Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-25 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» звернулось до суду з позовом, яким просить стягнути з [PERSON] суму заборгованості за кредитним договором № 0861682101/Т/972135 від 10.06.2013 в розмірі 61644,00 грн. та понесені судові витрати за сплату судового збору в розмірі 2102,00 грн.. В обґрунтування позовних вимог, позивачем зазначено, що 10.06.2013 між [PERSON] та ПАТ «АКТАБАНК» укладено кредитний договір № 0861682101/Т/972135. 23.03.2018 між та ПАТ «АКТАБАНК» та позивачем ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» укладено договір №2 про відступлення прав вимоги, у відповідності до умов якого, ПАТ «АКТАБАНК» відступає шляхом продажу ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» належні банку до позичальників, заставодавців та поручителів, зазначених у Додатку №1, включаючи права вимоги до правонаступників боржників, спадкоємців боржників, страховиків або інших осіб, до яких перейшли обов`язки боржників, договорами поруки та застави, з урахуванням усіх доповнень і додатків до них, згідно реєстру у додатку №1 до цього договору. Позивач обґрунтовує свої вимоги тим, що набув право вимоги з відповідача коштів за кредитним договором в сумі 61644,00, з яких: 28890,00 грн. - заборгованість за основним боргом; 12,00 грн. - заборгованість за процентами; 29742,00 грн. - заборгованість за комісією; 3000,00 грн. - штрафи, пені, а тому є належним кредитором. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 13.01.2021 провадження у справі відкрито в порядку спрощеного позовного провадження. Відповідачем [PERSON] подана зустрічна позовна заява до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» про визнання пункту кредитного договору недійсним, яка ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 31.05.2021 прийнята до спільного розгляду та об`єднана з первісним позовом. Одночасно судом було задоволено клопотання представника відповідача за первісним позовом про витребування з ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» належним чином завіреної копії документу про видачу [PERSON] кредитних коштів в розмірі 40000,00 грн. До судового засідання представник позивача не з`явився, надав письмове клопотання, в якому просив розглянути справу без участі сторони позивача за первісним позовом, первинні вимоги ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» підтримує в повному обсязі. Відповідач за первісним позовом до суду не з`явився, його представник подав до суду заяву про розгляд справи без його присутності. Стороною відповідача за первісним позовом наданий відзив, в якому відповідач проти позову заперечував, зазначив, що матеріали справи не містять доказів правомірного набуття Позивачем права вимоги, що відсутні первинні документи, нарахування комісії є незаконним. Також, відповідач звернувся до суду з зустрічною позовною заявою, де просив визнати недійсним положення п. 5.1 договору про застосування штрафних санкції за порушення кредитного договору. ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» надана відповідь на відзив, в якому представник просив в задоволенні зустрічних позовних вимог відмовити, посилаючись на відсутність правових підстав для їх задоволення. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у відповідність до положеньч.2 ст. 247 ЦПК України, судом не здійснювалося. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 ст.4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення своїх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. Між ПАТ «АКТАБАНК» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 0861682101/Т/972135 від 10.06.13 на споживчі потреби за яким Відповідач отримав кредит у розмірі 40 000,00 грн., зі строком повернення до 09 червня 2016 року. В подальшому Позивач набув права вимоги з Відповідача за вказаним кредитним договором на підставі договору № 2 про відступлення права вимоги від 23.03.2018 року, укладеним між Позивачем та ПАТ «АКТАБАНК». Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до ч. 2 ст. 1046 ЦК України, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Матеріалами справи доведено передачу Відповідачу кредитних грошових коштів. Про розмір заборгованості свідчить розрахунок, поданий Позивачем. Відповідач, в свою чергу, доказів наявності іншого розміру заборгованості, до суду не надав. Отже, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення основної суми заборгованості за кредитом в розмірі 28890,00 гривень. Стосовно позовних вимог про стягнення комісії у розмірі 29742,00 грн., суд виходить з наступного: Відповідно до рішення Конституційного суду України від 10 листопада 2011 року по справі N 1-26/2011, Конституційний Суд України дійшов висновку, що положення Закону (закон "Про захист прав споживачів"), які є предметом офіційного тлумачення у справі, спрямовані на захист прав споживачів кредитних послуг та збалансування цих прав з іншими суспільними цінностями, що захищаються публічною владою. Тому в аспекті конституційного звернення положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону "Про захист прав споживачів" у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України слід розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Відповідно до ст. 150 Конституції, рішення Конституційного суду України є обов`язковими до виконання на території України, остаточними і не можуть бути оскаржені. Відповідно до преамбули закону "Про захист прав споживачів", в редакції чинній на час видачі кредиту, цей Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Таким чином, вимоги закону "Про захист прав споживачів" розповсюджуються на всі правовідносини, що діють між сторонами, як при підписанні кредитного договору так і впродовж всього строку його дії. Відповідно до ч. 4 ст. 11 закону «Про захист прав споживачів», кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Відповідно до ст.. 1 п. 17, закону послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Отже, суд приходить до висновку, що банківська установа має право виключно на отримання процентів за користування кредитними коштами позичальником. Крім того, відповідно до п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, що затверджені постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 р. N 168 та зареєстровані в Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 р. за N 541/13808, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). З матеріалів справи вбачається, що відповідно до п. 2.1.2 кредитного договору, позичальник сплачує Банку щомісячну комісію за супроводження кредиту в розмірі 1300,00 гривень, що розраховується як 3,25 відсотків від суми кредиту, вказаного в п. 2.1 цього договору та включається в суму щомісячного платежу. Також, відповідно до п. 2.1.2.1 кредитного договору, в день підписання кредитного договору Позичальник сплачує банку комісію за надання кредитних коштів в розмірі 900,00 гривень, що розраховується як 2,25 відсотка від суми кредиту, вказаної у п. 2.1 цього договору. Комісія за супроводження кредиту та комісія за надання кредитних коштів є дією на користь банку, а відтак не можуть вважатися послугами в розумінні ст. 1 ЗУ "Про захист прав споживачів", у зв`язку з чим встановлення банком сплати комісій за вказані операції суперечить ч. 4 ст. 11 ЗУ "Про захист прав споживачів". Згідно роз`яснень, викладених в п. 7 постанови Пленуму ВСУ від 6 листопада 2009 року N 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", у разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. З огляду на положення ч. 4 ст. 11 ЗУ "Про захист прав споживачів", застосовуючи наслідки недійсності нікчемного правочину, суд приходить до висновку про безпідставність позовних вимог про стягнення комісії у розмірі 29742,00 гривень і в цій частині позов задоволенню не підлягає. Аналогічний висновок міститься у постановах Верховного суду від 12 червня 2019 року у справі № 645/3178/16-ц, від 20.02.2019 у справі № 666/4957/15-ц. Щодо зустрічного позову, суд приходить до наступного висновку: Відповідно до п.5.1 кредитного договору, у разі прострочення Позичальником строків погашення щомісячного платежу/частини щомісячного платежу Банк має право вимагати від Клієнта штрафу у розмірі 350 гривень за кожний прострочений щомісячний платіж або його частину на строк більше 5 календарних днів при сумі простроченого платежу більше 15 гривень. За умовами пункту 4.2.3 договору в разі невиконання (неналежного виконання) позичальником своїх обов`язків за цим договором банк має право вимагати від позичальника дострокового виконання ним всіх своїх зобов`язань за цим договором протягом 30 календарних днів від дня отримання позичальником письмової вимоги про повернення кредиту, сплати процентів, комісій, а також можливої пені та/або штрафу. Виходячи з умов п. 5.1 кредитного договору, правила нарахування штрафу та пені, яка передбачена п. б п. 4.2.3 кредитного договору, належать до одного виду цивільної відповідальності, що має наслідком висновок про застосування подвійної відповідальності за одне й те ж правопорушення: невиконанні умов договору про вчасне повернення суми кредиту та сплаті процентів. Згідно до ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. У статті 549 ЦК України надано наступне поняття неустойки: неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Таким чином, пеня та штраф належить до одного виду відповідальності за порушення боржником зобов`язання - неустойки. Зазначений висновок, узгоджується з правовими висновками Верховного суду, у постановах від 10 жовтня 2018 року у справі № 278/2615/15-ц, від 03 жовтня 2018 року у справі № 366/1358/16-ц, від 12 вересня 2018 року у справі № 647/1133/15-ц. Крім того, суд звертає увагу, що пунктом 5.1 договору передбачено, що за прострочку грошових зобов`язань більше ніж на 15 гривень та строком прострочки більше 5 днів, Клієнт сплачує Банку штраф у розмір 350 гривень за кожний випадок. Відповідно абз. 2 ч. 3 ст. 6 ЦК України, сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Частиною 3 ст. 549 ЦК України вказано на необхідність застосовувати саме пеню за несвоєчасно виконані грошові зобов`язання. Також, відповідно до ч. 2 ст. 549 ЦК України нарахування штрафу відбувається у відсотках від суми невиконаного або несвоєчасно виконаного зобов`язання, а не у чітко встановленій сумі. Відповідно до абз. 2 ч. 2 ст. 551 ЦК України, розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі. Отже, суд приходить до висновку, що імперативно встановлені умови та підстави нарахування неустойки у тому числі і штрафу, в той час як диспозитивно встановлено, що розмір неустойки може бути збільшено сторонами у договорі, що має наслідком висновок про те, що визначений у п. 5.1 кредитного договору умови застосування відповідальності до позичальника за несвоєчасне здійснення платежів за договором не відповідає вимогам ч. 3 ст. 549 ЦК України, ч. 2 ст. 549 ЦК України. Суд також, зазначає, що кредит видано на споживчі цілі і на нього розповсюджується дія закону «Про захист прав споживачів». Відповідно до рішення Конституційного суду України від 10 листопада 2011 року по справі N 1-26/2011, вимоги закону "Про захист прав споживачів" розповсюджуються на всі правовідносини, що діють між сторонами, як при підписанні кредитного договору так і впродовж всього строку його дії. Відповідно до ч. 1, 2, 4 ст. 18 закону «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним. Відповідно до правової позиції, що висловлена Верховним Судом України у справі N 6-330цс16, яке підлягає застосуванню у цій справі в силу положень ч. 2 ст. 214 ЦПК України, визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в частині другій статті 18 Закону України від 12 травня 1991 року N 1023-XII "Про захист прав споживачів" (далі - Закон N 1023-XII). Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу. Аналізуючи норму статті 18 цього Закону, суд приходить до висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони, по-перше, порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, завдають шкоди споживачеві. З матеріалів справи вбачається, що відповідно до п. 5.1 вказаного договору, у разі прострочення Позичальником строків погашення щомісячного платежу/частини щомісячного платежу Банк має право вимагати від Клієнта штрафу у розмірі 350 гривень за кожний прострочений щомісячний платіж або його частину на строк більше 5 календарних днів при сумі простроченого платежу більше 15 гривень. Отже, у випадку прострочення виконання грошових зобов`язань, у позичальника настає відповідальність - штраф в розмірі 350,00 грн. за кожний такий випадок. Відповідно до п. 5.6 зазначеного кредитного договору, у разі порушення строку перерахування кредитних коштів, передбаченого п. 3.1 цього договору, з вини Банку, Банк сплачує позичальнику пеню в розмірі 0,005 процентів від несвоєчасно перерахованої суми кредитних коштів за кожний день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період невиконання зобов`язань за цим договором. Отже, у випадку прострочення виконання грошових зобов`язань, у кредитора настає відповідальність - пеня у розмірі 0,005% від суми, але не більше подвійної ставки НБУ. Суд також оцінює і наданий Відповідачем приклад застосування відповідальності за прострочку сплати щомісячного платежу у розмірі 2411,29 грн. (п. 2.1.3 договору) строком на один день. Так, позичальник зобов`язаний сплатити штраф у розмірі 350,00 грн., в той час як у випадку нарахування пені у розмірі 0,005% від зазначеної суми щомісячного платежу за той де період (один день) відповідальність позичальника склала би 0,12 грн. Таким чином, суд приходить до висновку, що за одне і теж порушення договору, а саме несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, позичальник та банк мають різні умови нарахування такої відповідальності, що є несправедливим, що є підставою для задоволення зустрічного позову у повному обсязі. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує на підставі ст. 141 ЦПК України. Згідно з ч. 1ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial