Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-02 00:00:00

У грудні 2012 року ПАТ „Райффайзен Банк Аваль" звернувся з позовом про стягнення з [PERSON] 34 780,05 доларів США на відшкодування шкоди, завданої злочином. В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що банку завдано збитків у вигляді упущеної вигоди в зазначеному розмірі, а саме: у вигляді відсотків, які банк міг би одержати за період з 15.06.2010 року (тобто з моменту штучного банкрутства, ініційованого відповідачем як головою і засновником „Фермерського господарства [PERSON]") по 26.01.2012 року (день фактичного розрахунку за кредитним договором №012/16-31/012 від 23 квітня 2008 року про надання „Фермерському господарству [PERSON]" кредиту в розмірі 271 300 доларів США під 11% річних). Заочним рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 09 грудня 2013 року стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ „Райффайзен Банк Аваль" 34 780,05 доларів США, що еквівалентно 277 996 грн. 94 коп. В апеляційній скарзі [PERSON] просить скасувати зазначене рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. Незаконність рішення суду апелянт обґрунтовує невідповідністю висновків суду про наявність підстав для задоволення позовних вимог фактичним обставинам справи. За доводами апелянта, судом не враховано, що згідно ухвал господарського суду Чернігівської області від 7 та 15 червня, 12 жовтня 2010 року було порушено провадження у справі про банкрутство ФГ „[PERSON]" та введено мораторій на задоволення вимог кредитора, відкрито ліквідаційну процедуру. Судом визнано вимоги кредитора АТ „Райффайзен Банк Аваль" в сумі 245 118,54 дол. США та 405 877 грн. 91 коп. з врахуванням пені, штрафних санкцій згідно умов кредитного договору № 012/16-31/012 від 23 квітня 2008 року, укладеного між банком і фермерським господарством, а в ході ліквідаційної процедури зазначені вимоги кредитора було задоволено в повному обсязі. Оскільки юридичну особу - боржника ліквідовано, то його зобов'язання за кредитним договором припинено, що в свою чергу тягне за собою припинення поруки, але зазначені обставини також не було враховано судом при винесенні рішення. Апелянт наголошує, що відсутність боргових зобов'язань підтверджується і матеріалами кримінальної справи, оскільки згідно постанови Носівського районного суду Чернігівської області від 03.04.2012 року кримінальне провадження відносно апелянта закрито в зв'язку зі зміною обстановки, зважаючи, що [PERSON] повністю відшкодував завдані злочином збитки. Заслухавши доповідача, учасників судового процесу, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, суд приходить до слідуючого висновку. Судом встановлено, що 23 квітня 2008 року між ВАТ „Райффайзен Банк Аваль" (згодом перейменоване на ПАТ „Райффайзен Банк Аваль") та ФГ [PERSON] укладено кредитний договір №012/16-31/012 (невідновлювальної кредитної лініїі), за умовами якого кредитор відкриває позичальнику невідновлювальну кредитну лінію у сумі 271 300 доларів США строком до 22 квітня 2011 року із сплатою 11% річних для придбання зернозбирального комбайна „Claas Mega 360" з зерновою жаткою, транспортним візком, універсальним підбарабанням для кукурудзи та соняшнику. В той же день, на виконання взятих „Фермерським господарством [PERSON]" зобов'язань за даним кредитним договором, між банком та [PERSON], вже як фізичною особою, було укладено договір поруки №012/16-31/012. Ухвалою господарського суду Чернігівської області від 7 червня 2010 року за заявою боржника - фермерського господарства порушено процедуру банкрутства та введено мораторій на задоволення вимог кредиторів. Постановою господарського суду Чернігівської області від 15 червня 2010 року визнано банкрутом Фермерське господарство [PERSON] з наслідками, передбаченими ст.23 Закону України „Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його бакрутом" та відкрито ліквідаційну процедуру, ліквідатором банкрута призначено голову ліквідаційної комісії [PERSON] Ще до порушення провадження у справі про банкрутство, 02 березня 2010 року рішенням Носівського районного суду було стягнуто солідарно з господарюючого суб'єкта „Фермерське господарства [PERSON]" та з поручителя [PERSON] на користь банку заборгованість за вказаним кредитним договором та договором поруки в сумі 231 487,58 доларів США. В ході розгляду кримінальної справи, порушеної відносно [PERSON], обвинуваченого у вчиненні злочинів за ч.2 ст.222, ч.1 і ч.2 ст.366 КК України встановлено, що останній з метою протиправного отримання господарством кредитних коштів в ПАТ „Райффайзен Банк Аваль" вніс завідомо неправдиву інформацію та протиправно збільшив оборотні засоби ФГ „[PERSON]" в фінансових документах, необхідних для отримання кредитних коштів. Постановою Носівського районного суду Чернігівської області від 03 квітня 2012 року [PERSON] звільнено від кримінальної відповідальності у зв'язку із зміною обстановки, а кримінальну справу закрито, цивільний позов ПАТ „Райффайзен Банк Аваль" до [PERSON] про відшкодування шкоди, завданої злочином, залишено без розгляду. Задовольняючи позовні вимоги, суд виходив із того, що ліквідація фермерського господарства була штучною і спрямованою виключно на ухилення від виконання зобов'язань боржника перед кредиторами, оскільки, за висновком суду, все майно банкрута [PERSON] фактично переоформлялося виключно на інше підприємство [PERSON] - ПП „Земля і Воля Агро". В обґрунтування підстав для задоволення позовних вимог суд послався на норми матеріального права, якими регулюються договірні правовідносини, а також на ст. 22 ЦК України. Проте, такий висновок суду про наявність підстав для задоволення позовних вимог не ґрунтується на матеріалах справи і не відповідає вимогам закону. Позивач, звертаючись до суду з позовом до відповідача [PERSON] про відшкодування шкоди, завданої злочином, в обґрунтування підстав для задоволення позовних вимог посилався як на ст.22 ЦК України, так і на положення статей 623, 1048 ЦК України, якими передбачено право позикодавця на отримання від позичальника процентів від суми позики згідно умов договору та встановлено обов'язок боржника відшкодувати кредитору збитки, завдані порушенням зобов'язання. Виходячи з аналізу договору поруки та ст. 554 ЦК України, поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Проте, як встановлено судом, ухвалою господарського суду Чернігівської області від 25 квітня 2013 року „Фермерське господарство [PERSON]" ліквідовано. Цією ж ухвалою встановлено, що в ході ліквідаційної процедури було реалізовано активи банкрута, а за рахунок виручених коштів задоволено вимоги кредиторів, зокрема ПАТ „Райффайзен Банк Аваль" в сумі 405 877 та 345 118,54 дол. США. Згідно із ч. 1 ст. 609 ЦК України ліквідацією юридичної особи зобов'язання припиняється. Таким чином, грошове зобов'язання ФГ [PERSON] перед ПАТ „Райффайзен Банк Аваль" припинилося у зв'язку з ліквідацією цієї юридичної особи. В зв'язку з припиненням забезпеченого зобов'язання в силу ст. 559 ЦК України припиняється і порука. Відповідно до змісту статей 559 та 598 ЦК України припинення зобов'язання поруки означає такий стан сторін правовідношення, при якому в силу передбачених законом обставин суб'єктивне право і кореспондуючий йому обов'язок перестають існувати. В зв'язку з припиненням поруки, відсутні підстави для покладення на відповідача відповідальності за збитки, завдані неналежним виконанням умов договору. Проте, як пояснив в суді апеляційної інстанції представник позивача, в позовній заяві нормами матеріального права, що регулюють договірні правовідносини, позивачем обґрунтовувалися лише правові підстави виникнення збитків та їх розмір, а підставою для покладення цивільно-правової відповідальності на відповідача є завдання останнім шкоди злочином в розмірі неотриманих відсотків за користування кредитними коштами за період з червня 2010 року до 22 квітня 2011 року, які реально були б отримані банком, якби відповідачем не було вчинено дій, спрямованих на штучну ліквідацію фермерського господарства з метою ухилення від виконання зобов'язань боржника перед кредитором. Проте, зазначені доводи позивача щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог також не ґрунтуються на матеріалах справи. Дійсно, відповідно до п.2 ч.1, ч.4 ст. 22 ЦК України доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода) є збитками, відшкодування яких за рішенням суду в силу ст. 16 ЦК України є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів. Так, виходячи з аналізу ст. 1192 ч. 4, ст. 22 ЦК України збитками є грошове вираження майнової шкоди, а тому відшкодування збитків розглядається як один із способів відшкодування майнової шкоди в грошовій формі. З врахуванням викладеного, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала, то відшкодуванню підлягає не лише реальна шкода (майно, втрачене або пошкоджене в результаті протиправної поведінки), але й упущена вигода. За таких обставин, оскільки відшкодування збитків є одним із способів відшкодування майнової шкоди, а позов про відшкодування збитків позивачем заявлено з підстав, що випливають з деліктних правовідносин (відшкодування шкоди, завданої злочином), то для виникнення зобов'язань з відшкодування шкоди відповідно до ст. 1166 ЦК України необхідна сукупність наступних умов: а) наявність шкоди; б) протиправність поведінки заподіювача шкоди; в) наявність причинного зв'язку між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача. Проте, законом передбачено можливість звільнення від відповідальності, якщо особа доведе, що шкода завдана не з її вини, а також у випадку завдання шкоди правомірними діями ( частини 2 та 4 ст. 1166 ЦК України). Однак, судом рішення ухвалено без врахування зазначених норм матеріального права та в порушення вимог статей 212, 213 ЦПК України - без належної оцінки, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного зв'язку доказів у їх сукупності, в силу яких рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях. Так, згідно постанови Носівського районного суду Чернігівської області від 03 квітня 2012 року [PERSON] звільнено від кримінальної відповідальності за ч.2 ст.222 та ч. 2 ст. 366 КК України у зв'язку із зміною обстановки, оскільки ним повністю відшкодовано завдані злочинами збитки. Зокрема, [PERSON] органом досудового слідства було пред'явлено обвинувачення в тому, що він з метою протиправного отримання господарством кредитних коштів в сумі 271 300 доларів США всупереч встановленому законодавством порядку фінансування та кредитування господарської діяльності, гарантування прав і законних інтересів кредитора, будучи достовірно обізнаним про наявність кредиторської заборгованості перед [PERSON] в розмірі 140 000 дол. США, надав вказівку бухгалтеру про внесення в фінансові документи завідомо неправдивих відомостей про відсутність зазначеної кредиторської заборгованості, які підписав та засвідчив печаткою та надав їх до фінансової установи і які стали підставою для укладення 23.04.2008 року кредитного договору № 012/16-31/012, відповідно до якого фермерському господарству відкрито невідновлювальну кредитну лінію у сумі 271 300 доларів США до 22 квітня 2011 року. Зі змісту постанови Носівського районного суду Чернігівської області від 03 квітня 2012 року вбачається, що органом досудового слідства [PERSON] не обвинувачувався у штучній ліквідації фермерського господарства з метою ухилення від виконання зобов'язань перед кредитором за наявності реальної можливості обслуговувати кредит. Крім того, апеляційний суд враховує, що за заявою [PERSON] про визнання боржника банкрутом було порушено провадження у справі про банкрутство згідно ухвали господарського суду Чернігівської області від 07 червня 2010 року, введено мораторій на задоволення вимог кредиторів. Судові рішення господарського суду щодо наявності підстав про порушення банкрутства набрали законної сили, є чинними, позивачем не оскаржувалися і є преюдиційними при вирішенні цього спору. За таких обставин, і висновок суду, і доводи позивача про фіктивність банкрутства фермерського господарства, яке очолював відповідач, не ґрунтується на матеріалах справи і не підтверджений жодними доказами. Проте, хоча позивачем і доведено факт наявності збитків, пов'язаних з несплатою відсотків за користування кредитними коштами фермерським господарством, але ці збитки у вигляді упущеної вигоди пов'язані з банкрутством юридичної особи - боржника за кредитним договором, в зв'язку з чим відповідно до вимог закону і було введено мораторій на задоволення вимог кредитора, а відповідно було припинено нарахування відсотків за кредитним договором. Тобто, ненарахування коштів за користування кредитом в спірний період обумовлено вимогами закону, яким регулюється процедура банкрутства юридичної особи, а не в зв'язку з протиправними діями відповідача - фізичної особи [PERSON], що в силу ч. 2 та ч. 4 ст. 1166 ЦК України є підставою для звільнення відповідача від цивільно-правової відповідальності. За викладених обставин, оскільки рішення суду не ґрунтується на матеріалах справи і не відповідає вимогам закону, то апеляційна скарга підлягає задоволенню, оскаржуване рішення суду першої інстанції - скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Outcome: dismissed