Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-05 00:00:00

І. Виклад позиції сторін. Позивач звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "Росвен Інвест Україна", треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Хара Наталія Станіславівна, приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Лановенко Людмила Олегівна, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Свої позовні вимоги мотивує тим, що предметом даної позовної заяви є визнання таким, що не підлягає виконанню виконавчого напису № 11653, вчиненого приватним нотаріусом КМНО Хара Н.С. 23 травня 2019 року, щодо звернення стягнення з нього суми заборгованості за кредитом в розмірі 22423 грн. 64 коп., що територіально відноситься до Тячівського району Закарпатської області. Поняття та особливості здійснення виконавчого провадження як завершальної стадії судового провадження і примусового виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) визначено Законом України "Про виконавче провадження" (далі - Закон №1404-VIII). Пунктом 3 частини 1 статті 3 Закону №1404-VIII передбачено, що виконавчі написи нотаріусів віднесено до виконавчих документів, які підлягають примусовому виконанню. Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 26 Закон №1404-VIII виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення. Відповідно до частини 3 статті 26 Закону №1404-VIII у заяві про примусове виконання рішення стягувач має право зазначити відомості, що ідентифікують боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню рішення (рахунок боржника, місце роботи чи отримання ним інших доходів, конкретне майно боржника та його місцезнаходження тощо), рахунки в банківських установах для отримання ним коштів, стягнутих з боржника, а також зазначає суму, яка частково сплачена боржником за виконавчим документом, за наявності часткової сплати. Частиною 1 статті 5 Закону №1404-VIII передбачено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" (далі Закон №1403-VIII). Відповідно до частин 1, 2 статті 22 Закону №1403-VIII про початок діяльності приватний виконавець повідомляє Міністерство юстиції України. У повідомленні про початок діяльності обов`язково зазначаються, зокрема, виконавчий округ, на території якого приватний виконавець має намір здійснювати діяльність. Згідно з пунктом 4 частини 2 статті 23 Закону №1403-VIII у Єдиному реєстрі приватних виконавців України містяться відомості про виконавчий округ, на території якого приватний виконавець здійснює діяльність. Частиною 1 статті 25 Закону №1403-VІІІ передбачено, що виконавчим округом є територія Автономної Республіки Крим, області, міста Києва чи Севастополя. Згідно з частиною 2 статті 25 Закону №1403-VІІІ приватний виконавець має право приймати до виконання виконавчі документи, місце виконання яких відповідно до Закону України "Про виконавче провадження" знаходиться у межах Автономної Республіки Крим, області або міста Києва чи Севастополя, у яких розташований його виконавчий округ. Відповідно до пункту 10 розділу III Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5 (далі - Інструкція), місце виконання рішення визначається відповідно до вимог, встановлених статтею 24 Закону. Частиною 2 статті 24 Закону №1404-VІІІ передбачено, що приватний виконавець приймає до виконання виконавчі документи за місцем проживання, перебування боржника - фізичної особи, за місцезнаходженням боржника - юридичної особи або за місцезнаходженням майна боржника. Згідно з пунктом 13 розділу III Інструкції приватний виконавець самостійно проводить перевірку інформації про наявність боржника, його майна, місця роботи в іншому виконавчому окрузі або залучає для перевірки цієї інформації іншого приватного виконавця на підставі договору про уповноваження на вчинення окремих виконавчих дій за встановленою типовою формою. Позивач проживає за адресою: [ADDRESS] , та працює в м. Тячів Закарпатської області, рухоме та нерухоме майно у нього відсутнє. Що стосується наявності у позивача рахунку в банківській установі, яка територіально знаходяться в м. Києві, зазначає наступне. Відповідно до частини 1 статті 48 Закону №1404-VIII звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову. Частинами 1 та 2 статті 56 Закону №1404-VIII передбачено, що арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно і кошти боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Арешт на рухоме майно, що не підлягає державній реєстрації, накладається виконавцем лише після проведення його опису. Таким чином, Закон №1404-VIII вирізняє майно боржника: майно як таке, що підлягає державній реєстрації з метою встановлення його місцезнаходження та примусової реалізації, інше майно, а також кошти, не залежно від того, зберігаються вони на рахунках у банківській установі чи отримані у вигляді заробітної плати, пенсії, стипендії і в інший спосіб або зберігаються у власності боржника. При цьому, якщо законодавець у Законі №1404-VІІІ вживає термін "майно", поширюючи його значення на "кошти", то термін "кошти" відображається в дужках чи пов`язується змістом у відповідному реченні. Натомість, у частині 2 статті 24 Закону №1404-VIII термін "майно" вжито без вказівки про кошти. Отже, виконання рішення за місцезнаходженням майна у розумінні вимог частини 2 статті 24 Закону №1404-VIII, не передбачає можливості виконання рішення за місцезнаходженням коштів, що відповідачем і не досліджувалося, а трактувалося як "місце реєстрації центрального офісу банківської установи". На його думку, положення частини 2 статті 24 Закону №1404-VIII, що стосуються виконання рішення за місцезнаходженням майна, розроблені для найбільш швидкого та ефективного доступу державного (приватного) виконавця до майна з метою його опису та примусової реалізації. Натомість, арешт коштів на рахунках не вимагає особистої присутності державного (приватного) виконавця та може бути здійснений навіть за умови значної віддаленості установи банку. Окрім цього, таке застосування відповідачем частини 2 статті 24 Закону №1404-VIII взагалі нівелює принцип територіальної підвідомчості примусового виконання рішень, так як переважна більшість центральних відділень банківських установ зареєстровані в місті Києві. З огляду на зазначене, частина 2 статті 24 Закону №1404-VIII не поширює свою дію на грошові кошти, що знаходяться на рахунках банківських установ. Також зазначає, що саме існування відкритих банківських рахунків не підтверджує факту перебування на цих рахунках грошових коштів, а відповідачем не надано жодного доказу наявності таких коштів. Крім того вважає за необхідне зазначити, що рахунок у банку ПАТ "Дельта Банк" був відкритий банком на виконання Кредитного договору № 001-06005-271112 та у подальшому змінений ТОВ "РОСВЕН ІНВЕСТ УКРАЇНА", а не боржником. Враховуючи встановлені обставини, вважає, що приватним виконавцем Лановенко Л.О. протиправно, всупереч вимог чинного законодавства України прийнято до виконання виконавчий напис від 23 травня 2019 № 11653 з порушенням правил територіальної діяльності приватних виконавців за наявності в них достовірної інформації про місцезнаходження боржника (позивача) в іншому виконавчому окрузі, а тому постанова про відкриття виконавчого провадження від 01 липня 2019 № 59438847 є незаконною та підлягає скасуванню. Відповідно до частини першої статті 24 Закону України "Про виконавче провадження", виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна. Оскільки виконавчі дії щодо звернення стягнення провадяться за місцезнаходженням боржника, позовна заява підсудна Тячівському районному суду Закарпатської області. 27 листопада 2012 року між ним та ПАТ "Дельта Банк" укладено Кредитний договір № 001-06005-271112, відповідно до якого відповідачем надано позивачу кредитні кошти в національній валюті на споживчі цілі, шляхом відкриття кредитної лінії та емітування кредитної картки. У липні 2019 року він дізнався про надходження на місце роботи постанови приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Лановенко Л.О. про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, про стягнення з нього суми заборгованості за кредитом в розмірі 22423,64 грн., 2242,36 грн. - винагорода приватного виконавця, 500 грн - витрати виконавчого провадження, за виконавчим провадженням № 59438847, щодо виконання виконавчого напису приватного нотаріуса КМНО Хара Н.С. № 11653 від 23 травня 2019 року про звернення стягнення заборгованості за кредитом в розмірі 22423,64 грн., плати за вчинення виконавчого напису нотаріусом в розмірі 650,00 грн. Вважає, що виконавчий напис № 11653 від 23 травня 2019 року вчинено з грубими порушеннями порядку вчинення виконавчих написів нотаріусами, і, як наслідок, неправомірне провадження щодо виконання вказаного виконавчого напису про звернення стягнення заборгованості. По-перше, відповідно до підпунктів 1.1-1.2 Глави 16 Розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок вчинення нотаріальних дій) та статті 87 Закону України "Про нотаріат", для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість, або на правочинах, що передбачають звернення стягнення на майно на підставі виконавчих написів. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, установлюється Кабінетом Міністрів України. Відповідно до п. 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (далі - Перелік документів), для одержання виконавчого напису про стягнення заборгованості за кредитними договорами, що передбачають право звернення стягнення на предмет іпотеки у разі прострочення платежів за основним зобов`язанням до закінчення строку виконання основного зобов`язання. Відповідно до п. 3.5 Порядку при вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.99 N 1172. Пунктом 2 названого Переліку передбачено, що для одержання виконавчого напису подаються оригінал кредитного договору та документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання. Як вбачається із оспорюваного виконавчого напису, під час його вчинення нотаріус діяв на підставі п. 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 в редакції від 10 грудня 2014 року на підставі постанови КМУ від 26 листопада 2014 року "Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів". Вказаними змінами було доповнено п. 2 Переліку розділом "Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин". При цьому, постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14, яка 01 листопада 2017 року Вищим адміністративним судом України була залишена без змін, постанову Кабінету Міністрів України № 662 від 26 листопада 2014 року "Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів" в частині стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин, було визнано незаконною та нечинною. Відповідно до статті 88 Закону України "Про нотаріат", нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Звертає увагу суду на те, що при вчиненні виконавчого напису нотаріус, третя особа, не отримувала від відповідача та позивача первинні документи щодо видачі кредиту та здійснення його часткового погашення (платіжні доручення, меморіальні ордери, розписки, чеки тощо), тому у нотаріуса були відсутніми підстави вважати, що розмір заборгованості позивача перед відповідачем, а також суми штрафних санкцій та процентів, зазначені у виконавчому написі, є безспірними. Розрахунок боргу, здійснений відповідачем щодо наявності грошового зобов`язання позивача по кредиту, процентах річних та пені, не може вважатися документом, який підтверджує безспірність вимог банку до боржника. Вчиняючи виконавчий напис, нотаріус не врахував та не перевірив факту наявності чи відсутності спору щодо заборгованості, чим порушив вказану норму закону. Розрахунок розміру невиконаних зобов`язань за кредитним договором, суми боргу за тілом кредиту, відсотків за користування кредитом та пені у виконавчому напису зроблено відповідачем одноособово без урахування думки та позиції позивача та не відповідає дійсній сумі заборгованості. Виконавчий напис було вчинено на підставі розрахунку заборгованості, підготовленого працівниками банку, який є відображенням односторонніх арифметичних розрахунків відповідача і не може бути доказом безспірності грошових вимог відповідача до позивача. Отже, безспірність заборгованості підтверджується документами, передбаченими Переліком документів; нотаріус під час вчинення виконавчого напису не встановлює права та обов`язки учасників правовідносин, а лише перевіряє наявність необхідних документів. Постановою Пленуму ВСУ від 31 січня 1992 року № 2 "Про судову практику в справах за скаргами на нотаріальні дії або відмову у їх вчинені" у пункті 13 роз`яснено, що відповідно до статей 34, 36, 87, 88 Закону України "Про нотаріат" виконавчий напис може бути вчинено нотаріусом і за умови, що наявність безспірної заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем підтверджується документами, передбаченими спеціальним нормативним актами з цього приводу, і що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у випадках, коли законом встановлено інший строк давності, не минув цей строк. Основними умовами вчинення нотаріусом виконавчого напису є подання документів, які встановлюють заборгованість боржника перед кредитором, підтверджують безспірність вимоги та подачі вимоги в межах строку позовної давності у три роки та у межах річного строку щодо вимоги про стягнення неустойки. Ознакою безспірності вимоги є відсутність заперечень боржника щодо заборгованості та її розрахунку, а також відсутності будь-яких суперечностей у поданих документах. На підтвердження безспірності заборгованості нотаріусу мають бути подані документи, що свідчать про визнання боржником вимог кредитора. Тобто, нотаріус повинен упевнитися в розумінні боржником пред`явлених до нього вимог і визнання їх. Документом, що підтверджує такий факт, є отримання боржником вимоги стягувана з підписом боржника про його отримання. Відповідачем третій особі надано розрахунок заборгованості за договором № 001-06005- 271112 від 27.11.2012 року, загальна сума за яким становить 22423,64 грн. Отже, на підставі документів, наданих відповідачем третій особі із заявою про вчинення виконавчого напису, не можна встановити безспірність вимог відповідача до позивача, а отже виконавчий напис вчинено з порушенням закону. По-друге, відповідно до статті 88 Закону України "Про нотаріат", нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Відповідно до Кредитного договору, Банк має право вимагати від позичальника дострокового виконання зобов`язань щодо повернення кредиту, сплати нарахованих відсотків та інших платежів, передбачених цим договором, можливих штрафних санкцій, якщо Позичальник не вніс черговий платіж у термін, визначений пунктом Кредитного договору. Відповідно до Кредитного договору, Позичальник вносить чергові платежі по Кредиту щомісячно до 25 числа поточного місяця. З заявою про вчинення виконавчого напису на Договорі відповідач звернувся лише в травні 2019 року, тобто після спливу трирічного строку із дня виникнення права вимоги. Відповідно до пункту 3.1 Порядку вчинення нотаріальних дій, нотаріус вчиняє виконавчі написи за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років. Отже, позивач вважає виконавчий напис вчинено із грубим порушенням порядку вчинення нотаріальних дій, і відповідачем пропущено строк, протягом якого відповідач міг звернутися із заявою про вчинення оскаржуваного виконавчого напису. Просить визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис № 11653, вчинений приватним нотаріусом КМНО Хара Н.С. від 23 травня 2019 року щодо звернення стягнення заборгованості за кредитом в розмірі 22 423 грн. 64 коп. Відповідач правом на подання відзиву не скористався. ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, зазначив, що підтримує все, що зазначено в позовній заяві. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Третя особа приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Лановенко Л.О. в судове засідання не з`явилася, подала заяву про розгляд справи у її відсутності. Третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Хара Н.С. в судове засідання не з`явилася, подала заяву про розгляд справи у її відсутності . ІІІ. Інші процесуальні дії у справі. Ухвалою Тячівського районного суду Закарпатської області від 16 серпня 2019 року справу за позовом [PERSON] до товариства з обмеженою відповідальністю "Росвен Інвест Україна", треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Хара Наталія Станіславівна, приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Лановенко Людмила Олегівна, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню прийнято до розгляду та відкрито провадження у ній та відстрочено [PERSON] сплату судового збору в сумі 768 грн. 40 коп. до ухвалення судового рішення у даній справі. Ухвалою Тячівського районного суду Закарпатської області від 29 серпня 2019 року по даній справі забезпечено позов, а саме до набрання законної сили судовим рішенням у справі за позовом [PERSON] до товариства з обмеженою відповідальністю "Росвен Інвест Україна", треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Хара Наталія Станіславівна, приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Лановенко Людмила Олегівна, Тячівська районна державна адміністрація, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, зупинено стягнення на підставі виконавчого напису, вчиненого 23 травня 2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хара Наталією Станіславівною, за реєстровим номером 11653, про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ "Росвен Інвест Україна" боргу в сумі 22 423 грн. 64 коп., що проводиться у виконавчому провадженні №59401610, та відстрочено [PERSON] сплату судового збору за подання даного клопотання в сумі 384 грн. 20 коп., до ухвалення судового рішення у даній справі. Ухвалою Тячівського районного суду Закарпатської області від 29 липня 2020 року у даній справі закрито підготовче провадження та призначено судове засідання для розгляду по суті. ІV. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин. Згідно постанови про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника від 16 липня 2019 року, приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Лановенко Л.О., при примусовому виконанні виконавчого напису № 11653 від 23 травня 2019 року, виданого приватним нотаріусом КМНО Хара Н.С. звернуто стягнення з [PERSON] за кредитним договором № 001-06005-271113 від 27 листопада 2012 року, укладеним із ПАТ "Дельта Банк", право вимоги за яким перейшло до ТОВ "Росвен Інвест Україна", на підставі договору про відступлення прав вимоги за кредитними договорами № 31/К, укладеного 06 жовтня 2017 року між ПАТ "Дельта банк" та ТОВ "Росвен Інвест Україна" на користь ТОВ "Росвен Інвест Україна". Загальна сума, яка підлягає стягненню з [PERSON] на користь ТОВ "Росвен Інвест Україна", становить 22 423 грн. 64 коп. (а.с.13). Із заяви № 001-06005-271112 від 27 листопада 2012 року та умов надання кредитної картки, [PERSON] отримав кредит у ПАТ "Дельта Банк", у виді кредитної лінії в сумі від 2 000 грн. до 15 000 грн. (а.с.15-17). Жодних інших доказів позивачем суду не представлено, клопотання про витребування доказів також не заявлялося. V. Оцінка Суду. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.ч.1-4 ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Частиною 1 ст.13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 76 доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6, 7 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно ч.ч. 1, 2, 4, 8, 9, 10 ст.83 ЦПК України, сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. Докази, які не додані до позовної заяви чи до відзиву на неї, якщо інше не передбачено цим Кодексом, подаються через канцелярію суду, з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи. Відповідно до ч.1 ст.84 ЦПК України, учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї. Згідно ч.1 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Беручи до уваги те, що предметом розгляду даної справи є виконавчий напис № 11653, вчинений приватним нотаріусом КМНО Хара Н.С. від 23 травня 2019 року, щодо звернення стягнення заборгованості за кредитом в розмірі 22 423 грн. 64 коп., який суду як доказ не поданий (незважаючи на неодноразові пропозиції суду його подати), клопотання про його витребування позивачем не заявлено, суд позбавлений можливості його безпосередньо дослідити та дати йому оцінку; жодних інших доказів на підтвердження обставин, що зазначені у позовній заяві (документів, що стали підставою для видачі ймовірного виконавчого напису) позивачем також не подано, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити, у зв`язку із недоведеністю позовних вимог. Відповідно до ч.9 ст.158 ЦПК України, у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. VІ. Розподіл судових витрат між сторонами. Відповідно до ч. 1, та ч.2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги не підлягають задоволенню, суд вважає за необхідне стягнути з позивача в користь держави судовий збір в розмірі 1 152 грн. 60 коп.(768 грн. 40 коп. + 384 грн. 20 коп.) На підставі викладеного,

Outcome: approved