Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-08 00:00:00

У березні 2020 року [PERSON] звернулася до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди в розмірі 55 409,40 грн, мотивуючи свої вимоги тим, постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 29.11.2013 року визнано неправомірними дії Управління праці та соціального захисту населення Ічнянської РДА в частині суми нарахування та виплати їй щорічної допомоги на оздоровлення за 2011 рік та зобов`язано відповідача провести перерахунок та здійснити їй виплату допомоги на оздоровлення відповідно до ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» в розмірі 3 мінімальних заробітних плат за 2011 рік з урахуванням виплачених коштів. Ічнянським районним судом Чернігівської області 17.01.2014 року видано виконавчий лист, який був направлений нею на виконання до державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області. Судове рішення по вказаній справі виконано 04.10.2019 року. Таким чином тривалість судового і виконавчого проваджень становить понад 5 років і 10 місяців. У зв`язку з довготривалим невиконанням судових рішень їй була завдана моральна шкода, яка полягає у душевних стражданнях, руйнуванні життєвих планів, проведенням необхідних витрат для відновленням здоров`я, зверненням до суду за захистом порушеним прав, тому вважає достатньою компенсацією буде стягнення за рахунок Державного бюджету України моральної шкоди в розмірі 55 409,40 грн, шляхом безспірного списання коштів Державною казначейською службою України з єдиного казначейського рахунку України. Відповідно до відзиву Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області від 27.04.2020 року (а.с. 71-76), останнє просить відмовити у задоволенні позову [PERSON] з посиланням на те, що позивачем не доведено факт заподіяння моральних чи фізичних страждань, спричинених відповідачем, наявність причинно-наслідкового зв`язку між діями ГТУЮ у Чернігівській області та наслідками зазначеними позивачем у позові. Також вважає, що ГТУЮ у Чернігівській області є неналежним відповідачем по справі. Відповідно до відзиву, поданого Державною казначейською службою України, остання просить відмовити у задоволенні позову [PERSON] з посиланням на те, що Казначейством перераховано на користь [PERSON] на виконання виконавчого листа Ічнянського районного суду Чернігівської області від 17.01.2014 по справі № 2507/341/12 кошти у сумі 3 144 грн. Крім того, вказує, що позивачем не доведено причинно-наслідкового зв`язку між діями органів державної влади та моральними стражданнями, погіршенням стану здоров`я, на які посилається [PERSON] . Також остання не навела жодних доказів в обґрунтування моральної шкоди, не надала її розрахунку, не навела з яких міркувань виходила, визначаючи моральну шкоду саме у сумі 53 440 грн. До того ж Державна казначейська служба України ніякої шкоди позивачу не завдавала і не може нести відповідальність за шкоду, ураховуючи, що жодного судового рішення, яким би дії Казначейства були визнанні незаконними, немає (а.с. 90-91). Відзиву на позов від Управління соціального захисту населення Ічнянської районної державної адміністрації не надійшло. Відповіді на відзив Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області та Державної казначейської служби України [PERSON] не надала. Заяв та клопотань від учасників справи не надходило. У судове засідання позивачка не з`явилася, надавши заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить їх задовольнити Представник Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області у судове засідання не з`явився, надавши заяву про розгляд справи за його відсутності. Представники Управління соціального захисту населення Ічнянської районної державної адміністрації та Державної казначейської служби України у судове засідання не з`явилися, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи. Дослідивши усі докази по справі, суд дійшов наступного висновку. Судом установлено, що [PERSON] є потерпілою внаслідок аварії на ЧАЕС 2 категорії (а.с. 11). Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 29.11.2013 року визнано неправомірними дії Управління праці та соціального захисту населення Ічнянської РДА в частині суми нарахування та виплати [PERSON] щорічної допомоги на оздоровлення за 2011 рік та зобов`язано відповідача провести перерахунок та виплату [PERSON] щорічної разової допомоги на оздоровлення відповідно до ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» у розмірі 3 мінімальних заробітних плат за 2011 рік з урахуванням виплачених коштів (а.с. 12). По даному рішенню їй 14 січня 2014 року був виданий виконавчий лист (а.с. 13), на підставі якого 07 лютого 2014 року постановою державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління ДВС ГТУЮ у Чернігівській області Ленька А.М. було відкрите виконавче провадження (а.с. 14), яке постановою того ж державного виконавця від 04.10.2019 року було закрите у зв`язку з фактичним виконанням рішення за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду (а.с. 16 - на звороті). Таким чином тривалість судового і виконавчого проваджень становить понад 5 років. Як убачається з виписок із медичної карти хворої [PERSON] остання неодноразово перебувала на стаціонарному лікуванні з приводу різних захворювань (а.с. 34, 35, 36, 37, 38). Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. При цьому суд враховує, що гарантоване особі у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на справедливий суд розповсюджує дію і на стадію виконання судового рішення. Право на судовий розгляд було б примарним, якщо б внутрішня судова система Договірної Держави дозволила б, щоб остаточне та обов`язкове судове рішення залишалось невиконаним відносно однієї із сторін, і що виконання рішення або постанови будь-якого органу судової влади повинно розглядатися як невід`ємна частина "процесу" в розумінні статті 6 Конвенції ("Іммобільяре Саффі" проти Італії", заява 22774/93, 28.07.1999, § 63; "Горнсбі проти Греції" від 19.03.1997, § 40). У пілотному рішенні "Юрій Миколайович Іванов проти України" (заява 40450/04, п. 46) Європейський суд з прав людини зазначив: "...що від особи, яка домоглася винесення остаточного судового рішення проти держави, не можна вимагати ініціювання окремого провадження з його примусового виконання (див. рішення у справі "Метаксас проти Греції" (Metaxas v. Greece), N 8415/02, п.19, від 27 травня 2004 року; та у справі "Лізанец проти України" (Lizanets v. Ukraine), N 6725/03, п. 43, від 31 травня 2007 року). У п. 54 звернув увагу, що держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади (рішення у справі "Сокур проти України" (Sokur v. Ukraine), N 29439/02, від 26 квітня 2005 року, і у справі "Крищук проти України" (Kryshchuk v .Ukraine), N1811/06, від 19 лютого 2009 року). У пунктах 35, 38, 82 справи "Бурмич та інші проти України" Європейський суд вказує на справу "Бурдов проти Росіїї" (№2), в якій зокрема вказано: "У випадку надмірної затримки у виконанні державою винесеного проти неї судового рішення, враховуючи те, що недотримання державою свого зобов`язання з повернення боргу після того, як заявник, пройшовши через судовий процес, домігся успіху, неминуче викликатиме у нього почуття розпачу". Практика Європейського суду з прав людини визнає не отримані за рішенням суду кошти саме порушенням Протоколу 1 ("Бурдов проти Росії", "Юрій Миколайович Іванов проти України", "Агрокомплекс проти України"). Відповідно до ст. 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обовязком держави. Згідно ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вона є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Відповідно до ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Згідно ст. 1173 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Статтею 23 ЦК України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частин другої-п`ятої цієї статті моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Як роз`яснено у пунктах 3, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати у порушенні права власності, у порушені нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми при настанні інших негативних наслідків. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Із матеріалів вбачається, що рішення Ічнянського районного суду судом по справі №2507/341/2012 року про виплату нарахованих [PERSON] сум фактично було виконане у жовтні 2019 року, що не заперечується Державною казначейською службою України. Таким чином, ураховуючи тривале невиконання рішення суду, що призвело до почуттів розпачу та душевних страждань позивачки, руйнування її життєвих планів, проведенням необхідних витрат у зв`язку з відновленням свого здоров`я, необхідності звернення до суду за захистом порушеним прав,а також те, що остання є потерпілою внаслідок аварії на ЧАЕС 2 категорії, яка не змогла вчасно скористуватися передбаченою Законом допомогою у вигляді грошової суми з незалежних від неї причин, останній завдано значних душевних страждань,а тому виходячи з глибини таких страждань, із засад розумності та виваженості, суд дійшов висновку, що достатньою компенсацією відшкодування моральної шкоди буде стягнення на користь [PERSON] 10 000 грн. В іншій частині позовних вимог [PERSON] слід відмовити. Зазначені кошти підлягають стягненню з Державної казначейської служби України, який представляє орган держави, як гаранта виконання судових рішень та виконавчих документів, заподіяної позивачу тривалим невиконанням судових рішень моральної шкоди навіть за відсутності в її діях бездіяльності щодо виконання рішень суду, ухвалених на користь позивача. Доводи ж Державної казначейської служби та Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області про те, що позивачкою не доведено факту заподіяння їй державною моральної шкоди є необґрунтованими, так як спростовуються дослідженими у справі доказами. Суд відхиляє посилання позивачки на те, що суму моральної шкоди вона розраховувала, виходячи з рішення Європейського Суду з прав людини, якими були задоволені її заяви № 3886/12 від 05.12.2011 року, № 78262/12 від 02.08.2012 року та присуджено стягнути з держави Україна по 2 000 євро моральної шкоди, оскільки вказана сума є оціночною, а не практикою Європейського Суду з прав людини.

Outcome: partial