Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-18 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до Ріпкинської районної газети "Життя Полісся" про захист честі, гідності та ділової репутації, вказуючи, що [INFO] редакцією Ріпкинської районної газети "Життя Полісся" у номері [NUMBER] даної газети, на другому аркуші розміщено статтю під назвою "[INFO]", в якій, у реченнях "Ріпкинський районний суд побачив у її діях корупційну складову, коли її сину було виділено земельну ділянку в межах Неданчицької сільської ради", "Поки що...", "Користуючись нагодою, хотілося б звернутися до адміністрації, а конкретно - до голови [PERSON]: чому в нових умовах, умовах тотальної боротьби з корупцією [PERSON] і досі на своїй посаді?", викладена інформація, яка на думку позивача порочить її честь, гідність та шкодить діловій репутації. Свої доводи позивач обґрунтовує тим, що зазначене в статті рішення Ріпкинського районного суду скасоване рішенням Апеляційного суду Чернігівської області, яке набрало законної сили. Вважає, що поширена щодо неї інформація вмотивована цілеспрямованими діями на приниження її особисто, її родини, честі, гідності та ділової репутації, завдання фізичних страждань, а не з метою сформувати думку про посадову особу та довести до відома громадськості інформацію, що становить громадський інтерес, а тому просить визнати вказану інформацію такою, що не відповідає дійсності та є недостовірною, та зобов'язати відповідача не пізніше місячного терміну з дня набрання рішенням законної сили, за рахунок відповідача надрукувати у Ріпкинській районній газеті "Життя Полісся" спростування відомостей, які не відповідають дійсності. В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги, просила задовольнити з підстав викладених у позові. Представник відповідача в судовому засіданні позовних вимог не визнав, у задоволенні позову просив відмовити. Суть заперечень зводиться до того, що позивач є публічною особою, оскільки займає посаду державного службовця, тому може піддаватися критиці. Викладене у статті є оціночним судженням автора щодо діяльності позивача як державного службовця, тому у відповідності до практики Європейського суду з прав людини, правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Третя особа [PERSON] вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. На його думку, інформація викладена у статті є недостовірною та неповною. Так, зазначаючи у статті: "Ріпкинський районний суд побачив у її діях корупційну складову, коли її сину було виділено земельну ділянку в межах Неданчицької сільської ради", редакція газети не перевірила достовірність та повноту цієї інформації, оскільки постанова Ріпкинського районного суду відносно [PERSON] була скасована апеляційним судом Чернігівської області, провадження закрито у зв'язку з відсутністю в діях позивачки складу адміністративного правопорушення. Позивач має стаж роботи на державній службі майже 20 років, має нагороди за професійну діяльність, в четвертий раз обрана депутатом районної ради, що свідчить про високу довіру до неї з боку суспільства. Викладена у статті інформація формує у читачів газети негативне ставлення відносно [PERSON], шкодить її діловій репутації, принижує її честь і гідність. Вислухавши учасників, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Так, судом встановлено, що позивач тривалий час, а саме, з 1997 року є державним службовцем та обіймає посаду у Ріпкинській районній державній адміністрації. Одночасно позивач являється депутатом Ріпкинської районної ради. [INFO] редакцією Ріпкинської районної газети "Життя Полісся" у номері [NUMBER] даної газети, на другому аркуші розміщено статтю під назвою "[INFO]", в якій дійсно маються речення "Ріпкинський районний суд побачив у її діях корупційну складову, коли її сину було виділено земельну ділянку в межах Неданчицької сільської ради", "Поки що...", "Користуючись нагодою, хотілося б звернутися до адміністрації, а конкретно - до голови [PERSON]: чому в нових умовах, умовах тотальної боротьби з корупцією [PERSON] і досі на своїй посаді?" Автор статті [PERSON]. Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 2 ст. 59, ч. ч. 1, 2 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести допустимими та належними доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтями 3, 28 Конституції України визначено честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю та встановлено, що кожен має право на повагу до його гідності. Відповідно до ч. 1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Разом із цим Конституцією України гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя (ст. 34 Конституції України). Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною, передбачено право кожного на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. З аналізу вказаної норми вбачається, що свобода слова, преси як захисника інтересів громадськості, критика представників держави, висловлення своєї думки в процесі обговорення питань, що становлять громадський інтерес, є однією з найважливіших свобод людини. Втрутитись у процес реалізації цієї норми національна влада може лише у випадках, передбачених ч. 2 ст. 10 Конвенції, зокрема, якщо це передбачено законом, направлено на захист репутації або прав інших осіб і є необхідним у демократичному суспільстві. Аналіз зазначених вище норм національного законодавства та ст. 10 Конвенції і практики її застосування свідчить про те, що межі свободи вираження думок залежать від їх змісту та від того, чим займається особа, стосовно якої ці думки висловлені. Пленум Верховного Суду України в постанові від 27 лютого 2009 року N 1 (п. 21) звернув увагу на те, що при поширенні недостовірної інформації стосовно публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Кабінету Міністрів України, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканість приватного життя. У вказаній резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися "виставити" себе на публічне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому, зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. Межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Цивільно-правовий захист честі, гідності та ділової репутації від певних висловлювань допустимий лише при дотриманні свободи думки і слова, вільного вираження своїх поглядів та переконань, закріплених в ст. 34 Конституції України, а необхідність обмежувати вираження думок є менш гострою стосовно публічних осіб. При цьому преса не повинна переступати межу, встановлену з метою захисту репутації інших осіб, але повинна повідомляти інформацію та ідеї з питань, що становлять громадський інтерес. Не лише преса має завдання повідомляти таку інформацію, а й громадськість має право її отримувати (рішення Європейського суду з прав людини у справах: Лінгенс проти Австрії та Українська прес група проти України). В рішенні Європейського суду з прав людини у справі Лінгенс проти Австрії суд розрізняє факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного ст. 10 Конвенції. Крім того, відповідно до ст. 1 Закону України "Про інформацію" під інформацією слід розуміти документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що відбуваються у суспільстві, державі та навколишньому природному середовищі. В силу ст. 47 1 цього Закону ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема: критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема вживання гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. У провадженні Ріпкинського районного суду Чернігівської області перебувала справа №743/464/13-п відносно [PERSON] Постановою Ріпкинського районного суду від 04.04.2013 року позивачку [PERSON] було визнано винною та накладено адміністративне стягнення за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 172-7 КУпАП. Постановою апеляційного суду Чернігівської області від 26.04.2013 року вказана постанова Ріпкинського районного суду від 04.04.2013 року відносно [PERSON] скасована, провадження у справі закрито за відсутністю в її діях складу адміністративного правопорушення. Отже, певні аспекти професійної діяльності позивача [PERSON] були предметом судового розгляду, її діям надавалась юридична оцінка. Поряд з цим, у статті під назвою "[INFO]" відсутнє посилання на конкретне судове рішення із зазначенням міри та виду адміністративного стягнення, а також твердження про набрання чи ненабрання цим рішенням чинності. Тобто, на думку суду, відсутня констатація факту про притягнення позивачки до відповідальності за вчинення корупційного правопорушення. Фрази: "Поки що...", "Користуючись нагодою, хотілося б звернутися до адміністрації, а конкретно - до голови [PERSON]: чому в нових умовах, умовах тотальної боротьби з корупцією [PERSON] і досі на своїй посаді?" взагалі не містять ніякої інформації. В даному випадку має місце власне оціночне судження, розмірковування автора статті щодо діяльності позивачки на посаді державного службовця. Таким чином, поширена відповідачем у номері [NUMBER] даної газети, у статті під назвою "[INFO]" інформація є оціночними судженнями автора, не являється недостовірною, а тому не підлягає спростуванню. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed