Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-10 00:00:00

26.10.2018р. [PERSON] (далі - позивач) звернулася до суду із позовом до СТОВ АФ «Україна» (далі за текстом СТОВ АФ «Україна», відповідач), в якому просить визнати недійсним договір оренди землі, укладений між орендодавцем [PERSON] та орендарем СТОВ АФ «Україна» в особі директора Топало М.В. 27.12.2006р. за №1099, який зареєстровано у Миколаївській регіональній філії ДП «Центр ДЗК при Державному Комітеті України по земельних ресурсах» за №040701200287 від 04.06.2007р. - недійсним. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що їй на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] виданого 25.12.2006р. є власником земельної ділянки площею 5,34 га, кадастровий номер земельної ділянки [NUMBER] , розташованої на території Врадіївської селищної ради, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. З 1996р. по 2006р. належну їй земельну ділянку обробляло СТОВ АФ «Україна» по договору оренди земельної частки (паю). З 2006р. по 2017р. між нею та керівником СТОВ АФ «Україна» Топало М.В. на усній домовленості було досягнуто згоди, що після отримання позивачем державного акту на землю та виділення в натурі вона не буде забирати належну їй земельну ділянку з товариства, та в будь-який час зможе забрати її і самостійно розпоряджатися належним їй майном. В серпні місяці 2018р. позивач знаючи, що вона не перебуває ні з ким в офіційних зареєстрованих орендних відносинах, тому вирішила одноособово обробляти свою земельну ділянку. При підготовці необхідних документів для встановлення меж земельної ділянки, вона звернулась із запитом до Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області, про наявність (відсутність) речового права на її земельну ділянку, на що їй було надано відповідь, що 04.06.2007р. за реєстровим №0407011200287 зареєстровано договір оренди її земельної ділянки, який укладено 27.12.2006р. від її імені невідомою їй особою та відповідачем. Проте даний договір позивач не підписувала, а тому відповідно до приписів ст.ст. 16, 203, 207, 215, 400, 1212 Цивільного кодексу України, ст.152 Земельного кодексу України та ст.ст. 13,25,33 Закону України "Про оренду землі" позивач стверджує про недійсність договору оренди землі укладеного між нею та відповідачем, а відтак просить визнати його недійсним. 13.12.2018р. відповідач подав відзив на позов, в якому просить відмовити в задоволенні позовних вимог вказуючи, що після отримання позивачем державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 25.12.2006р., де 27.12.2006р. між сторонами було укладено договір оренди землі №1099, який зареєстрований 04.06.2007р. Крім того, позивач протягом 2011 та 2018 років отримувала орендну плату, а відтак знала про існування договору оренди землі, погодилася з його умовами та власноруч здійснила його підписання, що повністю спростовує твердження позивача про те, що вона не підписувала договір оренди землі та не знала про його існування. Крім цього, відповідач просить застосувати позовну давність та наслідки, передбачені п.4 ст.267 ЦК України. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник Дядюков А.С. підтримали позовні вимоги, з підстав зазначених у позовній заяві. Після відкладення судового розгляду на 11.07.2019 року на 11 год. 00 хв., звернулися з заявами (вх. №№2794,2813 від 07.06.2019р.) про розгляд справи у їх відсутність, позовні вимоги підтримують повністю, та просять суд їх задовольнити. Стягнути на користь позивача понесені судові витрати. Представник відповідача Добровольський В.М. заперечив проти позовних вимог з підстав зазначених у відзиві на позов. Після відкладення судового розгляду на 11.07.2019 року на 11 год. 00 хв., директор СТОВ АФ «Україна» Восканян Е.Р. звернувся з заявою (вх. №2689 від 31.05.2019р.) про розгляд справи за відсутності представника відповідача. Позовні вимоги позивача вважає необґрунтованими і безпідставними та не визнає повністю, в зв`язку з чим, просить суд відмовити в їх задоволенні у повному обсязі. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Судом встановлені факти: Згідно державного акта на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 25.12.2006р. позивачу на підставі договору рішення Врадіївської райдержадміністрації №489-р від 29.11.2006р. належить земельна ділянка площею 5,34 га, яка розташована в межах території Врадіївської селищної ради Врадіївського району Миколаївської області для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. 27.12.2006р. між СТОВ АФ «Україна» та від імені [PERSON] було укладено договір оренди землі №1099 строком на 20 років, який 04.06.2007р. зареєстрований в Миколаївській регіональній філії "Центр ДЗК" за № 040701200287,на виконання якого було складено акт про передачу та прийом земельної ділянки від 04.06.2007р. Вказане підтверджується листом відділу у Врадіївському районі Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області №616/111-18 від 26.09.2018р. Згідно видаткових касових ордерів від 30.11.2016р. та 14.07.2017р. позивачу було видано орендну плату за пай за 2016-2017 роки в грошовій формі, що не заперечується позивачем. Відповідно до висновку експерта № 19-212 від 17.04.2019р., за результатами почеркознавчої експертизи, проведеної за ухвалою суду від 24.01.2019р., підпис у оспорюваному договорі оренди землі виконано не самою [PERSON] , а іншою особою, вартість проведення експертизи, згідно акту здачі - приймання №19-212 складає 5148,00 грн. Згідно приписів ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ч.ч. 1 та 2 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В свою чергу, ст.ст. 76-89 ЦПК України визначено поняття доказів, їх належності, допустимості, достовірності та достатності, обов`язок доказування і подачі доказів, а також підстави звільнення від доказування, порядок подачі доказів, витребування доказів та оцінки доказів. Відповідно до ч. 1 ст. 81 та ч. 1 ст. 82 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 109 цього кодексу встановлено, що у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні. Відповідно до ч. ч. 1 та 2 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Стаття 6 ЦК України передбачає, сторони вільну в укладенні договорів, які відповідають загальним засадам цивільного законодавства. Частиною 1 ст. 15, ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, зокрема щодо визнання правочину недійсним. Згідно ч.ч. 1, 3, 4 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом та бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. У відповідності до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 206 та п.п. 2, 4 ч. 1 ст. 208 ЦК України, усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність. У письмовій формі належить вчиняти правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу та інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма. Частиною 2 ст. 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009р. "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" (далі - Постанова ВСУ № 4 від 06.11.2009р.) судам роз`яснено, що відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Згідно ст. 792 ЦК України, за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов`язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату. Земельна ділянка може передаватись у найм разом з насадженнями, будівлями, спорудами, водоймами, які знаходяться на ній, або без них. Відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. У відповідності до ч. 5 ст. 6 Закону України "Про оренду землі", право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону. Відповідно до ч. 1 ст. 210 ЦК України, яка кореспондується зі ст. 18 Закону України "Про оренду землі" правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Таким чином, оскільки договір оренди землі, укладений 27.12.2006р. між позивачем та відповідачем пройшов державну реєстрацію, а отже - є оспорюваним та може бути визнаний судом недійсним. Пунктом 8 Постанова ВСУ № 4 від 06.11.2009р., роз`яснено, що відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України. Верховний Суд України у постанові від 18.12.2013р.у справі № 6-127цс13, дійшов до висновку, що вільне волевиявлення учасника правочину, передбачене статтею 203 ЦК України, є важливим чинником, без якого неможливо укладення договору оренди земельної ділянки. Своє волевиявлення на укладення договору учасник правочину виявляє в момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа. У постанові від 06.02.2012р. у справі № 6-104ц11 Верховний Суд України зазначив, що частиною першою ст. 15 Закону України "Про оренду землі" визначені істотні умови договору оренди, відсутність хоча б однієї з цих істотних умов є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним у розумінні частини другої ст. 15 Закону України "Про оренду землі". Як вбачається з висновку експерта № 19-212 від 17.04.2019р., за результатами почеркознавчої експертизи, проведеної за ухвалою суду від 24.01.2019р., підпис у оспорюваному договорі виконано не самою [PERSON] , а іншою особою. Водночас, правові наслідки подальшого схвалення правочину вчиненого не його стороною передбачені ст. 241 ЦК України. У відповідності до ст. 241 ЦК України, правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов`язки з моменту вчинення цього правочину. В правовій позиції Верховного Суду України, висловленій у постанові від 25.05.2016р. у справі № 6-2612цс15, визначено, що ст. 241 ЦК України презюмує наявність у представника певного обсягу повноважень, належним чином та у встановленому порядку наданих йому особою, яку він представляє, а також встановлює випадки й умови набуття чинності правочином, вчиненим від імені довірителя його представником, коли останній перевищив обсяг наданих йому повноважень. За таких обставин ця норма ЦК України не може бути застосована до правовідносин, коли правочин укладений від імені особи іншою особою, яка взагалі не була уповноважена на таке представництво і не мала жодних повноважень діяти від імені свого довірителя, а отже, не могла їх і перевищити. Відтак, подальше схвалення позивачем правочину, вказувало б про його чинність для нього лише у випадку підписання оспорюваного договору від імені позивача його представником з перевищенням повноважень, однак матеріали справи не містять жодних доказів щодо уповноваження позивачем іншої особи на представництва своїх інтересів у правовідносинах пов`язаних з реалізацією позивачем свого права власності щодо земельних ділянок. За такого, встановлення, що спірний договір, укладений від імені позивача, підписаний не нею, а іншою особою, суд вважає доведеним. що спірний договір був укладений без волевиявлення [PERSON] , а тому приходить до висновку про недійсність спірного договору на підставі ч. 3 ст. 203 та ч.1 ст. 215 ЦК України, в зв`язку з чим позов підлягає задоволенню. При цьому суд вважає, що заява відповідача про застосування строку позовної давності, якій як зазначає останній, почався з моменту укладення спірного договору, тобто з 27.12.2006р. таким, що не підлягає задоволенню, з огляду на наступне: Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є самостійною підставою для відмови у позові. Згідно з ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частинами 1,5 ст.261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За змістом ч.1 ст. 261 ЦК України особа, яка подає позов (позивач), повинна довести в суді, що вона не мала можливості довідатися про порушення свого права раніше. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 10 червня 2015 року у справі №6-267цс15, для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти. За ст.ст.256,261 ЦК України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушено, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, які містяться в п.28 постанови №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України - від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. З огляду на вказані положення закону, суд приходить до висновку, що у позивача не було правових підстав для звернення до суду з позовом про визнання договору оренди землі недійсним, так як вказаний договір не був підписаний позивачем. Тобто, об`єктивна можливість у позивача довідатися про обставини порушення його прав власника та стан цих суб`єктивних прав, а також звернутися до суду з позовом про визнання договору оренди землі недійсним, з`явилася у неї 26.09.2018р., після отримання листа від відділу у Врадіївському районі Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області, де останній інформував позивача про укладення нею з відповідачем договору оренди землі строком до 04.06.2027р. Також є не спроможними доводи відповідача про початок строку перебігу позовної давності з моменту укладення договору оренди землі, 27.12.2006р., оскільки вони суперечать положенням ст. 261 ЦК України. За такого початок перебігу позовної давності у спірних правовідносинах слід рахувати з 26.09.2018 року. До суду з позовом про захист своїх майнових прав позивач звернулася 26.10.2018р. року, тобто в межах строку, визначеного ст. 257 ЦК України. Суд не бере до уваги посилання представника відповідача про схвалення та обізнаність з наявністю договору позивачем, оскільки вона протягом 2011-2018р. отримувала орендну плату, оскільки отримання орендодавцем орендної плати за використання земельної ділянки, за умови, що договір оренди землі не підписувався орендодавцем, говорить лише про досягнення згоди між сторонами про тимчасове користування земельною ділянкою позивача. Крім того, та обставина, що позивач отримував плату за користування землею, відбувалась у подальшому і не може впливати на подію укладення правочину, яка мала місце раніше, та підтвердити наявність волевиявлення на укладення договору у минулому. А надані ним на підтвердження цих обставин довідка № 310 від 13.12.2018р., заява на видачу орендної плати за 2018р., та списки згрупованих поштових переказів електронних, не містять підпису отримувача коштей про їх отримання, та не є такими, в розумінні ст. ст. 77,78 ЦПК України. Крім того всупереч приписам ч.9 ст.83 ЦПК України, матеріали справи не містять підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи та судом не встановлено, що вказані докази є у всіх сторін або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. Щодо розподілу судових витрат між сторонами суд зазначає наступне. Відповідно до частини 1 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. Згідно пункту 1 частини 3 статті 133 ЦПК України, до витрат, повязаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Статтею 137 ЦПК України врегульовано порядок розподілу витрат на професійну правничу допомогу. Згідно частини 2 статті 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, повязану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. У відповідності до частини 3 статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно частини 4 статті 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Така позиція закріплена і п. 48 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах, що витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, позивачем надано договір про надання правової допомоги, укладеного 01.10.2018р. між позивачем [PERSON] та адвокатом Дядюковим А.С., діючим на підставі Свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю №696, виданого 24.09.2011р. на підставі рішення кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Миколаївської області вбачається, що адвокат бере на себе зобов`язання з надання правової допомоги (юридичних послуг) на передбачених договором умовах, в тому числі зобов`язується здійснювати представництво (захист) інтересів позивача у судах всіх інстанцій та здійснювати професійну діяльність. Згідно п.2.3. клієнт зобов`язується сплатити гонорар в розмірі, порядку та строки, передбачені цим договором. Згідно розрахунку судових витрат Адвокатом Дядюковим А. С . надано послуги з правової допомоги позивачу [PERSON] а саме: консультацію та узгодження правової позиції - 1 година (704 грн.); підготовку та подання позовної заяви - 3 години (2112 грн.); представництво інтересів позивача в суді - 3 години (2112 грн.). Оплата позивачем [PERSON] наданих адвокатом послуг підтверджується квитанціє від 10.10.2018р. в розмірі 4928,00 грн. Проаналізувавши матеріали справи, вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правову допомогу при розгляді справи в суді, суд приймає до уваги обставини справи, умови укладеного договору про надання правової допомоги, співмірність винагороди за надані юридичні послуги зі складністю справи; час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт та вважає за можливе стягнути витрати на правничу допомогу в розмірі 4 928,00 грн. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача. Таким чином з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати, які складаються з судового збору в сумі 704 грн. 80 коп. та витрат на проведення судово-почеркознавчої експертизи в сумі 5 148 грн. 00 коп.

Outcome: approved