Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-13 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з позовом до [PERSON], Новоолександрівської сільської ради про визнання права власності на частину домоволодіння та частково недійсним заповіту, в обґрунтування позовних вимог зазначили, що 02 квітня 1983 року [PERSON] та його дружиною [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку в селі Дороге Дніпропетровського району Дніпропетровської області, якому в подальшому було уточнено адресу із зазначенням номеру №108 по вул. Миколаївській. Цей договір було посвідчено секретарем виконавчого комітету Новоолександрівської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області 02 квітня 1983 року р.№47. 07.03.2010 року [PERSON] померла. 20 червня 1997 року нею було складено заповіт, посвідчений секретарем виконавчого комітету Новоолександрівської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області 20.06.1997 року, яким вона заповіла усе своє майно позивачу -2, [PERSON] та [PERSON] в рівних частинах. 04.09.2014 року [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки спадкодавцем за життя не було отримано правовстановлюючого документу на домоволодіння, що знаходиться в с. Дороге Дніпропетровського району Дніпропетровської області, вул.. Миколаївська, буд.108. Суттєвою обставиною є те, що в 1990 році позивачем-1 та його дружиною [PERSON] було знесено вищевказаний житловий будинок і на його місці їхніми зусиллями та на спільні кошти було побудовано на його місці нове домоволодіння. 27 листопада 1996 року рішенням №93 виконавчого комітету Новоолександрівської сільської ради народних депутатів Дніпропетровського району Дніпропетровської області літня кухня (попередня назва домоволодіння) в с. Дороге, 102, що значилось за [PERSON], було визнано жилим будинком. Отже ? частина вказаного жилого будинку є [PERSON] та [PERSON] спільною сумісною власністю. Крім того, на час відкриття спадщини [PERSON] був непрацездатним, тому мав право на обовязкову частку у спадщини дружини. Тому в цій частині заповіт дружини має бути визнаний недійсним, оскільки остання мала право заповідати синам тільки 5/12 частини домоволодіння, тобто кожному по 5/24 частини. Просять суд визнати право власності за [PERSON] та [PERSON] на новостворені споруди: будинок А загальною площею 58,4 кв.м., що складається з: коридору площею 5,3 кв.м., кухні 9,9 кв.м., кімнати -22,00 кв.м., кімнати 13,4 кв.м., передпокію 7,8 кв.м., а також господарських та інших споруд: погріб В-6 кв.м., сарай площею 7,8 кв.м, сарай площею 30,7 кв.м., вбиральня деревяна площею 1 кв.м., лазня площею 11,6 кв.м., сарай площею 7,8 кв.м., ворота з хвірткою 3,9 кв.м., огорожа 27,5 кв.м. в цілому при співвідношенні по ? частині із нього кожному із них та складає у вартісному відношенні 50208,50 грн. Визнати частково недійсним заповіт складений 20 червня 1997 року [PERSON], посвідчений в установленому законом порядку секретарем виконавчого комітету Новоолександрівської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області 20 червня 1997 року р.№51, яким вона заповіла своє майно [PERSON] та [PERSON] в рівних частинах, визнавши при цьому що її частина спадкового майна в контексті даного позову становить 5/12, а не ?. Визнати за [PERSON] право власності на обовязкову частку у спадщині після смерті [PERSON] на 1/12 частину із належного їй за життя майна. Визнати за [PERSON] право власності за заповітом у спадщині після смерті [PERSON] на 5/24 частину із належного їй за життя майна в контексті даного позову. Визнати за відповідачем [PERSON] право власності право власності за заповітом у спадщині після смерті [PERSON] на 5/24 частину із належного їй за життя майна в контексті даного позову. У відкрите судове засідання позивачі не зявилися, але до його початку надали суду заяви про розгляд справи без їхньої участі, позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився з невідомої суду причини, про час і місце судового засідання був повідомлений належним чином. Представник відповідача у відкрите судове засідання не зявився, але до початку судового засідання надав заяву в якій просить справу розглянути без їхньої участі. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, встановив наступне. Судом встановлено, що 07 березня 2010 року померла [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть серія 1-КИ №327039 актовий запис про смерть №35 від 10.03.2010 року. [PERSON] перебувала у шлюбі з [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серія І-ВГ №316588, актовий запис №735 від 08 серпня 1963 року. Згідно копії договору купівлі-продажу жилого будинку від 02 квітня 1983 року, вбачається, що [PERSON] придбала жилий будинок, що знаходиться в с. Дороге Дніпропетровського району, Дніпропетровської області, що розташований на присадибній земельній ділянці 0,15 га, договір посвідчений секретарем Новоолександрівської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області 02.04.1983 року і зареєстровано в реєстрі за №47. В матеріалах справи є копія Рішення виконавчого комітету Новоолександрівської сільської ради народних депутатів Дніпропетровського району Дніпропетровської області №93 від 27 листопада 1996 року з якого вбачається, яким було визнано жилим будинком літню кухню в с. Дороге, 102 яка належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого виконкомом Новоолександрівської сільської ради 02.04.1983 року за реєстром, 47. Згідно довідки виданої Новоолександрівською сільською радою Дніпропетровського району Дніпропетровської області від 25.05.2007 року №4090, з якої вбачається, що у звязку з упорядкуванням нумерації будинків в с. Дороге, будинок №102 змінено на будинок №108 вул. Миколаївська. (а.с.84). Відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та сімю України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. На підставі ст. 22 Кодексу про шлюб та сімю України житловий будинок з господарськими будівлями за адресою: вул. Миколаївська, буд. 108 в с. Дороге Дніпропетровського району Дніпропетровської області є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON]. Отже, після смерті 07.03.2010 року [PERSON]відкрилася спадщина на ? частину вищевказаного житлового будинку з господарськими будівлями. Згідно заповіту від 12.06.1997 року посвідченого секретарем виконавчого комітету Новоолександрівської сільської ради Дніпропетровського району [PERSON], [PERSON] на випадок своєї смерті заповіла все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося і взагалі все те, що їй буде належати на день смерті і на що вона за законом матиме право [PERSON] та [PERSON] в рівних частинах. Згідно ч. 1 ст. 1216 ЦК України, спадкування є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ч. 1 ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. У відповідність до ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно ч.3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ч.1 ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені заповітом. В матеріалах справи є копія спадкової справи після смерті [PERSON], з якої вбачається, що спадщину після її смерті прийняли [PERSON] та [PERSON]. Відповідно до ч.1 ст.1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка). В матеріалах справи є довідка видана квартальним комітетом №14 Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області від 07.11.2017 року, з якої вбачається, що [PERSON] проживав з 1984 року за адресою: Дніпропетровська область, Дніпровський район, с. Дороге, вул.. Миколаївська, 108, і продовжує проживати до теперішнього часу, але не зареєстрований, дійсно доглядав за [PERSON] до її смерті, отже вважається таким, що спадщину після її смерті прийняв, відповідно до положень ст.. 1268 ЦК України. Судом встановлено, що позивач [PERSON] на момент смерті своєї дружини [PERSON], яка померла 07.03.2010 року є непрацездатним, оскільки досяг пенсійного віку, у зв'язку з чим вважає, що позивач має право на обов'язкову частку у спадщині згідно ст. 1241 ЦК України. Таким чином, враховуючи положення ч. 1 ст. 1241 ЦК України позивач має право на половину частки спадкового майна, яка належала б йому у разі спадкування за законом. Отже, якби спадкування відбувалось за законом, спадкоємцями першої черги були б діти померлої [PERSON] позивач 2, [PERSON] відповідач та чоловік [PERSON] позивач 1. Згідно з ч. 1 ст. 1267 ЦК України\~частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. При спадкуванні за законом кожній із сторін належало б по 1/6 частині житлового будинку. Враховуючи викладене, позивач-1 як непрацездатний чоловік померлої має право на обов'язкову частку у спадщині - половину від 1/6 частини спадкового майна, а саме на 1/12 частину спірного будинку. Спадкуванню за заповітом підлягає 5/12 частин житлового будинку, по 5/24 частин [PERSON] та [PERSON] кожному. Позовні вимоги щодо визнання частково недійсним заповіту не підлягаю задоволенню виходячи з наступного. Стаття 1257 ЦК України передбачає вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, в якій передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини. Позивачі, у відповідності до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, не надали жодних доказів, які б вказували на те, що оспорюваний заповіт є частково недійсним. Посилання позивачів на його часткову недійсність з тієї підстави, що [PERSON] мала право заповідати своїм синам лише 5/12 частини домоволодіння, не може прийнятися судом як підставою визнання його частково недійсним, оскільки спадкодавцем у заповіті взагалі не визначено частини житлового будинку, а розпорядження спадкодавець зробив на все своє майно. Як вбачається з матеріалів справи, позивач [PERSON] звернувся до Дніпропетровської районної державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON], однак постановою державного нотаріуса від 04 вересня 2014 року йому було відмовлено у видачі відповідного свідоцтва у звязку з тим, що не підтверджується факт належності їй спадкового майна, а саме домоволодіння. Відповідно до п. 23 постанови Пленуму ВСУ №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зобов'язано суди застосовувати при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~та практику Європейського суду з прав людини як джерела права. Згідно з ч. 1 ст. 8 ЦПК України суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. У разі невідповідності закону України міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, суд застосовує міжнародний договір (ч. 5\~ст. 8 ЦПК України). Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлює, що кожен має право на розгляд його справи судом. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ратифікована Україною Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" N 475/97-ВР від 17 липня 1997 року і набрала чинності для України 11 вересня 1997 року. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції) наголошує, що\~пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на подання до суду скарги, пов'язаної з його або її правами та обов'язками цивільного характеру (рішення від 21 лютого 1975 року у справі "Голдер проти Сполученого Королівства" (п. 36). На це "право на суд", в якому право на доступ до суду є одним з його аспектів, може посилатися кожен, хто небезпідставно вважає, що втручання у реалізацію його або її прав цивільного характеру є неправомірним (рішення від 13 жовтня 2009 року у справі "Салонтаджі-Дробняк проти Сербії" (п. 132). Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права. Так до майна в контексті Європейської Конвенції належать визначені законом права відповідно до яких , заявник має право вимагати «законного очікування» фактичного користування права. Зазначене положення висвітлено в рішенні «Рисовський проти України» (ухвала щодо прийнятності від 20 жовтня 2011 року). Так в п. 70 зазначеного рішення визначено «Аналізуючи відповідність цього мотивування Конвенції, Суд підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Отже, права позивачів як спадкоємців підлягають захисту в судовому порядку на підставі ст.16 ЦК України шляхом визнання права на спадкове майно. На основі встановлених обставин суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити частково і визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину житлового будинку за адресою: Дніпропетровська область, Дніпропетровського району, с. Дороге, вул. Миколаївська, буд.108, як на частку у спільному майні подружжя та визнати за ним право власності на 1/12 частину вищевказаного житлового будинку, як обов'язкову частку у спадщині після смерті [PERSON]. Також вважає, що підлягають задоволенню позовні вимоги, щодо визнання за [PERSON] право власності в порядку спадкування за заповітом на 5/24 частин житлового будинку. Позовні вимоги щодо визнання права власності на частину спадщини за відповідачем [PERSON] не підлягають задоволенню, оскільки у позивачів відсутнє право заявляти позовні вимоги від імені відповідача. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial