Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-10 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з зазначеною позовною заявою, в якій, з урахуванням уточнення позовних вимог, просить надати йому дозвіл на виготовлення проїзного документу для виїзду за кордон дитини [PERSON], [INFO], без згоди матері дитини [PERSON]; надати йому дозвіл, оформлювати документи для періодичних, не більше ніж три рази на рік, тимчасових виїздів або супроводів дитини на строк, який не перевищує один місяць, дитини [PERSON], [INFO], за межі України до країн: Австрія, Азербайджан, Албанія, Андора, Бельгія, Болгарія, Боснія і Герцеговина, Ватикан, Великобританія, Греція, Грузія, Данія, Естонія, Норвегія, Ірландія, Ісландія, Іспанія, Італія, Казахстан, Кіпр, Латвія, Ліхтенштейн, Люксембург, Македонія, Мальта, Монако, Нідерланди, Німеччина, Норвегія, Польща, Португалія, Республіка Молдова, Румунія, Сан - Маріно, Сербія, Словаччина, Словенія, Турція, Угорщина, Фарерські острови, Фінляндія, Франція, Хорватія, Чехія, Чорногорія, Швейцарія, Швеція, Країни СНД, Єгипет, США, Австрія, Китай, Японія, а також на тимчасово окуповану територію АР Крим та м. Севастополь до досягнення дитиною шістнадцяти років, без згоди його матері [PERSON], обґрунтовуючи свої вимоги тим, що з02.03.2002 року по 15.08.2007 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], від якого [INFO] у сторін народилась дитина [PERSON], місце проживання якого було зареєстроване за місцем проживання його матері за адресою: [ADDRESS], зазначивши, що після розлучення їх син залишився проживати з відповідачкою, але позивач постійно спілкується з дитиною, приймає участь в утриманні сина. Позивач також зазначає, що внаслідок тимчасової окупації АР Крим та м. Севастополя був змушений змінити місце проживання та з 01.02.2015 року проживає у м. Одеса, що підтверджується відповідною довідкою про переміщення, тимчасово зареєстрований за адресою: [ADDRESS], але фактично проживає за адресою: [ADDRESS], зі своєю дружиною [PERSON] та їх донькою [PERSON], [INFO]. Відповідач відмовляється надати позивачу у передбаченому законодавством України порядку дозвіл на виїзд за кордон та АР Криму їх дитини, що на думку позивача, шкодить інтересам їх дитини, порушує його право на спілкування з батьком, родичами, і як наслідок - право на повний та гармонійний розвиток особистості. Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 24 червня 2015 року підсудність вищезазначеної цивільної справи визначена Деснянському районному суду м. Києва. У судове засідання представник позивача не з'явився, звернувшись з заявою про розгляд справи за його відсутністю, позовні вимоги підтримав у повному обсязі. У судове засідання відповідач не з'явилася, звернувшись до суду з заявою про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги визнала у повному обсязі. Відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.06.2009 року "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Суд дійшов обґрунтованого висновку, що визнання позову не суперечить закону, не порушує прав, свобод та інтересів сторін чи інших осіб, що є підставою для ухвалення рішення про задоволення позову, з таких підстав. Дослідивши пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, враховуючи їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 15 серпня 2007 року Київським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Сімферопольського міського управління юстиції Автономної Республіки Крим, шлюб між [PERSON]та [PERSON], прізвище після реєстрації розірвання шлюбу якої "[PERSON]", було розірвано, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу (а.с. 11). Сторони мають дитину [PERSON], [INFO], позивач та відповідач є батьками дитини, що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с. 9). [PERSON] перемістився з тимчасово окупованої території в м. Одеса, що підтверджується Довідкою про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції від 27.01.2015 року № 5137002016 (а.с. 10). Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Водночас, фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадяни України» від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57, Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 року № 231. Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадяни України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цьогоЗакону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до Правил перетинання державного кордону громадянами України (зі змінами і доповненнями) перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за межі України, а лише встановлено певний порядок її виїзду за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Відповідно до п. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини ООН від 20.11.1989р. (далі Конвенція), яку було ратифіковано Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27.02.1991р. та яка набула чинності для України 27.09.1991р., в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Згідно зі ст. 18 Конвенції держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно ч. 1 ст. 12 цього Закону передбачено, що виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Згідно ч. 1 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Відповідно до положень ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Згідно ч. 2 ст. 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Статтею 153 СК України визначено, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Стаття 153 СК України за своїм змістом відповідає статтям 9, 10 Конвенції про права дитини, яка передбачає, що держави-учасники поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить інтересам дитини. Статтею 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно відлого, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини Відповідно до ст.ст. 7 та 155 Сімейного Кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України, Конвенцією про права дитини. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Статтею 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлені законом. Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України", громадяни України мають право на вільний та безперешкодний в'їзд на тимчасово окуповану територію і виїзд з неї через контрольні пункти в'їзду-виїзду за умови пред'явлення документа, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України. За змістом ст. ст. 2, 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України", документами, що надають право на виїзд з України і в'їзд в Україну та посвідчують особу громадянина під час перебування за її межами, зокрема є паспорт громадянина України для виїзду за кордон, проїзний документ дитини. Оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків. За відсутності згоди одного з батьків, виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон, в тому числі на тимчасово окуповану територію України може бути дозволено на підставі рішення суду. Отже, фактичні обставини даної справи свідчать про те, що відповідач не оформлює проїзні документи дитини без належних на то підстав всупереч інтересам дитини, і це надає право позивачу отримати дозволи на їх оформлення за відсутності згоди матері дитини на підставі рішення суду, для здійснення свого права та виконання обов'язку, як батька, що ґрунтується на повазі до прав дитини та її людської гідності. Згідно ч. 2 ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Судом не встановлено, що надання дозволу на виготовлення проїзного документу дитини для виїзду за кордон та оформлення документів для тимчасових виїздів або супроводів дитини його батьком без згоди матері може порушити права та суперечити інтересам дитини, та жодних обмежень чи заборон, які унеможливлюють це, також. Приймаючи до уваги необхідність забезпечення прав і свобод та правовий режим на тимчасово окупованій території України, суд вважає за можливе надати позивачу відповідні дозволи. Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За положенням ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Тому суд вважає доведеним те, що з метою створення умов батьківства, забезпечення охорони прав батька, заохочення та підтримки батьківства, право позивача повинне бути захищено. За таких обставин, приймаючи визнання позову відповідачем, на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які позивач посилається, як на підставу своїх вимог, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, суд приходить до висновку про задоволення позовної заяви. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалене рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Щодо процесуального питання, пов'язаного з виконанням судових рішень у цивільних справах, суд роз'яснює, що статтею 367 ЦПК України встановлений вичерпний список рішень, коли суд допускає негайне виконання рішень у справах. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved