Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-25 00:00:00

Позивач звернувся з позовом, в якому просив визнати частки власників квартири [ADDRESS] а саме: [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] рівними - по 1\\4 частині кожному; встановити факт проживання однією сім'єю [PERSON] з [PERSON], однією сім'єю як чоловік та жінка з 2000 року до дня смерті [PERSON], померлого [INFO]; визнати за позивачем право власності на ? частину квартири [ADDRESS], що в цілому складається з 3 кімнат житловою площею 39,3 кв.м., кухні площею 4,8 кв.м., ванної кімнати площею 3,3 кв.м., вбиральні (поєднаної) 0,9 кв.м., коридору 3,8; 2,9 кв.м., вбудованої шафи 0,9 кв.м., загальною площею квартири 55,9 кв.м., в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], померлого [INFO]. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач з [PERSON] з проживали разом однією сім'єю як чоловік та жінка з 2000 року за адресою: [ADDRESS]. Позивач та [PERSON] мали спільний сімейний бюджет, вели спільне господарство, піклувалися один про одного, позивач доглядала [PERSON] а коли він помер, то поховала його та оплатила усі ритуальні послуги. Єдиним спадкоємцем після смерті [PERSON] є [PERSON]. Інших спадкоємців на спадкове майно у померлого немає. Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 19 лютого 2007 року квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], належить на праві приватної спільної сумісної власності - [PERSON], [PERSON], [PERSON] (сину позивача) та [PERSON] (дочці позивача). Частка кожного із співвласників не визначена. Невизначеність часток у спільній сумісній власності квартири ускладнює володіння майном, тож стала необхідність не тільки визначити частку померлого, що є перешкодою у оформленні спадкових прав спадкоємця. Для оформлення спадщини після смерті [PERSON] позивач звернулася до Новомосковської державної нотаріальної контори, але у видачі свідоцтва про право на спадщину на квартиру [ADDRESS], після смерті [PERSON] позивачу було відмовлено, в зв`язку з не наданням до нотаріальної контори документів, які підтверджують родинний зв'язок між позивачем та [PERSON] В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги, наполягала на їх задоволенні. Відповідач в судове засідання не з`явився, причин неявки не повідомив, про дату час та місце судового розгляду справи повідомлений належним чином. Від третьої особи-1 надійшла заява про розгляд справи за відсутності представника. Треті особи [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні позов підтримали та просили його задовольнити. Підтвердили обставини щодо проживання позивача із померлим однією сім`єю. Згідно ч.1 ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З урахуванням зазначених положень закону та думки позивача суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. У відповідності до свідоцтва про право власності на житло від 19 лютого 2007 року квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] належить на праві приватної спільної сумісної власності - [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] /а.с.10/. Частка кожного із співвласників не визначена та згідно витягу про реєстрацію права власності № 13621432, означена квартира належить на праві спільної сумісної власності /а.с.8/. [INFO] [PERSON] помер /а.с.9/. У відповідності до копії спадкової справи, отриманої на запит суду, 12 вересня 2014 року до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини звернулась [PERSON] Інших спадкоємців не встановлено. Постановою державного нотаріуса Новомосковської державної нотаріальної контори від 04 листопада 2014 року позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на квартиру [ADDRESS], після смерті [PERSON], померлого [INFO], через не надання необхідних доказів (документи), які підтверджують родинний зв'язок між позивачем та [PERSON]. У відповідності до ч.2 ст.256 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до ст. 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менше як п'ять років до часу відкриття спадщини. Постанова Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 року за № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», надає роз'яснення, що при вирішені спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила ч. 2 ст. З СК України, про те, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільними побутом, мають взаємні права та обов'язки. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім'єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також, інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, та мали взаємні права та обов'язки. Аналізуючи викладене, з урахуванням акту комісії від 29 вересня 2014 року у складі працівника паспортного відділу, мешканців будинку № 28-а по вул. Центральна в м. Новомосковськ, Дніпропетровської області, пояснень третіх осіб, відмітки в паспорті про місце проживання позивача суд приходить до висновку, що вимоги позивача щодо встановлення факту проживання однією сім`єю обґрунтована та підлягають задоволенню в частині встановлення факту проживання з 01 січня 2004 року (дата набрання чинності Сімейним кодексом України та Цивільним кодексом України, якими визначено поняття проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та встановлено право на спадкування між особами, що проживають однією сім`єю) і в судовому засіданні знайшло своє підтвердження, що позивач проживала з [PERSON]. однією сім'єю не менше п'яти років до часу відкриття спадщини. Щодо вимог про поділ майна між співвласниками, суд вважає за необхідне зазначити, що у разі відмови нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину спадкоємці учасника спільної сумісної власності мають право звернутися з позовом про визначення частки майна, належної померлому на праві спільної сумісної власності. Згідно до ч. 2 ст. 370 та ч. 2 ст. 372 ЦК України, в разі виділення частки чи поділу майна, що знаходиться в спільній сумісній власності, частки вважаються рівними, якщо інше не встановлене договором. Зі змісту ст. 357 ЦК вбачається, що під терміном "визначення часток" законодавець розуміє визначення (встановлення) розміру частки співвласника у спільному сумісному майні. Визначення судами частки подружжя у праві спільної сумісної власності на нерухоме майно (квартиру) за померлими суперечить вимогам ст. 3 ЦПК, статей 27 - 31 ЦПК, оскільки судом вирішується питання про права осіб, які не є сторонами процесу та у зв'язку зі смертю не мають цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності. Судом не встановлено наявності договору між власниками квартири щодо визначення часток, тому приходить до переконання, що їх частки є рівними, тобто по 1\\4 частці, треті особи не заперечували проти виділення часток зі спільної сумісної власності, наполягали на цьому в судовому засіданні, а тому суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги в цій частині визначивши частки власників нерухомого майна у спільній сумісній власності. При цьому, згідно положень ч. 3 ст. 372 ЦК України, право спільної сумісної власності на майно припиняється у разі поділу майна між співвласниками. Згідно ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Водночас, суд не може визнати за позивачем право власності в порядку спадкування за законом на належну померлому частку майна на підставі наступного. Главою 86 ЦК, а також спеціальним законодавством, зокрема, Законом України "Про нотаріат", підзаконними нормативними актами, визначено нотаріальний порядок оформлення права на спадщину, що відповідає встановленій законодавством сукупності функцій притаманній юрисдикційній діяльності судів та нотаріусів. Це знайшло також підтвердження у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику в справах про спадкування" (далі - ППВСУ від 30 травня 2008 року № 7). У разі якщо відсутність умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину не підтверджена належними доказами, а саме відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, це може бути підставою для відмови у позові. Оскільки матеріали справи містять лише докази звернення позивача до нотаріуса та відмову нотаріуса щодо видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON] у зв`язку із не підтвердженням факту родинних відносин - у суду відсутні підстави для визнання права на спадщину за законом за позивачем і в задоволенні позову в цій частині належить відмовити. При цьому, суд вважає за необхідне зазначити, що згідно ч.1, 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. У відповідності до ч.1 ст.1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч.1 ст.1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. Таким чином, позивач не позбавлений права звернутися до нотаріуса за місцем відкриття спадщини із заявою про прийняття спадщини після смерті спадкодавця після визначення часток у спільній сумісній власності, встановлення факту проживання однією сім`єю із відповідною заявою. На підставі викладеного,

Outcome: partial