Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-12 00:00:00

22.03.2017 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовними вимогами, якими (з урахуванням уточнення) просить суд визнати за нею як за спадкоємницею першої черги за законом після смерті матері [PERSON] , померлої [INFO] , право власності на 1/6 частину житлового будинку з надвірними спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що [INFO] померла її мати [PERSON] . Після її смерті залишилася спадщина на спадкове майно, до якої входить 1/2 частина житлового будинку з господарськими будівлями та надвірними спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Позивач є спадкоємцем першої черги за законом та спадщину після матері прийняла шляхом проживання зі спадкодавцем за однією адресою та в установлений законом шестимісячний строк надала заяву про прийняття спадщини до нотаріуса, але юридично не оформила своїх майнових прав. За життя спадкодавець [PERSON] заповіту не залишила. Спадкоємцями першої черги стали діти та чоловік [PERSON] , а саме: вона [PERSON] (донька), син [PERSON] , син [PERSON] , чоловік [PERSON] . Вона, [PERSON] , [PERSON] прийняли спадщину шляхом проживання зі спадкодавцем за однією адресою. Окрім цього, вона ще звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. [PERSON] спадщину не прийняв, оскільки на день смерті спадкодавця за однією адресою зі спадкодавцем не проживав та із заявою про прийняття спадщини до нотаріуса не звертався. Таким чином, на кожного спадкоємця (вона, син [PERSON] , чоловік [PERSON] ) припадає по 1/6 частці спадкового майна. Приватним нотаріусом їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, у зв`язку з тим, що відсутній правовстановлюючий документ на спадковий житловий будинок на ім`я спадкодавця. 12.04.2017 року ухвалами суду замінено у справі третю особу [PERSON] на [PERSON] . 29.08.2017 року до суду від третьої особи [PERSON] надійшла позовна заява до [PERSON] , третя особа Бросківська сільська рада Ізмаїльського району Одеської області, про визнання факту прийняття спадщини та визнання права власності на спадкове майно, в якій (з урахуванням уточнення та додаткових пояснень) [PERSON] просить: встановити факт прийняття [PERSON] спадщини у вигляді житлового будинку [ADDRESS] після смерті [INFO] [PERSON] ; встановити факт прийняття [PERSON] спадщини у вигляді 1/2 частини житлового будинку [ADDRESS] після смерті [INFO] [PERSON] ; визнати за [PERSON] право власності на 3/4 частин житлового будинку з надвірними спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкування після смерті батьків [PERSON] , померлого [INFO] , (1/2 частини) та [PERSON] , померлої [INFO] (1/4 частини). Ухвалою суду\~від 29.08.2017\~рокуприйнято до розгляду позовну заяву третьої особи з самостійними вимогами щодо предмету спору [PERSON] до [PERSON] , третя особа - Бросківська сільська рада Ізмаїльського району Одеської області, про встановлення факту та визнання права власності на спадкове майно. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначає, що в результаті спадкування йому повинно належати 3/4 частини житлового будинку в [ADDRESS] . Так, згідно технічного паспорту на житловий будинок, спірний житловий будинок був збудований у 1917 році. 23.10.1961р. [PERSON] склав заповіт, яким усе своє майно заповів сину [PERSON] . [INFO] [PERSON] помер. [PERSON] прийняв спадщину у вигляді житлового будинку [ADDRESS] так як проживав на день смерті разом із спадкодавцем, володів та користувався спадковим майном. Отже [PERSON] , згідно погосподарської книги 1961, 1962, 1963 p.p., набув в результаті спадкування право власності на житловий будинок за адресою [ADDRESS] після смерті свого батька - [PERSON] , але не оформив це право належним чином. Після смерті [INFO] . [PERSON] спадкоємцями першої черги стали жінка [PERSON] та син [PERSON] , а [PERSON] не проживала разом зі спадкодавцем [PERSON] на дату смерті та заяву про прийняття спадщини не подавала. Син [PERSON] [PERSON] помер ще [INFO] , до кончини батька. [PERSON] не був в шлюбі, не мав дітей. [PERSON] фактично постійно проживав з батьком і матір`ю, здійснював загальне користування господарством своїх батьків. Тобто, після смерті батька [PERSON] фактично вступив у володіння та управління майном по [ADDRESS] . [PERSON] підтримував хату, проводив ремонти, сплачував комунальні послуги, обробляв город, тому що мати проживала одна, була похилого віку. [INFO] померла мати [PERSON] [PERSON] . За життя [PERSON] склала заповіт, яким все заповіла у рівних частках [PERSON] та [PERSON] , які спадщину прийняли шляхом подачі в установлений законом строк до нотаріуса заяв про прийняття спадщини. Таким чином, [PERSON] прийняв спадщину після батька [PERSON] у вигляді 1/2 частки спірного будинку та після матері у вигляді 1/4 частини, а загалом 3/4 частки. Також,\~в письмових\~поясненнях від\~19.07.2018р.\~ [PERSON] зазначив,\~що погосподарські\~книги -\~це документи\~первинного обліку\~в сільських\~Радах народних\~депутатів з\~1935\~року;\~складаються з\~окремих особових\~рахунків на\~кожне господарство,\~що знаходиться\~на території\~сільради.\~В особових\~рахунках містяться\~відомості про\~членів сім`ї,\~які проживають\~в господарстві,\~а також\~дані щодо\~землі,\~будівель і\~худоби,\~що знаходяться\~в особистому\~користуванні.\~Погосподарські книги\~закладаються 1\~раз на\~3\~роки,\~записи в\~них уточняються\~щороку станом\~на 1\~січня і\~1\~червня.\~За даними\~погосподарських книг\~сільради складають\~також щорічний\~звіт,\~в якому\~містяться відомості\~про чисельність\~і склад\~сільського населення\~за статтю,\~віку і\~суспільними групами.\~Порядок ведення\~погосподарського обліку\~в сільських\~радах визначався\~Вказівками по\~веденню книг\~погосподарського обліку\~в сільських\~Радах народних\~депутатів,\~затвердженими наказом\~Центрального статистичного\~управління СРСР\~від 13\~квітня 1979\~року №\~112/5,\~а згодом\~-\~аналогічними Вказівками\~по веденню\~погосподарського обліку\~в сільських\~Радах народних\~депутатів,\~затвердженими Центральним\~статистичним управлінням\~СРСР 12\~травня 1985\~року за\~№ 5-24/26,\~та Вказівками\~по веденню\~погосподарського обліку\~в сільських\~Радах народних\~депутатів,\~затвердженими постановою\~Державного комітету\~статистики СРСР\~від 25\~травня 1990\~року №\~69.\~Записи у\~погосподарських книгах\~визнавались як\~акти органів\~влади (публічних\~актів),\~що підтверджують\~право приватної\~власності (лист\~Вищого спеціалізованого\~суду України\~з розгляду\~цивільних і\~кримінальних справ\~від 16.05.2013\~№ 24-753/0/4-13\~«Про судову\~практику розгляду\~цивільних справ\~про спадкування»),\~хоча самі\~погосподарські книги\~та виписки\~з них\~не є\~правовстановлювальними документами\~на об`єкти\~нерухомого майна.Тож виписка із погосподарської книги, яка надається виконавчим органом сільської ради, сільським головою (у разі коли виконавчий орган не створений) або відповідною архівною установою, у тому числі сформована за допомогою програмного комплексу «Погосподарський облік для сільських, селищних рад», яка містить вказані вище відомості, замінює надання технічного паспорта. Технічний паспорт вимагається виключно тоді, коли у виписці із погосподарської книги відсутні необхідні для відкриття розділу Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомості про технічні характеристики об`єкта нерухомого майна. При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо. 10.10.2017 року ухвалою суду залучено до участі у справі співвідповідачів - [PERSON] , [PERSON] , третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - [PERSON] . 20.12.2017 року ухвалою суду продовжено судовий розгляд справи за правилами\~загального\~позовного\~провадження. Згідно відзиву\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] \~від 24.10.2018р.\~на уточнену\~позовну заяву\~ [PERSON] \~від 22.02.2018р.,\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] \~просятьвідмовити [PERSON] в задоволені уточнених позивних вимог в повному обсязі, мотивуючи тим, що [INFO] помер\~ [PERSON] ,\~після його\~смерті відкрилося\~спадкове майно\~на житловий\~будинок з\~надвірними спорудами\~розташований за\~адресою [ADDRESS] .Згідно довідки\~Бросківської сільської\~ради на\~день смерті\~спадкодавця з\~ним за\~адресою була\~зареєстрована та\~проживала дружина\~спадкодавця [PERSON] ,\~яка фактично\~прийняла спадщину\~шляхом вступу\~в управління\~та володіння,\~що підтверджується\~реєстрацією та\~проживанням зі\~спадкодавцем за\~одною адресою,\~але юридично\~не оформила\~її. [PERSON] \~стверджує у\~своїй уточненій\~позивній заяві,\~що він\~також прийняв\~спадщину як\~спадкоємець першої\~черги після\~смерті батька\~шляхом вступу\~до управління\~та володіння\~спадковим майном.\~Однак,\~є певна\~процедура для\~оформлення спадкового\~майна,\~та законодавство,\~яке регулює\~вказане право\~для оформлення\~спадкового майна.\~Так,\~ [PERSON] \~необхідно було\~звернутися до\~нотаріальної контори\~для заведення\~спадкової справи\~та отримання\~свідоцтва про\~право на\~спадщину згідно\~закону.\~В матеріалах\~справи є\~лист Ізмаїльської\~державної нотаріальної\~контори в\~якому вказано,\~що спадкова\~справа після\~смерті [PERSON] ,\~який помер\~ [INFO] ,\~не заводилась.\~Свідоцтво про\~право на\~спадщину видається\~спадкоємцям,\~що прийняли\~спадщину,\~тобто таким,\~які фактично\~вступили в\~управління або\~володіння спадковим\~майном чи\~подали заяву\~в державну\~нотаріальну контору\~про прийняття\~спадщини.\~Доказом вступу\~в управління\~чи володіння\~спадковим майном\~можуть бути:\~довідка житлово-експлуатаційної\~організації,\~правління житлово-будівельного\~кооперативу,\~виконавчого комітету\~місцевої Ради\~народних депутатів\~чи відповідної\~місцевої державної\~адміністрації про\~те,\~що спадкоємець\~безпосередньо перед\~смертю спадкодавця\~проживав разом\~з ним,\~або про\~те,\~що спадкоємцем\~було взято\~майно спадкодавця;\~довідка державної\~податкової служби,\~страховика чи\~іншого органу\~про те,\~що спадкоємцем\~після відкриття\~спадщини сплачувались\~податки або\~страхові платежі\~по обов`язковому\~страхуванню,\~квитанція про\~сплату податку,\~страхового платежу;\~копія рішення\~суду,\~що набрало\~законної сили,\~про встановлення\~факту своєчасного\~прийняття спадщини;\~запис у\~паспорті спадкоємця\~або в\~будинковій книзі,\~який свідчить\~про те,\~що спадкоємець\~був постійно\~прописаний в\~спадковому будинку\~(квартирі)\~в період\~шести місяців\~після смерті\~спадкодавця,\~таінші\~документи,\~що підтверджують\~факт вступу\~спадкоємця в\~управління чи\~володіння спадковим\~майном.\~В Постанові\~п.\~16\~Постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України №5\~від 31.03.1995\~року \~«Про судову\~практику в\~справах про\~встановлення фактів,\~що мають\~юридичне значення»\~зазначено,\~що заява\~про встановлення\~факту прийняття\~спадщини та\~місця її\~відкриття може\~бути розглянута\~судом у\~порядку окремого\~провадження,\~якщо орган,\~який вчиняє\~нотаріальні дії,\~не вправі\~видати заявникові\~свідоцтво про\~право на\~спадщину через\~відсутність або\~недостатність документів,\~що необхідні\~для підтвердження\~в нотаріальному\~порядку факту\~вступу в\~управління або\~володіння спадковим\~майном.\~У тому\~ж разі,\~коли всі\~необхідні документи\~були,\~але у\~видачі свідоцтва\~про право\~на спадщину\~відмовлено,\~заінтересована особа\~може звернутись\~до суду\~не з\~заявою про\~встановлення факту\~прийняття спадщини,\~а зі\~скаргою на\~відмову вчинити\~нотаріальну дію.\~Діями ж,\~що свідчать\~про прийняття\~спадщини,\~є фактичний\~вступ заявника\~в управління\~чи володіння\~спадковим майном\~у межах\~шестимісячного строку\~з дня\~відкриття спадщини\~або подача\~ним протягом\~цього строку\~до державної\~нотаріальної контори\~за місцем\~відкриття спадщини\~заяви про\~її прийняття.\~ [PERSON] \~не звертався\~до нотаріальної\~контори для\~отримання свідоцтва\~про право\~на спадщину\~за законом\~після смерті\~ [PERSON] ,\~а в\~судовому порядку,\~без звернення\~до нотаріуса,\~неможливо вирішувати\~вказане питання.\~Отже,\~у разі\~якщо відсутність\~умов для\~одержання в\~нотаріальній конторі\~свідоцтва про\~право на\~спадщину не\~підтверджена належними\~доказами,\~а саме\~відмовою нотаріуса\~у видачі\~свідоцтва про\~право на\~спадщину,\~це може\~бути підставою\~для відмови\~у позові.\~Жодного документу,\~який вказаний\~у зазначеному\~нормативному акті\~в матеріалах\~справи відсутній,\~а є\~тільки твердження\~ [PERSON] \~про те,\~що він\~прийняв спадщину\~шляхом управління\~та володіння\~спадковим майном,\~але ж\~не підтверджено\~доказами.\~На підставі\~вищевказаного,\~вважають,\~що [PERSON] \~не прийняв\~спадщину після\~смерті свого\~батька [PERSON] .\~Також,\~зазначають,\~що [INFO] померла\~ [PERSON] ,\~після її\~смерті відкрилася\~спадщина у\~вигляді житлового\~будинку з\~надвірними спорудами,\~що підтверджується\~довідкою наданою\~Бросківською сільською\~радою.\~Вказану спадщину\~ [PERSON] \~фактично прийняла,\~але юридично\~не оформила\~після смерті\~свого чоловіка\~ [PERSON] .\~На день\~смерті свого\~чоловіка вона\~була єдиною\~спадкоємицею за\~законом,\~яка прийняла\~спадщину згідно\~закону,\~що підтверджено\~доказами,\~у зв`язку\~з тим,\~що інші\~спадкоємці спадщину\~не прийняли,\~згідно закону,\~вона фактично\~успадкувала після\~смерті свого\~чоловіка житловий\~будинок з\~надвірними спорудами,\~що розташований\~за адресою:\~ [ADDRESS] .\~За життя\~вона залишила\~заповіт,\~посвідчений Бросківською\~сільською радою,\~згідно якого\~все своє\~майно вона\~заповіла [PERSON] \~та [PERSON] .\~Після її\~смерті [PERSON] \~та [PERSON] \~звернулися до\~Ізмаїльської державної\~нотаріальної контори\~з заявами\~про прийняття\~спадщини та\~видачу їм\~свідоцтва про\~право на\~спадщину на\~спадкове майно\~за заповітом.\~В уточненій\~заяві [PERSON] \~вказує,\~що після\~смерті спадкодавця\~ [PERSON] \~залишився житловий\~будинок з\~надвірними спорудами розташований за адресою: [ADDRESS] , тим самим підтверджує той факт, що він після смерті батька не приймав спадщину, а все спадкове майно після його смерті прийняла [PERSON] . З вищевказаного вбачається, що після смерті [PERSON] спадщину прийняли її діти: [PERSON] та [PERSON] , в рівних частках - по 1/2 кожний. Враховуючи викладене, вважають, що [PERSON] необґрунтовано та з порушенням процедури оформлення спадкового майна просить встановити факти прийняття спадщини та визнати за ним право власності на 3/4 частки житлового будинку [ADDRESS] . 24.10.2018\~року [PERSON] ,\~ [PERSON] \~звернулися зі\~зустрічними позовними\~вимогами до\~ [PERSON] ,\~третя особа,\~яка не\~заявляє самостійних\~вимог щодо\~предмету спору\~-\~ [PERSON] ,\~про визнання\~права власності\~на спадкове\~майно,\~якими просять визнати за\~ними за\~кожним право\~власності по\~1/6\~частині житлового\~будинку з\~надвірними спорудами,\~який розташований\~за адресою:\~ [ADDRESS] ,\~що залишилось\~після смерті\~ [PERSON] ,\~яка померла\~ [INFO] .\~В обґрунтування\~зустрічного позову\~зазначають,\~що [INFO] \~померла [PERSON] . Після її смерті відкрилася спадщина у вигляді 1/2 частини житлового будинку з надвірними спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] , яку вона фактично прийняла, але юридично не оформила після смерті своєї матері [PERSON] . За життя [PERSON] заповіт не залишала. Спадкоємцями першої черги за законом після смерті [PERSON] стали: чоловік [PERSON] , дочка [PERSON] , син [PERSON] , які спадщину прийняли шляхом проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Іншій спадкоємець за законом першої черги син [PERSON] спадщину після матері не прийняв. Нотаріусом відмовлено їм у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно у зв`язку з тим, що не можуть вчинятися будь-які нотаріальні дії щодо цього майна до вирішення по суті судової справи щодо вказаного спадкового майна та роз`яснено процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. 24.10.2018\~року ухвалою\~судуприйнято зустрічний позов [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - [PERSON] , про визнання права власності на спадкове майно та об`єднано в одне провадження з первісним позовом [PERSON] до Бросківської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області, [PERSON] , [PERSON] , треті особи: [PERSON] , [PERSON] , про визнання права власності на спадкове майно, та з позовом третьої особи з самостійними вимогами щодо предмету спору [PERSON] до [PERSON] , третя особа - Бросківська сільська рада Ізмаїльського району Одеської області, про встановлення факту та визнання права власності на спадкове майно. У відзиві\~від 06.12.2018р.\~та у письмових поясненнях від 10.12.2018р. на зустрічні позовні вимоги [PERSON] , [PERSON] , представник [PERSON] зазначив, що зустрічні вимоги [PERSON] , [PERSON] не підлягають задоволенню у зв`язку з тим, що дані особи не зверталися до Ізмаїльської державної нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , вони не отримали відповідну відмову від нотаріуса, що означає, що їх права не порушені. [PERSON] теж не зверталася до Ізмаїльської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , вона не отримала відповідну відмову від нотаріуса, що означає, що її права теж не порушені. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні свої позовні вимоги підтримав у повному обсязі та наполягав на їх задоволенні. Позов третьої особи не визнав частково та просив частково відмовити у його задоволенні, посилаючись на відсутність письмової відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, та недоведеність фактів прийняття спадщини. Зустрічний позов [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , третя особа - [PERSON] , про визнання права власності на спадкове майно, визнав та не заперечував проти його задоволення. Представник відповідача Бросківської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області, сповіщений належним чином про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, надав до суду письмову заяву про визнання позовних вимог [PERSON] , позовних вимог [PERSON] у повному обсязі та розгляд справи без його участі. Третя особа [PERSON] та його представник в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] за первісним позовом не визнали, заперечували проти їх задоволення, підтримали у повному обсязі свої позовні вимоги за позовом третьої особи з самостійними вимогами щодо предмету спору, та наполягали на їх задоволенні. Зустрічні позовні вимоги [PERSON] , [PERSON] не визнали, заперечували проти їх задоволення з підстав викладених у позові та письмових поясненнях. Представник [PERSON] ,\~ [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] за первісним позовом визнав у повному обсязі, не заперечував проти їх задоволення. Позов третьої особи частково не визнав та просив відмовити у його задоволенні. Свої позовні вимоги за зустрічним позовом підтримав та наполягав на їх задоволенні. Третя особа [PERSON] , сповіщена належним чином про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилася. В судовому засіданні від 01.03.2018 були допитані свідки [PERSON] , [PERSON] . Свідок [PERSON] пояснив, що є сусідом та однокласником [PERSON] , проживає біля будинку, що входить до складу спадкового майна. Зазначив, що з 1980 року [PERSON] постійно піклувався будинком та рідними, що в ньому проживали. Батько та інший брат були інвалідами та не могли доглядати будинок. [PERSON] багато часу проводив в батьківському будинку та часто залишався ночувати там. Після смерті батьків повністю перейшов жити у вказаний будинок, проводив ремонтні роботи в будинку та на подвір`ї, працював на огороді, бетонував доріжки на подвір`ї, тощо. У вказаному будинку все по господарству робив саме [PERSON] 2005-2007р.р. позивачка на зиму забирала до себе [PERSON] . Хоронив батька [PERSON] та [PERSON] . Свідок [PERSON] , який є сусідом [PERSON] та спадкодавців, повідомив, що безпосередньо після смерті батька [PERSON] почав доглядати будинок та володіти ним, здійснював ремонтні роботи у будинку, перекривав крівлю, доглядав огород. Будинок та батьків [PERSON] доглядав і до їх смерті, а після смерті батька і брата взагалі повністю господарством займався [PERSON] . Свідок неодноразово допомагав [PERSON] здійснювати ремонті роботи у вказаному будинку та на подвір`ї. Також [PERSON] допомагав матері продуктами та грошима. Свідок [PERSON] , допитана у судовому засіданні 22.05.2018р., яка проживає по сусідству з будинком, що входить у спадкове майно, повідомила, що постійно (майже кожен день), як до смерті батька та матері, так і після їх смерті, бачила [PERSON] на огороді. У будинку він проводив ремонтні роботи, штукатурив, вугілля привозив в будинок, пиляв дрова, цеглу привозив для будівництва. В денний час, [PERSON] майже кожен день був в цьому будинку та на подвір`ї. Батько його був непрацездатним інвалідом, мати також хворіла та вони потребували постійної допомоги. Після смерті [PERSON] , тертя особа проводив ремонтні роботи у будинку, доглядав огород, та всі дії, пов`язані з доглядом за будинком вчиняв саме [PERSON] . Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, проаналізувавши положення чинного законодавства, заслухавши пояснення учасників справи, свідків, суд дійшов наступного. Судом встановлено, що по [ADDRESS] розташоване домоволодіння, яке складається з житлового будинку літера «А» та господарських споруд. Як вбачається з довідки виконавчого комітету Бросківської сільської ради №267 від 18.09.2018р., згідно погосподарських книг та подвірного обходу села для упорядкування нумерації житлових будинків по [ADDRESS] була проведена перенумерація, в тому числі, будинку [ADDRESS] . Перенумерація даного будинку була проведена з 1995р. Так, згідно технічного паспорту на житловий будинок, виданого 12.10.2011р. КП «Ізмаїльське МБТІ», по [ADDRESS] розташований житловий будинок, дата побудови зазначена - 1917р. (т. 1, а.с. 85-89). Дане домоволодіння зареєстровано в погосподарській книзі сільської ради із наданням відповідної адреси. Як вбачається із наявних у матеріалах справи копій з погосподарських книг Броськівської сільської ради за відповідні роки, зазначено, що роком забудови спірного житлового будинку, що входить у спадкову масу, є 1915р. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку (п.3.1 Листу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 р. N 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування»). Дані обставини у своїй сукупності свідчать про те, що вказане домоволодіння побудовано відповідно до діючого на час його будівництва законодавства та належним чином було зареєстровано органом місцевого самоврядування. Згідно Указу Президії Верховної Ради СРСР від 15.08.1940р. «Про поновлення на території Бессарабії дії радянських законів про націоналізацію землі», з 28.06.1940р. поновлено на території Бессарабії дію радянських законів про націоналізацію землі відповідно до декрету «Про землю», прийнятого ІІ Всеросійським з`їздом Рад 27.10.1917р. Згідно положень Декрету «Про землю» (1917р.), присадибна, міська та сільська земля, з домашніми садами та огородами, залишається в користуванні дійсних володільців. У 1960 році питання набуття права власності на житлові будинки регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року) і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року, кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п`яти як у місті, так і поза містом. Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства. Ці правові акти не пов`язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР був встановлений інструкцією, яка була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української PCP від 31.01.1966 року, передбачала обов`язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Згідно з пунктами 4, 7 цієї Інструкції підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Тобто, записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. Пленум Верховного Суду України у п. 9 своєї постанови від 04 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» роз`яснив, що право власності на жилий будинок, збудований громадянином на відведеній в установленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, виникає з часу його реєстрації у виконкомі місцевої ради. Крім того, згідно п. 3.2. Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24.05.2001 р. № 127, індивідуальні (садибні) будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них побудовані до 05.08.1992 року не належать до самочинного будівництва. Враховуючи, що об`єкт нерухомості по [ADDRESS] побудований у 1917 році, то він не підлягає здачі в експлуатацію та є завершеним будівництвом. Як зазначено у в п.3.3 листу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 р. N 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», за змістом п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. Додатками №32 та №33 до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих було затверджено зразки довідок про право власності колгоспного (селянського) двору на жилий будинок та про право власності робітника чи службовця на жилий будинок. За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо. У період чинності Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, що затверджена Міністерством комунального господарства Українського РСР 31 січня 1966 року, державна реєстрація нерухомого майна не проводилась в сільській місцевості. За вказаних обставин, суд приходить до висновку, що оскільки домоволодіння було побудовано під час набуття статусу вказаного господарства як робочий двір, а не як колгоспний двір, то дане домоволодіння належало голові цього двору як його забудовнику. Як вбачається із наявних у матеріалах справи витягів із погосподарських книг, підтверджено у судовому засіданні головою Броськівської сільської ради та не заперечено сторонами, на момент смерті [PERSON] [INFO] , він був головою робочого двору за адресою: [ADDRESS] , яке в наступному було перенумеровано на №19. Так, зокрема, згідно листа виконавчого комітету Бросківської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області за №130 від 27.04.2018р., відповідно до погосподарської книги №1 станом на 1961 рік головою двора по [ADDRESS] був [PERSON] . Вказані висновки співпадають з правовою позицією викладеною ВС України у постанові від 18.12.2013р. по справі № 6-137цс13. Отже, суд приходить до висновку, що на момент своєї смерті [INFO] [PERSON] , як голова робочого двору згідно діючого на той час законодавства, вважався власником домоволодіння [ADDRESS] . Щодо наявності розбіжностей у нумерації погосподарських книг та записів у них, то головою Бросківської сільської ради надано у судовому засіданні пояснення, що погосподарські книги Бросківської сільської ради за 1953, 1954, 1955р.р. числяться під номером 1, за 1958, 1959, 1960р.р. під номером 1, за 1974, 1972, 1973р.р. під номером 1, за 1974, 1975, 1976 під номером 1, за 1983, 1984, 1985 під номером 1, за 1986,1987, 1988, 1989 під номером 5, а починаючи з 1990 року та по теперішній час під номером 6, що також зазначено у листі виконавчого комітету Бросківської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області за №196 від 18.07.2018р., то вказане викликано тим, що погосподарські книги заводилися на декілька років та за через певні проміжки часу заводиться нова погосподарська книга, при цьому, змінюється кількість будинків та відповідно їх нумерація, що, зокрема, викликає й зміну у номерах по господарських книг. Вказані розбіжності не є помилками та не свідчать про помилковість викладених у книгах фактів. При цьому, суд критично ставиться до довідки виконавчого комітету Бросківської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області №1497 від 03.09.2009р., в якій зазначено, що відповідно до запису у господарській книзі виконавчого комітету Бросківської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області за №6 житловий будинок з надвірними спорудами по [ADDRESS] належав на праві особистої власності [PERSON] та [PERSON] . Так при наданні вказаної довідки не враховано, що на момент смерті [INFO] . [PERSON] як голова робочого двору згідно діючого на той час законодавства вважався власником домоволодіння [ADDRESS] . Та не враховано наявність заповіту [PERSON] , згідно якого вказаний будинок в порядку спадкування перейшов повністю у власність [PERSON] , й до його смерті був його особистою власністю та 1/2 частина будинку на той час не могла належати [PERSON] . Отже дана довідка суперечить дійсним обставинам та спростовується матеріалами справи. А також суд критично ставиться до рішення Бросківської сільської ради від 24.04.2007р. №31 «Про визнання права власності та правової реєстрації домобудівлі», яким надана згода на правову реєстрацію будинку в [ADDRESS] , належного [PERSON] , [PERSON] (т. 1, а.с. 28). Так, як вбачається із матеріалів справи, вказане рішення було ухвалено вже після смерті як [PERSON] , так і [PERSON] , з огляду на що вказане рішення сільської ради не може вважатися належним та не може нести жодних правових наслідків щодо підтвердження прав зазначених осіб на спірне домоволодіння. Крім того зазначене рішення суперечить іншим встановленим судом обставинам. Також, вказане рішення направлено на розпорядження майном, яке належить у тому числі й третім особам, на яких воно не розповсюджується. Вказане рішення не було та не могло бути реалізоване, як таке, що було прийнято по відношенню до померлих осіб та щодо осіб, яким не належало вказане майно у таких долях. Також не приймається до уваги лист КП «Ізмаїльське МБТІ» за №1224 від 18.09.2017р., у якому зазначено, що за даними архіву КП «Ізмаїльське МБТІ» власниками житлового будинку з надвірними спорудами по [ADDRESS] є [PERSON] (рос. мовою) (1/2 частка) та [PERSON] (рос. мовою) (1/2 частка), так як дана інформація отримана МБТІ саме з рішення виконавчого комітету Бросківської сільської ради №31 від 24.04.2007р. До того, ж у листі МБТІ №926 від 12.07.2018р. зазначено, що станом на 31.12.2012р. право власності на вказаний об`єкт не зареєстровано. Як вбачається із дослідженої у судовому засіданні інвентарної справи даного об`єкту нерухомого майна, інші документи, які б підтверджували правильність викладеної у листі МБТІ інформації, відсутні. Вказані вище документи не можуть вважатися належним підтвердженням наявності права власності на зазначений будинок по 1/2 частині у [PERSON] та [PERSON] , та серед іншого суперечать іншим обставинам справи. Згідно актового запису про смерть [INFO] [PERSON] помер [INFO] (т. 1 а.с. 187). Згідно заповіту від 23.10.1961р. [PERSON] заповів усе своє майно, у тому числі домоволодіння, своєму сину [PERSON] , який проживав спільно з ним (т. 1 а.с. 90 та т.2 а.с.90). У матеріалах справи наявні два варіанти вказаного заповіту, які різняться стилістичною редакцією викладення. Однак суд не вбачає підстав для неврахування вказаного заповіту, з огляду на те, що він не був у судовому порядку визнаний недійсним, та із поданих копій заповіту чітко вбачається волевиявлення заповідача. До того ж, Бросківською радою надано суду завірену копію заповіту (т.2 а.с.90), оригінал якого знаходиться в Матеріалах нотаріальних дій, вчинених сільрадою/ Угоди купівлі-продажу, дарування, заповіти, довіреності тощо за 06.02.1961р. - 23.12.1961р. Оригінал вказаних матеріалів надано для огляду у судовому засіданні. Відповідними документами (а.с.88-89, т.2) підтверджено проведення реєстрації вказаного заповіту за №27 у Алфавіті реєстрації заповітів по Бросківській сільській раді. Також, як зазначається у листі виконавчого комітету Бросківської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області за №196 від 18.07.2018р., заповіт є правильним, оригінал знаходиться в архіві Бросківської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області та зареєстрований в алфаветке реєстрації заповітів по Бросківській сільській раді за №27 від 23.10.1961р. Згідно листа Ізмаїльської державної нотаріальної контори Одеської області №1630/01-16 від 16.12.2017 після померлого [INFO] [PERSON] заяви від спадкоємців не надходили, спадкова справа не заводилась, свідоцтва про право на спадщину не видавалося (т. 1 а.с. 198). Згідно довідки виконавчого комітету Бросківської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області б/н від 19.10.2017р. на день смерті [INFO] [PERSON] двір по [ADDRESS] відносився до робочого типу та у ньому проживали та були прописані: голова двору [PERSON] ; син голови двору [PERSON] ; невістка голови двору [PERSON] ; онуки голови двору: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с. 170 т. 1). Згідно довідки виконавчого комітету Бросківської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області №1381 від 25.07.2018р., відповідно до погосподарської книги №1 спадкодавець [PERSON] на день смерті був зареєстрованим та проживав в [ADDRESS] . Відповідно до погосподарської книги на день смерті спадкодавця прописані та проживали: син померлого [PERSON] , невістка померлого [PERSON] , онук померлого [PERSON] , онука померлого [PERSON] , онук померлого [PERSON] . Станом на 14.04.1991р. двір відносився до робочого типу. Державний акт на земельну ділянку не виготовлений. До того ж, як зазначено у листі виконавчого комітету Бросківської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області за №130 від 27.04.2018р., відповідно до погосподарської книги №1 станом на 1961 рік головою двора по [ADDRESS] був [PERSON] . 23.10.1961 року [PERSON] залишив заповіт, посвідчений головою Бросківської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області за № 27 від 23.10.1961 року, на свого сина [PERSON] на усе своє майно, у тому числі домоволодіння. Після смерті [PERSON] ( [INFO] ) спадкоємцем став його син [PERSON] , який фактично прийняв та успадкував спадщину. [PERSON] за вказаною адресою проживав та був зареєстрований з 1948 року по 08.12.1998 рік. Таким чином, [PERSON] є спадкоємцем за заповітом після смерті батька [PERSON] та спадщину у вигляді житлового будинку [ADDRESS] він в належному порядку прийняв фактично так як проживав разом із спадкодавцем на момент відкриття спадщини, однак право власності належним чином не оформив. Згідно ст. 416 ЦК УРСР 1922р., який вступив в силу з 01.02.1923 р., та діяв на момент смерті [PERSON] , допускається спадкоємство за законом і за заповітом. Відповідно до ст. 422 ЦК УРСР 1922р. заповітом визнається зроблене осо\-бою у письмовій формі розпорядження на випадок смерті про надання майна одному або кільком певним особам майна з числа вказаних в ст. 418 ЦК УРСР (1922 р.) або про розподіл його між кількома або всіма цими особами в іншому порядку, Згідно ст. 429 ЦК УРСР (1922 р.) якщо спадкоємець, присутній в місці відкриття спадщини, на протязі трьох місяців з дня її відкриття не заявить належному загальному органу про відмовлення від спадщини, він вважається таким, що прийняв спадщину. [PERSON] проживав сумісно з батьком [PERSON] , на день його смерті, тобто на [INFO] . [PERSON] не відмовився від спадщини після смерті батька та не подавав відповідної заяви, а продовжу\-вав сумісно з жінкою, дітьми проживати за адресою: [ADDRESS] (19). Отже [PERSON] відповідно до ст.ст. 416, 422, 429 ЦК УРСР 1922 р. вважається таким, що прийняв спадщину у вигляді зазначеного домоволодіння після смерті батька [PERSON] , що підтверджується наявними у матеріалах справи довідками Бросківської сільської ради та даними погосподарської книги, а отже й підлягає задоволенню позовна вимога про визнання факту прийняття [PERSON] спадщини у вигляді житлового будинку [ADDRESS] після смерті [INFO] [PERSON] , 1882 року народження. Таким чином, судом встановлено, що [PERSON] набув в результаті спадкування право власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , який збудовано в 1915 (1917) році, після смерті свого батька - [PERSON] , якому він належав згідно погосподарської книги 1961,1962,1963 p.p., але не оформив це право в належному порядку. Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 04.09.2009 року, виданого повторно, [PERSON] помер [INFO] (т. 1, а.с. 12). Після його смерті відкрилася спадщина на спадкове майно, до якої входить житловий будинок по [ADDRESS] . Спадкоємцями першої черги за законом після смерті [PERSON] стали його дружина [PERSON] , син [PERSON] , дочка [PERSON] . Дружина спадкодавця [PERSON] фактично прийняла спадщину, оскільки вступила в управління та володіння спадковим майном, на день смерті спадкодавця, час відкриття спадщини, протягом шести місяців проживала, була зареєстрована разом із спадкодавцем за однією адресою, що підтверджено довідкою виконавчого комітету Бросківської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області №2390 від 19.09.2017р. (т. 1, а.с. 131). Згідно довідки виконавчого комітету Бросківської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області №1380 від 25.07.2018р., відповідно до погосподарської книги №6 спадкодавець [PERSON] на день смерті був зареєстрованим в [ADDRESS] . Відповідно до погосподарської книги на день смерті спадкодавця прописані та проживали: дружина померлого [PERSON] з 1948р. по 21.03.2007р. Станом на 14.04.1991р. двір відносився до робочого типу. Заповіт померлий не залишав. Земельна ділянка в особисту власність передавалася, державний акт не виготовлений. Але за життя [PERSON] спадщину після [PERSON] не оформила. Як встановлено судом з показів свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа [PERSON] прийняв спадщину у вигляді 1/2 частини житлового будинку [ADDRESS] після смерті [INFO] [PERSON] шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном, так як він одноособово після смерті батька постійно опікувався будинком, вчиняв всі дії по господарству, здійснював загальне користування господарством, здійснював ремонтні роботи та поточне обслуговування у будинку, доглядав город та подвір`я, регулярно ночував там, кожен день знаходився у будинку. Окрім нього вказані дії ніхто не вчиняв, а мати, що проживала у вказаному будинку з огляду на престарілий вік, стан здоров`я та сліпоту була неспроможна доглядати спадкове майно. Також у судових дебатах третьою особою та його представником було зазначено про наявність письмових доказів (квитанцій, тощо) за період після смерті спадкодавця щодо закупівлі матеріалів для ремонтних робіт у будинку, закупівлі вугілля та дров для обігріву будинку, однак суду вказані докази надано не було. Крім того, суду третьою собою надано акт про вступ в управління та володіння спадковим майном, виданий 31.07.2017р. Бросківським сільським головою та за підписом трьох свідків, у якому зазначено, що двір [ADDRESS] станом на 15.04.1991р. відноситься до типу робочого та проживали і були зареєстровані в житловому будинку [ADDRESS] [PERSON] , який був інвалідом праці, його жінка [PERSON] , яка була пенсіонеркою, їх син [PERSON] , який був інвалідом, та фактично також проживав [PERSON] , який управляв усім господарством. Після смерті [INFO] [PERSON] , після смерті [INFO] [PERSON] в житловому будинку [ADDRESS] проживали [PERSON] та її син [PERSON] , який фактично вступив в управління та володіння спадковим майном (т. 1 а.с. 134). Однак суд звертає увагу, що Бросківський сільський голова не наділений відповідною компетенцією щодо видання таких актів щодо встановлення факту вступу в управління та володіння спадковим майном. Отже, суд не може оцінювати вказаний документ сам по собі як самостійний належний доказ саме вступу в управління та володіння спадковим майном з боку [PERSON] . Однак з огляду на комплексний аналіз усіх доказів цього факту, суд вважає доведеним той факт, що [PERSON] прийняв спадщину у вигляді 1/2 частини житлового будинку [ADDRESS] після смерті [INFO] [PERSON] шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном. Представниками відповідачів доказів в спростування цього факту не надано. [PERSON] спадщину після батька [PERSON] не прийняла, оскільки спільно із спадкодавцем на час відкриття спадщини не проживала, заяву про прийняття спадщини в установлений законом строк до нотаріуса не подавала. Інший син [PERSON] відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 29.09.1997 року [PERSON] помер [INFO] , тобто ще до смерті батька. Тобто, після смерті [PERSON] житловий будинок [ADDRESS] успадкували його дружина [PERSON] та її син [PERSON] , які фактично вступили в управління та володіння спадковим майном. Згідно листа Ізмаїльської державної нотаріальної контори Одеської області №997/01-16 від 09.08.2017 після померлого [INFO] [PERSON] заяви від спадкоємців не надходили, спадкова справа не заводилась, свідоцтва про право на спадщину не видавалося (т.1 а.с. 113). Відповідно до ст. 524 ЦК УРСР (1963 рік), діючого на час відкриття спадщини після [PERSON] , спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Відповідно до ч. 1 ст. 529 ЦК УРСР (1963 рік), при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Відповідно до ст. 548 ЦК УРСР (1963 рік), для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно п.1 ч.1 ст. 549 ЦК УРСР (1963 року), спадкоємець, який фактично вступив в управління або володіння спадковим майном, вважається таким, що прийняв спадщину. Відповідно ст. 553 ЦК УРСР (1963 року), спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. При цьому він може заявити, що відмовляється від спадщини на користь кого-небудь з інших спадкоємців, закликаних до спадкоємства за законом або за заповітом, а також на користь держави або окремих державних, кооперативних або інших громадських організацій. Наступне скасування спадкоємцем такої заяви не допускається. Вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій. Відповідно до ст. 293 ЦПК України розгляд справ про встановлення факту віднесено до компетенції суду. Згідно п.5 ч.2 ст. 293 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені факти, що мають юридичне значення. Згідно ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 319 ЦПК України у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт. За позицією Верховного Суду України, викладеною в абз.2 п.2 постанови Пленуму «Про судову практику у справах про спадкування» за №7 від 30.05.2008 року, справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 1 січня 2004 року тощо. З огляду на викладене підлягає задоволенню вимога [PERSON] про встановлення факту прийняття ним спадщини у вигляді 1/2 частини житлового будинку [ADDRESS] після смерті [INFO] [PERSON] , шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном. Однак при цьому, незважаючи на доведення суду факту прийняття [PERSON] спадщини, не підлягає задоволенню його позовна вимога про визнання права власності у порядку спадкування на 1/2 частину нерухомого майна, належного померлому [INFO] [PERSON] , з огляду на наступне. Згідно із п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування", за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження. Так, як зазначено у п.1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року за №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», главою 86 ЦК, а також спеціальним законодавством, зокрема, Законом України "Про нотаріат", підзаконними нормативними актами, визначено нотаріальний порядок оформлення права на спадщину, що відповідає встановленій законодавством сукупності функцій притаманній юрисдикційній діяльності судів та нотаріусів. Це знайшло також підтвердження у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику в справах про спадкування" (далі - ППВСУ від 30 травня 2008 року № 7). Спори про спадкування підлягають розгляду судами виключно у порядку цивільного судочинства. Відмова у відкритті провадження у справі (п. 1 ч. 2 ст. 122 ЦПК) або закриття провадження у справі (п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК) з тих підстав, що заява не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства, не відповідають зазначеним вимогам процесуального законодавства. Постановлення ухвали про закриття провадження у справі без зазначення, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд таких справ, суперечить також вимогам ст. 206 ЦПК. Отже, у разі якщо відсутність умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину не підтверджена належними доказами, а саме відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, це може бути підставою для відмови у позові, а не відмови у відкритті провадження у справі (п. 1 ч. 2 ст. 122 ЦПК), закриття провадження у справі (п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК) або залишення позовної заяви без розгляду (ст. 207 ЦПК). Однак, як вбачається з листа Ізмаїльської державної нотаріальної контори Одеської області №997/01-16 від 09.08.2017 після померлого [INFO] [PERSON] заяви від спадкоємців не надходили, спадкова справа не заводилась, свідоцтва про право на спадщину не видавалося. Таким чином, в матеріалах справи відсутні докази звернення [PERSON] до нотаріуса для оформлення спадщини - отримання свідоцтва про право на спадщину за законом, та відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину. На вказаному наголосили й сама третя особа та його представник, що письмова відмова нотаріуса у видачі [PERSON] свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON] не видавалася. Незважаючи на неодноразове роз`яснення судом третій особі, та представнику третьої особи відповідних положень чинного законодавства, принципів змагальності та диспозитивності, та положень Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику в справах про спадкування" з цього питання, та роз`яснення про пов`язаність права на звернення до суду із вимогами про визнання права власності на спадкове майно із обов`язковою наявністю письмової відмови нотаріуса у видачі відповідного свідоцтва, а також незважаючи на висловлювання цієї позиції у своїх запереченнях позивачем за первісним позовом та позивачами за зустрічним позовом, третя особа та її представник не надали суду доказів наявності відповідної відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого [PERSON] . У зв`язку з зазначеним, відсутні підстави для звернення [PERSON] до суду з такою вимогою та відповідно для задоволення позовних вимог про визнання за ним права власності на 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS] після смерті батька [INFO] [PERSON] , за відсутності відповідної відмови нотаріуса. Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 21.03.2007 року [PERSON] померла [INFO] . Після її смерті відкрилася спадщина на спадкове майно, до якої входить 1/2 частина житлового будинку по [ADDRESS] , яку вона успадкувала після смерті чоловіка [PERSON] , яку вона прийняла, але юридично не оформила. За життя [PERSON] склала заповіт від 11.03.2002р., яким все своє майно заповіла дітям: [PERSON] та [PERSON] в рівних частках (т. 1 а.с. 26). Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 30.01.1959р. [PERSON] є сином [PERSON] та [PERSON] (т. 1 а.с. 148). Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 12.02.1959р., виданого повторно, [PERSON] є донькою [PERSON] та [PERSON] (т. 1 а.с. 8). З Довідки №104/02-65 від 17.04.2007р. (а.с.9) вбачається, що згідно актового запису про шлюб №151 від 25.06.1980р. [PERSON] після одруження отримала прізвище « [PERSON] ». Згідно Свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] (а.с.7), [PERSON] було змінено прізвище на « [PERSON] ». Згідно довідок виконавчого комітету Бросківської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області №2389 від 19.09.2017р., №773 від 06.04.2017 та довідки №1379 від 25.07.2018 відповідно до запису у погосподарській книзі виконавчого комітету Бросківської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області на день смерті спадкодавець [PERSON] була зареєстрована по [ADDRESS] та більш ніхто не був зареєстрований та не проживав за цією адресою. Заповіт [PERSON] склала на [PERSON] та [PERSON] . [PERSON] та [PERSON] спадщину після смерті матері [PERSON] прийняли шляхом подачі в установлений законом строк до нотаріуса заяв про прийняття спадщини (т. 1 а.с., 69, 70). Листом державного нотаріуса Ізмаїльської державної нотаріальної контори Одеської області №21/02-14 від 13.01.2018 [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після матері [PERSON] , померлої [INFO] , у зв`язку з відсутністю документу, що посвідчує право власності спадкодавця [PERSON] на житловий будинок з надвірними спорудами [ADDRESS] , вказане право власності за яким було би зареєстровано у встановленому законом порядку (т. 1 а.с. 232). За таких обставин, з огляду на встановлені вище обставини, оцінюючи зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог [PERSON] в частині визнання за ним права власності на 1/4 частину житлового будинку з надвірними спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] , після смерті [INFO] [PERSON] . [PERSON] своїх прав на вказане майно не оформила. Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 09.07.2016 року [PERSON] померла [INFO] . Після смерті [PERSON] згідно ст.1220 ЦК України відкрилася спадщина на спадкове майно, до якої входить 1/4 частина житлового будинку по [ADDRESS] , яку вона прийняла після смерті матері [PERSON] , але юридично своїх прав не оформила. Згідно Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) за №46246278 від 21.12.2016 відомості про наявність заповіту від імені [PERSON] відсутні. Спадкоємцями за\~законом першої\~черги відповідно\~до ст.\~1261\~ЦК України\~після смерті\~ [PERSON] являються:\~її дочка\~ [PERSON] ,\~що підтверджено\~свідоцтвом про\~народження позивача,\~свідоцтвом про\~одруження позивача,\~свідоцтвом про\~укладення шлюбу\~спадкодавця,\~копії яких\~наявні в\~матеріалах справи\~(т.\~1\~а.с.\~5-9,\~52-54,\~163-165);\~чоловік [PERSON] ,\~що підтверджено\~свідоцтвом про\~народження спадкодавця,\~довідкою про\~розірвання шлюбу,\~свідоцтвом про\~одруження (а.с.\~7,8,9)\~з яких\~вбачається про\~зміну прізвища\~спадкодавця з\~« [PERSON] » на\~« [PERSON] »,\~а потім\~на « [PERSON] »;\~син [PERSON] ,\~син [PERSON] , що підтверджено свідоцтвами про їх народження та довідкою №4529 від 30.11.2016р. За життя спадкодавець [PERSON] заповіту не залишила. Судом встановлено, що позивач [PERSON] спадщину після смерті матері прийняла шляхом проживання, а також подачі в установлений законом шестимісячний строк заяви до нотаріуса про прийняття спадщини, яка наявна у матеріалах справи (т. 1 а.с. 46 та 156). Згідно довідки (виписки з домової книги про склад сім`ї та прописку), виданої КП «Інвентаризатор» у м. Подільськ за №4529 від 30.11.2016р. спадкодавець [PERSON] , померла [INFO] , за адресою: [ADDRESS] була зареєстрована з 18.05.2005р. по 08.07.2016р., тобто по день смерті. Також, за вказаною адресою мешкають та зареєстровані: [PERSON] (власник); [PERSON] (чоловік спадкодавця, вітчим позивача); [PERSON] (брат позивача) (т. 1 а.с. 49). Вказане підтверджено й наявною у матеріалах справи копією будинкової книги. Тобто позивачі за зустрічним позовом [PERSON] та [PERSON] прийняли спадщину шляхом проживання разом із спадкодавцем. [PERSON] спадщину не прийняв, оскільки на день смерті спадкодавця за однією адресою зі спадкодавцем не проживав та із заявою про прийняття спадщини до нотаріуса не звертався. Осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині після смерті [PERSON] відповідно до ст. 1241 ЦК України, немає. Інших спадкоємців немає. Таким чином, на кожного спадкоємця ( [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ) припадає по 1/12 частці спадкового майна. На звернення позивача [PERSON] до приватного нотаріуса з приводу видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, письмовою відповіддю приватного нотаріуса Подільського міського нотаріального округу Одеської області за № 22/01-16 від 24.03.2017р. їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, у зв`язку із тим, що житловий будинок по [ADDRESS] є власністю [PERSON] та [PERSON] батьків її матері [PERSON] , але відсутній правовстановлюючий документ на спадковий житловий будинок, необхідний для оформлення спадщини та реєстрації на підставі п. 4.15. Порядку вчинення нотаріальних дій. Згідно листа №56/01-16 від 05.11.2018 приватного нотаріуса Подільського міського нотаріального округу Одеської області Кінч В.О., [PERSON] на їх усне звернення щодо отримання свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [INFO] [PERSON] повідомлено, що із заявою про прийняття спадщини звернулася дочка померлої [PERSON] , яка є спадкоємцем першої черги спадкування. В заяві про прийняття спадщини вона зазначила, що спадкове майно складається з частини будинку, який знаходиться в [ADDRESS] . Свідоцтво про право на спадщину їй не видавалось, але від Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області було отримане повідомлення про розгляд справи №500/1354/17 за позовом [PERSON] до Бросківської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області, третя особа [PERSON] , про визнання права власності на спадкове майно. До вирішення цього спору по суті ніякі нотаріальні дії щодо вищезазначеного майна вчинятися не можуть. Зазначено, що відповідно до п.4.18 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України за відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину підстав нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Щодо тверджень представника третьої особи про відсутність належної відмови нотаріуса [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину, то суд зазначає, що з наявних у матеріалах справи листів нотаріуса на ім`я [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] № 22/01-16 від 24.03.2017р. та №56/01-16 від 05.11.2018 однозначно висловлена нотаріусом відмова у видачі свідоцтв про право на спадщину вказаним спадкоємцям через наявність певних перепон та роз`яснено право звернення до суду. Вказане свідчить про відсутність умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину та про виникнення права на звернення до суду за правилами позовного провадження для вирішення із вимогами про визнання права власності на спадкове майно. Вказана позиція відповідає положенням п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування". Крім того, безпідставними є твердження про відсутність у [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину після померлої [PERSON] , з огляду на те, що вказані особи є спадкоємцями [PERSON] , а не [PERSON] та відповідно не потребують наявності відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON] . Згідно до ст. 1216 ЦК України спадкування є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно із ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частиною 1 статті 1220 ЦК України встановлено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу. Згідно ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом. Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Згідно до ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Згідно ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відповідно до п.п. 4.15 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, провадиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів. Спадкоємець повинен надати нотаріусу правовстановлюючий документ, що підтверджує право власності спадкодавця на нерухоме майно. Згідно із п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування", за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження. Згідно п. 3.1 Інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 р. № 24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Відповідно до ст. 316 Цивільного Кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Питання набуття та переходу права власності на зазначене нерухоме майно висвітлено вище. Таким чином, кожному спадкоємцю ( [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ) належить по 1/12 частці спадкового майна, яким є житловий будинок з надвірними спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] . У відповідності зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до положень ст.5 ЦПК здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Стаття 76 ЦПК України, передбачає, що доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ст.ст. 12, 13, 78, 81 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що вимоги [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] підлягають частковому задоволенню.

Outcome: partial