Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-19 00:00:00

У грудні 2016 р. Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» , в особі філії- Харківське обласне управління АТ « Ощадбанк» ( далі -Банк) звернувся до суду з позовом до [PERSON] , треті особи : [PERSON] , служба у справах дітей Краснокутської РДА Харківської області про звернення стягнення на предмет іпотеки, в якому просить звернути стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості, шляхом проведення прилюдних торгів предмета іпотеки у межах процедури виконавчого провадження, з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку», встановити початкову ціну, визначеною на підставі оцінки майна, здійсненої суб`єктом оціночної діяльності проведеною відповідно до законодавства. Позов мотивований тим, що 10.04.2008 року між ВАТ « Державний ощадний банк України» , в особі філії -Харківське обласне управління ВАТ « Ощадбанк» та [PERSON] було укладено іпотечний договір № 250 , посвідчений приватним нотаріусом Краснокутського нотаріального округу Харківської області Піднебенною І. М. з метою забезпеченн6я належного виконання зобов`язання , що випливає з кредитного договору № 567 від 10.04.2008 року, за яким [PERSON] отримала грошові кошти (кредит) у сумі 70 280,00 грн. на строк 10 років з терміном остаточного погашення кредиту не пізніше 09.04.2018 року зі сплатою відстоків 10,5 % річних за користування кредитом на споживчі потреби. Відповідно до п.1.2 іпотечного договору предметом іпотеки є житловий будинок з господарськими будівлями по [ADDRESS] загальною площею -92.20 кв.м, житловою площею -55,80 кв.м . Відомості про іпотеку нотаріусом внесені до Державного реєстру іпотек, на відчуження нерухомого майна накладено заборону. Станом на 31.10.2016 р. позичальник [PERSON] має перед Банком заборгованість в загальній сумі 71 645,76 грн. В червні 2017 р. позивач за первісним позовом уточнив позов в остаточній редакції та просив звернути стягнення на предмет іпотеки житловий будинок з господарськими будівлями по [ADDRESS] , що належить на праві приватної власності [PERSON] , в рахунок погашення заборгованості перед Банком за кредитним договором №567 від 10.04.2008 р. у розмірі 78 452 ,40 грн. ; встановити спосіб реалізації предмету іпотеки - шляхом продажу предмету іпотеки на прилюдних торгах в межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною не нижчої за 124 100 грн. ; встановити вищий пріорітет позивача як іпотекодержателя предмету іпотеки; стягнути з відповідача сплачений судовий збір у сумі 1600 грн. В січні 2017 р. [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом до ПАТ « Державний ощадний банк України» , в особі філії- Харківське обласне управління АТ « Ощадбанк» , в якому вказав , що дійсно між ним та Банком укладено Іпотечний договір , однак додатковим договором №1 від 29.10.2008 р. Банк збільшив зобов`язання за кредитним договором №567 від 10.04.2008 р. , а його не повідомлено про зміну процентої ставки і додаткової угоди до іпотечного договору не було укладено , що є порушенням умов даного договору та ст.19 Закону України « Про іпотеку» . Прохав визнати іпотечний договір недійсним . В червні 2017 р. [PERSON] уточнив позов ,вказавши , що вартість предмета іпотеки станом на 09.04.2008 р. становить 100 400,00 грн. , а банк , звертаючись , до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки , не враховував обставини співмірності розміру заборгованості [PERSON] та ціни предмету іпотеки , яка значно перевищує ціну позову Банка . Згідно до звіту про оцінку майна від 02.06.2017 р. ринкова вартість об`єкту оцінки житлового будинку з господарськими будівлями по [ADDRESS] , який належить [PERSON] складає 322100 грн., а заборгованість позичальника перед Банком - 78 452,40 грн. Крім того, в будинку [PERSON] зареєстровані неповнолітні діти і відомості щодо реєстрації непотвнолітніх дітей договір іпотеки не містить , що , на його думку, є підставою для визнання іпотечного договору недійсним . Також , згоду на укладення іпотечного договору його дружина [PERSON] не надавала . Просив визнати та скасувати іпотечний договір №250 від 10.04.2008 року укладений між [PERSON] та Банком та стягнути сплачений судовий збір. Представник позивача у судовому засіданні первісний позов підтримав , просив задовольнити, зустрічний позов просив залишити без задоволення . Відповідач [PERSON] позов не визнав, вказував, що сума заборгованості не є співмірною з вартістю належному йому будинку ; крім того, після укладення Іпотечного договору Банк змінював процентну ставку Позичальнику та збільшував її , але, до його відома дану обставину не доводив, чим істотно порушив його права та інтереси. Зустрічні позовні вимоги підтримав , просить задовольнити. Третя особа [PERSON] первісний позов не визнала, підтримала заперечення відповідача та зазначила, що на даний час здійснює щомісячні платежі Банку в рахунок погашення кредитного договору. Первісний позов просить залишити без задоволення , а зустрічний позов - задовольнити. Третя особа - представник служби у справах дітей Краснокутської РДА не з`явився , подав заяву слухати справу у його відсутність , прохав ухвалити рішення на розсуд суду. Судовим розглядом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що 10.04.2008 р. між ВАТ « Державний ощадний банк України» , в особі філії -Харківське обласне управління ВАТ « Ощадбанк» та [PERSON] було укладено споживчий кредитний договір №567 , відповідно до якого остання отримала від Банку кредит в розмірі 70 280,00 грн. зі строком повернення до 09.04.2018 року, та сплатою відсотків за користування кредитом у порядку та розмірах, встановлених в кредитному договорі. 07.06.2011 р. відповідно до Закону України « Про акціонерні товариства « змінено тип акціонерного товариства з ВАТ « Державний ощадний банк України» , на ПАТ « Державний ощадний банк України» . Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Згідно ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст.610 ЦК України). Статтею 598 ЦК України визначені підстави припинення зобов`язання. Зобов`язання припиняються частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом. (ч.ч.1,2 цієї статті) Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст.599 ЦК України). У ст.611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором чи законом. Згідно з ч.1 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання, а за правилами ч.1 ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Банк виконав свої зобов`язання, надавши позичальнику кредитні кошти у відповідності до умов договору. [PERSON] взяті на себе зобов`язання за вказаним договором кредиту виконувала не належним чином, у зв`язку з чим станом на 31.10.2016 р. за нею утворилась заборгованість в розмірі 78 452,40 грн. , яка складається з: 41 376,42 грн. простроченої заборгованості по кредиту; 14 943,66 грн. - заборгованості по відсоткам ; 6 869,68 грн.- нарахованої суми пені за прострочення терміну повернення кредиту та відсотків ; 1280,02 грн. нарахованої суми 3% річних за несвоєчасне повернення кредиту ; 9 445,93 грн. - нарахованої суми з урахуванням індексу інфляції за несвоєчасну сплату кредиту; 604,85 грн.- нарахованої суми 3% річних за несвоєчасне повернення відсотків ; 3 931 ,84 грн.- нарахованої суми з урахуванням індексу інфляції за несвоєчасну сплату відсотків. З метою забезпечення повного і своєчасного виконання боргових зобов`язань перед Банком, 10.04.2008 р. між Банком та [PERSON] укладено договір іпотеки за №250, згідно умов якого [PERSON] передав в іпотеку Банку житловий будинок з господарськими будівлями по [ADDRESS] , житловою площею 55,8 кв.м., загальною площею 92,20 кв.м., яка належить йому на праві власності. На відчуження нерухомого майна накладено заборону. Пунктом 3.1.3 Іпотечного договору №250 іпотекодержатель має право звернути стягнення на Предмет іпотеки , в порядку передбаченому цим Договором ,у випадку невиконання або неналежного виконання зобов`язання за Договором про іпотечний кредит. Утому числі невиконання або неналежне виконання Іпотекодавцем зобов`язання за договором про іпотечний кредит в цілому або в будь-якій його частині ,якщо прострочення строку будь-якого з платежів або його частина становить більше 2 місяців. Відповідно до п.4.2 . вказаного Договору у випадку невиконання чи неналежного виконання Іпотекодавцем зобов`язання в цілому чи тієї або іншої її частини , а також у інших випадках , передбачених цим Договором , Іпотекодержатель реалізує своє право шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у порядку ,визначеному цим Договором. Як свідчить п.6.1 Договору Іпотекодержатель набуває право звернення на предмет іпотеки у випадку, якщо на момент настання строку платежу зобов`язання ( або відповідна його частина) не буде виконано , а також у будь-який час незалежно від настання строку платежу у випадку невиконання Іпотекодавцем будь-якого з своїх обов`язків , передбачених цим Договором. .. Згідно частин 1 статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Відповідно до положень 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Згідно частини 1 статті 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Відповідно до положень статті 1 Закону України «Про іпотеку» (надалі - Закон) іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Частиною 5 ст.3 Закону передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Статтею 38 Закону передбачено право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки. Порядок реалізації предмета іпотеки за рішення суду врегульовано ст.39 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації (у разі необхідності); спосіб реалізації предмета іпотеки; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації, за умови подання будь-якою із сторін клопотання про необхідність визначення такої ціни (крім реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах). У разі визначення судом способу реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів ціна предмета іпотеки у рішенні суду не зазначається та визначається при його примусовому виконанні на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 21 березня 2018 року у справі № 235/3619/15-ц, зазначила, що у спорах цієї категорії, лише не зазначення у резолютивній частині рішення суду початкової ціни предмета іпотеки в грошовому вираженні не має вирішального значення, та не тягне за собою безумовного скасування судових рішень. Це обумовлено тим, що сторони виконавчого провадження під час здійснення виконавчого провадження не позбавлені можливості заявляти клопотання про визначення вартості майна, тобто визначення іншої ціни предмета іпотеки, ніж та, що зазначена в резолютивній частині рішення суду, якщо наприклад, така вартість майна змінилася. Виходячи зі змісту поняття "ціна", як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм статей 38, 39 Закону України "Про іпотеку" можна зробити висновок, що у розумінні норми статті 39 Закону України "Про іпотеку" встановлення початкової ціни предмету іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 цього Закону. Разом з тим відповідно до статей 19 (Закон N 1404-VIII), 57 Закону України "Про виконавче провадження" (Закон N 1404-VIII) сторони виконавчого провадження під час здійснення виконавчого провадження не позбавлені можливості заявляти клопотання про визначення вартості майна, тобто визначення іншої ціни предмета іпотеки, ніж буде зазначена в резолютивній частині рішення суду, якщо наприклад, така вартість майна змінилася. Отже, з вищевикладеного слід дійти висновку, що у разі визначення судом способу реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів ціна предмета іпотеки у рішенні суду не зазначається та визначається при його примусовому виконанні на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Таким чином , суд дійшов висновку , що позовні вимоги Банку підлягають задоволенню частково , в частині звернення стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок з господарськими будівлями , що належить [PERSON] , для задовлення вимог Банку , що викикли на підставі Кредитного договору у розмірі 78 452,40 грн. , шляхом проведення прилюдних торгів предмета іпотеки у межах процедури виконавчого провадження , з дотриманням вимог Закону України « Про іпотеку» , на рівні ,не нижчиму за звичайні ціни та такий вид майна на підставі оцінки , проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Посилання відповідача [PERSON] , що вартість будинку у сумі 322100 грн.., відповідно до звіту про оцінку майна від 02.06.2017 р.,не співмірна розміру заборогованості [PERSON] , так як у рішенні суду має бути вказана початкова ціна предмету іпотеку для його реалізації , тобто конкретна грошова сума , суд до уваги не приймає оскільки під час реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів ціна предмета іпотеки у рішенні суду не зазначається та визначається при його примусовому виконанні на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Звіт про оцінку майна , наданий відповідачем, не є підставою для відмови в позові Банку та задоволення зустрічних позовних вимог [PERSON] З приводу зустрічної позовної вимоги [PERSON] про визнання Іпотечного договору недійсним , в зв`язку з тим , що Банк в односторонньому порядку збільшив проценту стаку за користуваання кредитом з 10,5 % на 12,5 % і після такої істотної зміни умов основного договору Банк не уклав додаткової угоди до іпотечного договору , що є порушенням ст.19 Закону України « Про іпотеку», суд зазначає наступне.. Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст. ст. 627, 628 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 19 Закону України "Про іпотеку" зміни і доповнення до іпотечного договору підлягають нотаріальному посвідченню. Відповідні відомості про зміну умов обтяження нерухомого майна іпотекою підлягають державній реєстрації у встановленому законом порядку. Будь-яке збільшення основного зобов`язання або процентів за основним зобов`язанням, крім випадків, коли таке збільшення прямо передбачено іпотечним договором, може бути здійснене після державної реєстрації відповідних відомостей про зміну умов обтяження нерухомого майна іпотекою. Водночас за ст. 11 цього Закону майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання виключно в межах вартості предмета іпотеки. Відповідно до п.1.5.2.1 Кредитного договору укладеного між Банком та [PERSON] , Банк має право ініціювати зміну розміру процентів за користування кредитом по цьому Договору. Таке ініціювання перегляду процентної ставки може здійснюватись Банком протягом строку дії цього Договору до моменту повного виконання Позичальником зобов`язання. В такому разі Банк направляє Позичальнику відповідне повідомлення з зазначенням нової процентної ставки , а також причини , з якими банк пов`язує необхідність зміни процентів за користування кредитом та пропозицією укласти додатковий договір до цього договору та Документів забезпечення . У разі ,якщо запропонований Банком розмір процентів за користування кредитом задовольнить позичальника ,сторони укладають та підписують додатковий договір до цього договору про зміну процентної ставки за користування кредитом одночасно з підписанням додаткових договорів. Відповідно до додаткового договору №1 від 29.10.2008 р. , укладеним між Банком та [PERSON] внесені зміни та доповнення до кредитного договору від 10.04.2008 р. про зміну розміру процентів з 10,5 % на 12,5 % за користування кредитом. Вказаний договір підписаний позичальником [PERSON] та нею не оспорюється. Судом встановлено , що у п.2 Іпотечного договору від 10.04.2008 р. укладеному між Банком та [PERSON] передбачено зобов`язання сплатити Іпотекодержателю проценти за користування кредитом у розмірі 10,5 % річних на умовах зазначених в Договорі про іпотечний кредит. У порушення вимог чинного законодавства між сторонами Банком та [PERSON] не було укладено додаткову угоду до Договору іпотеки, додаткові відомості про зміну умов обтяження нерухомого майна іпотекою ,шляхом її державної реєстрації у встановленому законом порядку , внесено не було, проте обсяг зобов`язань іпотекодавця перед іпотекодержателем у зв`язку з цим не змінився, а залишився на рівні, визначеному договором іпотеки в межах вартості предмета іпотеки. Обставини, на які посилався [PERSON] в обґрунтування зустрічного позову , не вказують про істотне порушення договору, а відтак, не є підставою для визнання договору іпотеки недійсним. Що стосується посилань відповідача [PERSON] та третьої особи [PERSON] , що наразі вже існує рішення Краснокутського районного суду Харківської області від 15.09.2017 р , яким стягнуто з [PERSON] заборгованості за даним кредитним договором у сумі 78 452,40 грн. , що на їх думку є подвійним стягненням, судом не приймаються. За приписами ст.598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом; чинне законодавство (частина перша статті 598, статті 599 - 601, 604 - 609 ЦК України) не пов`язує припинення зобов`язання з прийняттям судового рішення. Іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом. Наступні іпотеки припиняються внаслідок звернення стягнення за попередньою іпотекою. Відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку (стаття 17 Закону про іпотеку). Відповідне регулювання наведено також у ст.593 ЦК України. Отже, наявність самого судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором за наведеними вище положеннями законодавства не є підставою для припинення грошового зобов`язання боржника і припинення іпотеки та не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, передбачений законодавством. Позивач звернувся до суду у цій справі не з вимогою про стягнення з відповідача цієї ж суми заборгованості, а саме для звернення стягнення на предмет іпотеки у межах забезпечення відповідачем виконання основного зобов`язання, для чого є необхідним судове рішення. Застосування кредитором іншого законного засобу для захисту свого порушеного та не поновленого боржником належним чином права не є подвійним стягненням заборгованості. Щодо зустрічних позовних вимог [PERSON] про визнання Іпотечного договору недійсним та його скасування з підстав , що в спірному будинку зареєстровані та проживають неповнолітні діти [PERSON] , суд зазначає наступне. За статтею 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів і загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 ЦК України. Так, відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Нікчемний правочин є недійсним у силу прямої вказівки закону за фактом наявності певної умови (обставини). Натомість оспорюваний правочин ЦК України імперативно не визнає недійсним, допускаючи можливість визнання його таким у судовому порядку за вимогою однієї із сторін або іншої заінтересованої особи, якщо в результаті судового розгляду буде доведено наявність визначених законодавством підстав недійсності правочину у порядку, передбаченому процесуальним законом. При цьому оспорюваний правочин є вчиненим, породжує юридично значущі наслідки, обумовлені ним, й у силу презумпції правомірності правочину за статтею 204 ЦК України вважається правомірним, якщо не буде визнаний судом недійсним. Таким чином при вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце. Згідно з ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. ЦК України чітко встановлено вимоги, недодержання яких в момент вчинення правочину, є підставами визнання його недійсним. Відповідно до ч. 1 т 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно з ч. 6 вищезазначеної статті правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Частиною 4 статті 177 СК України передбачено, що дозвіл органу опіки та піклування на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини надається лише в разі гарантування збереження її права на житло. Відповідно до рішення опікунської ради виконавчого комітету Краснокутської селищної ради Харківської області від 20.03.2008 року № 115 , [PERSON] надано дозвіл на укладення договору іпотеки житлового будинку [ADDRESS] , в зв`язку з тим , що в складі його сім`ї є неповнолітні діти : [PERSON] ,1990 р.н., [PERSON] , 1991 р.н., [PERSON] , 1994 р.н., [PERSON] ,2004 р.н., [PERSON] ,2005 р.н. ,які зареєстровані по [ADDRESS] разом зі своєю матір`ю [PERSON] . Станом на 11.03.2008 року [PERSON] був зареєстрований по [ADDRESS] один, про що підтверджує довідка Краснокутської селищної ради від 11.03.2008 р. Разом з тим, на момент укладення іпотечного договору від 10.04.2008 р. неповнолітні діти [PERSON] не були зареєстровані у вказаному житловому будинку , а були зареєстровані по [ADDRESS] разом з матір`ю [PERSON] , що підтверджується довідкою Краснокутської селищної ради від 11.03.2008 р. Крім того, в п. 5.3 Іпотечного договору вказано , цей договір посвідчено за згодою органів опіки та піклування Краснокутської селищної ради відповідно до рішеннґя від 20.03.2008 р. Статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» передбачено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. За змістом цієї норми закону, а також статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 177 СК України дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов`язок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов`язків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування. Згідно з положеннями частин четвертої та п`ятої статті 177 СК України орган опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини та надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантоване збереження права дитини на житло. За таких обставин вчинення батьками малолітньої дитини певного правочину за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнаний недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред`явлений позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення. Згідно зі статтею 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При цьому ЦК України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку», не містять норм, які б зменшували або обмежували право членів сім`ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку. Відповідно до довідки Краснокутської селищної ради від 04.05.2017 р. [PERSON] зареєстрований по [ADDRESS] разом з непонолітніми дітьми . Зареєстровані на даний час неповнолітіні діти у будинку , не мали та не мають права власності на спірний будинок по [ADDRESS] , проте набули право користування ним, як члени сім`ї власника , відповідно до ст.405 ЦК України , статті 18 Закону України "Про охорону дитинства" та зберігають це право протягом часу перебування будинку в іпотеці. За вимогами ч.1 ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Звернення до суду Банку з позовом до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки, не може свідчити про порушення права дітей на збереження саме цього будинку як місця їх проживання. Крім того , вимоги про виселення мешканців з будинку , Банком не заявлені та права дітей на момент вчинення правочину , порушені не були . Договір Іпотеки укладений Банком та [PERSON] з попереднього дозволу органу опіки .На момент укладення договору іпотеки Панчішний А.П. та [PERSON] про порушення або обмеження прав своїх неповнолітніх дітей не заявляли. Реєстрація неповнолітніх дітей у спірному будинку не є перешкодою для звернення стягнення на предмет іпотеки. За таких обставин немає підстав стверджувати про порушення житлових прав дітей [PERSON] на момент укладення договору іпотеки та визнання договору іпотеки недійсним . Крім того, [PERSON] в зустрічному позові зазначає , що його дружина [PERSON] під час укладення іпотечного договору , не надавала письмової згоди ,як співласниця даного житлового будинку , на передачу його у предмет застави (іпотеки ), що є підставою для визнання такого договору недійсним та його скасування . Виходячи із змістуст. 36 Закону України «Про іпотеку»,нотаріальному посвідченню підлягає окремий договір між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя. У випадку, якщо предметом іпотеки є спільне майно подружжя, для оформлення вказаного договору, відповідно до вимог ст. 65 Сімейного кодексу України, обов`язковою умовою є наявність згоди другого з подружжя. З даного приводу суд зазначає наступне , що [PERSON] була обізнана про умови Іпотечного договору, оскільки своєю заявою надала згоду чоловіку [PERSON] передати в іпотеку за умовами та на свій розсуд житловий будинок [ADDRESS] ,який придбаний за спільні кошти . Заява посвідчена приватним нотаріусом Краснокутського районного нотаріального округу Харківської області Піднебенною І.М. від 10.04.2008 р.. Тому доводи [PERSON] про відсутність письмової згоди дружини [PERSON] не підтверджені та спростовуються її нотаріально посвідченою заявою . Приймаючи до уваги те, що [PERSON] надала свою згоду на укладення договору іпотеки, підстав для визнання іпотечного договору недійсним та його скасування , у зв`язку з відсутністю згоди другого із подружжя на його укладення, не має . Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 76 ЦК встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. [PERSON] за зустрічним позовом не надав суду доказів на підтвердження позову , тому його позовні вимоги задоволенню не підлягають. Під час звернення до суду позивачем за первісним позовом сплачено судовий збір у сумі 1600 грн, які відповідно до ч.2 ст.141 ЦПК України, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. На підставі викладеного та

Outcome: partial