: 281,15 (середньоденна заробітна плата) x 57 (робочих днів затримки розрахунку) = 16025,55 грн. за період з 29.12.2015 року до 18.03.2016 року. Враховуючи наведені обставини до стягнення з ДП "Волиньвугілля" в користь [PERSON] підлягає: 16025,55 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Відповідно до ст.88 ЦПК України суд стягує з ДП "Волиньвугілля" в користь [PERSON] 551,20 грн. сплаченого судового збору, що підтверджується документально (а.с.13).

Outcome: approved