Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-02 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], яка діє в інтересах неповнолітньої [PERSON], [INFO], відповідно до заявлених позовних вимог просила суд: "Встановити факт проживання [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 2003 року по квітень 2014 року (день смерті). Визнати за [PERSON] право власності на частку у спільному сумісному майні подружжя, а саме право власності на ? частку квартири [ADDRESS]. Виключити належну [PERSON] ? частку квартири [ADDRESS], зі складу спадкового майна, що відкрилось після смерті [PERSON]". Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити, пояснила, що з 2003 року позивач разом з [PERSON] проживали як подружжя без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, проживали в гуртожитку, за місцем реєстрації позивача за адресою: [ADDRESS]. В 2004 році у позивача народився син - [PERSON], хоча [PERSON] юридично не був записаний в свідоцтві про народження батьком дитини, однак фактично визнавав своє батьківство, опікувався дитиною, займався його виховання, матеріально утримував дитину. Після народження дитини, виникла необхідність придбати окреме житло, позивач та її цивільній чоловік [PERSON] разом займались пошуком можливих варіантів квартир, які виставлялись для продажу, оглянувши безліч варіантів, зупинились на квартирі [ADDRESS]. 21 грудня 2012 року було укладено Договір купівлі-продажу цієї квартири, який оформлено на ім'я [PERSON], заперечень з цього боку позивачем не висувалось, оскільки позивач вважала, що оскільки вони проживають як одна сім'я, для придбання квартири вкладали спільні кошти, які включали заощадження позивача, доходи отримані за місцем роботи, так і кошти зароблені [PERSON], при цьому за браком необхідної суми батьки позивача передали їй особисто для придбання квартири 20000,00 доларів США. Після придбання квартири, позивач разом з сином вселилась та проживала в цій квартирі, за рахунок спільних коштів з [PERSON] робили ремонт, придбавали меблі, інші речі домашнього вжитку. Після смерті [PERSON], який помер [INFO], позивача, як законний представник малолітнього сина [PERSON], звернулась до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, також до нотаріальної контори звернулась мати померлого [PERSON], яка відмовилась від спадщини на користь онука [PERSON], сина позивача, та донька померлого від першого шлюбу [PERSON]. Зважаючи на те, що до складу спадкового майна входить квартира [ADDRESS], яка придбана за рахунок спільних коштів позивача та померлого [PERSON], тому позивач вимушена звернутись з цим позовом до суду для встановлення факту проживання позивача та [PERSON], як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, оскільки встановлення даного факту дає підстави визнати за позивачем право власності на ? частині спірної квартири, як об'єкт спільної сумісної власності подружжя, та вимагати виключення належної позивачу частки спірного майна із складу спадкового майна, що є предметом спору. Відповідач [PERSON], як законний представник неповнолітньої [PERSON], в судове засідання не з'явився, про час та місце слухання справи відповідач та його законний представник повідомлялись належним чином, про причини неявки суд не повідомили, процесуальним правом подати письмові пояснення (заперечення) не скористались. Третя особа - Десята Київська державна нотаріальна контора, в судове засідання не з'явилась, про час та місце слухання справи повідомлялась належним чином, третя особа направила на адресу суду заяву про розгляд справи у відсутність їх уповноваженого представника. (а.с.92, 99) Заслухавши пояснення представника позивача [PERSON], свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 21 грудня 2012 року між [PERSON] (Продавець) та [PERSON] (Покупець) укладено Договір купівлі-продажу квартири (далі по тексту - Договір) . (а.с.14-15) За умовами цього договору, Продавець зобов'язується передати квартиру [ADDRESS], у власність Покупця, а Покупець зобов'язується прийняти квартиру у власність і сплатити обумовлену грошову суму. Як зазначено у п.1.4 Договору, Покупець стверджує, що на момент підписання цього договору в зареєстрованому шлюбі не перебуває. Цей факт доведено до відома Продавця. Продаж квартири за домовленістю сторін вчинено за суму 447 608 грн. 00 коп., які на день підписання цього договору є еквівалентом 56000,00 доларів США за курсом Національного банку України на день укладання цього договору. Підписи сторін на договорі купівлі-продажу підтверджують відсутність будь-яких претензій щодо проведеного розрахунку. (п.2.1 Договору) Згідно Витягу про державну реєстрацію прав, який видано Комунальним підприємством Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, 26 грудня 2012 року за [PERSON] зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS]. (а.с.13) Відповідно до ст. 1216 Цивільного кодексу України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст.1217 Цивільного кодексу України спадкування здійснюється за заповітом та за законом. За нормою частини першої статті 1258 Цивільного кодексу України визначено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Зазначені дії, що свідчать про намір спадкоємця прийняти спадщину, повинні бути вчиненні протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. (ст.1270 Цивільного кодексу України) Таким чином, внаслідок відкриття спадщини у спадкоємців за законом або за заповітом виникає право спадкування. Спадкове майно переходить до спадкоємців лише за умови, що вони виявили згоду щодо прийняття спадщини. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується Свідоцтвом про смерть, яке видане Відділом реєстрації смерті у м. Києві 11 квітня 2014 року (актовий запис №6365). (а.с.26) Відповідно до статі 1261 Цивільного кодексу України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народженні після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. 19 червня 2014 року [PERSON], [INFO], звернулась до Десятої Київської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті батька - [PERSON], який помер [INFO]. (а.с.122) 19 червня 2014 року [PERSON], законний представник неповнолітньої [PERSON], [INFO], звернулась до Десятої Київської державної нотаріальної контори із заявою про надання згоди неповнолітній донці прийняти спадщину після смерті батька [PERSON] та одержати свідоцтво про право на спадщину за законом. (а.с.126 зворот) На підставі заяви [PERSON], Десятою Київською державною нотаріальною конторою заведена спадкова справа №428/2014 щодо майна померлого [INFO] [PERSON], яка в ксерокопії долучена до матеріалів цивільної справи. (а.с.121-141) 18 вересня 2014 року [PERSON], як законний представник малолітнього сина [PERSON], [INFO], звернулась до Десятої Київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття її малолітнім сином спадщини після смерті батька - [PERSON], який помер [INFO]. (а.с.132 зворот) 19 червня 2014 року [PERSON], як спадкоємець першої черги за законом, звернулась до Десятої Київської державної нотаріальної контори з заявою про відмову від спадщини, яка відкрилась після смерті сина - [PERSON], який помер [INFO], на користь [PERSON], [INFO]. (а.с.136 зворот) Звертаючись з позовом до суду, позивач [PERSON] просить встановити факт проживання [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 2003 року по квітень 2014 року, тобто день смерті [PERSON], який помер [INFO], мотивуючи тим, що встановлення даного факту має юридичне значення для позивача, оскільки доведення факту проживання позивача разом з [PERSON], як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу, тягне за собою виникнення у позивача права власності на майно, яке придбане під час спільного сумісного проживання, а саме, право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS]. Відповідно до ст. 13 Кодексу про шлюб та сім'ю України, реєстрація шлюбу встановлюється як в інтересах державних і громадських, так і з метою охорони особистих і майнових прав та інтересів подружжя і дітей. Права і обов'язки подружжя породжує лише шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану. Час виникнення прав і обов'язків подружжя визначається моментом реєстрації шлюбу в органах реєстрації актів громадянського стану. Правовий статус майна, як спільної сумісної власності подружжя, нажитого в період шлюбу, визначений статтею 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України, що кореспондується з положеннями ст. 16 Закону України "Про власність", який діяв в період з 15 квітня 1991 року та втратив чинність 20 червня 2007 року. Згідно із ч. 1 ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Відповідно до вимог ч.1 ст.24 Кодексу про шлюб та сім'ю України, майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Чинний до 01.01.2004 року Кодекс про шлюб та сім'ю в Україні не містив норми, яка б регламентувала спільну сумісну власність на майно чоловіка та жінки, що проживають однією сім'єю. Згідно п.1 Прикінцевих та перехідних положень СК України цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, що відбулось 01.01.2004. Таким чином, виходячи із принципу незворотності дії у часі, встановленого ч. 1 ст. 58 Конституції України, на правовідносини, що виникли раніше дія вказаних нормативних актів не поширюється. Як роз'яснено у п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року за №5 "Про судову практику в правах про встановлення фактів, що мають юридичне значення", встановлення судом факту перебування у фактичних шлюбних відносинах на підставі п.5 ст.273 ЦПК може мати місце, якщо такі відносини виникли до 8 липня 1944 року і тривали до смерті (пропажі без вісті на фронті) одного з подружжя, внаслідок чого шлюб не може бути зареєстровано в органах реєстрації актів громадського стану. В інших випадках заяви про встановлення факту перебування у фактичних шлюбних відносинах судовому розгляду не підлягають. Цивільний процесуальний кодекс в редакції 2004 року, п. 5 ст. 256 якого передбачено розгляд судом справ про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу, вступив в законну силу лише з 01.09.2004 року. Таким чином, суд немає законних підстав для встановлення факту перебування [PERSON] та [PERSON] у фактичних шлюбних відносинах з 2003 року по 01.09.2004 року, також враховує той факт, що в цей період [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], який розірвано 17 серпня 2004 року, що підтверджується Свідоцтвом про розірвання шлюбу, видане Відділом реєстрації актів цивільного стану Армянського міського управління юстиції Автономної Республіки Крим 07 вересня 2004 року (а.с.6) Згідно з ч. 1 ст. 21 Сімейного кодексу України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюється положення глави 8 цього Кодексу. В силу ст. 74 Сімейного кодексу України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. Статтею 57 СК України передбачено , що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" ; земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України . Особистою приватною власністю дружини та чоловіка є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. З огляду на вимоги ч. 2 ст. 3 Сімейного кодексу України, для встановлення факту проживання жінки та чоловіки без шлюбу та визнання їх сім'єю необхідне встановлення фактів їх спільного проживання, ведення ними спільного побуту та наявність взаємних прав та обов'язків даних осіб. Як визначено в статті 57 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. (ч.1 ст.64 Цивільного процесуального кодексу України) Відповідно до ст.60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього кодексу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. На підтвердження заявлених позовних вимог щодо факту спільного сумісного проживання [PERSON] та [PERSON], як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, на час придбання квартири [ADDRESS], позивач посилається на покази свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], які були допитані під час розгляду судової справи. Свідок [PERSON], батько позивача, в судовому засіданні пояснив, що в період з 2003 року до [INFO] його донька [PERSON] проживала з [PERSON] однією сім'єю, мали спільний бюджет, під час спільного сумісного проживання у них народився син - [PERSON], [INFO]. Оскільки його донька разом з малолітньою дитиною проживали в гуртожитку, стало питання про придбання окремого житла, після пошуків ймовірних варіантів, вирішили придбати квартиру [ADDRESS]. Однак, коштів у доньки та її цивільного чоловіка [PERSON] для придбання квартири не вистачало, тому свідок, як батько, особисто передав доньці, [PERSON], 20000,00 доларів США для придбання квартири, факт передачі коштів будь-яким чином документально не підтверджений, оскільки свідок не вбачав необхідності засвідчувати передачу коштів своїй донці, та був впевнений про дійсність намірів [PERSON] придбати квартиру, де вони будуть проживати з його донькою, як сім'я, в подальшому вони вселились та проживали разом в цій квартирі, робили ремонт, після смерті [PERSON], донька продовжує проживати в цій квартирі разом з сином, сплачує за житлово-комунальні послуги. Аналогічні покази надала в судовому засіданні свідок [PERSON], мати позивача, яка підтвердила факт спільного сумісного проживання її доньки [PERSON] разом з [PERSON], який помер [INFO], в період з 2003 року по день смерті [PERSON], сумніву в тому, що вони проживали, як подружжя, у свідка не виникало, оскільки свідок разом з чоловіком постійно навідувались до доньки, надавали допомогу як матеріальну, так і привозили продукти харчування, після прийняття донькою та її цивільним чоловіком рішення придбати окреме житло, вони разом з чоловіком вирішити надати доньці 20000,00 доларів США, інша частина коштів на квартиру була внесена за рахунок особистих коштів доньки та [PERSON]. Після придбання квартири [ADDRESS], донька разом з [PERSON] та їх малолітнім сином, вселилась та постійно проживали в цій квартирі, робили ремонт, придбавали меблі та інші речі повсякденного вжитку. Свідок [PERSON], мати [PERSON], в судовому засіданні пояснила, що її син [PERSON], після розірвання шлюбу з першою дружиною [PERSON], познайомився з [PERSON], з якою проживав однією сім'єю з 2003 року по день його смерті. В 2004 році у них народився син [PERSON], спочатку вони проживали у гуртожитку, потім разом придбали квартиру [ADDRESS], квартира придбана за спільні кошти її сина [PERSON] та [PERSON], також свідку відомо, що значну частину грошей для придбання квартири надали батьки [PERSON], тому у свідка не виникало сумніву, що її син [PERSON] та [PERSON] проживали як одна сім'я, а придбана ними квартира є їх спільною сумісною власністю. Після смерті сина, свідок [PERSON], як спадкоємець першої черги за законом, відмовилась від своєї частини спадкового майна на користь малолітнього онука [PERSON]. Виходячи з предмету спору та норм чинного законодавства, якими регулюються правовідносини, які виникли між сторонами спору, суд приходить до висновку, що вимоги позивача [PERSON] про встановлення факту проживання з [PERSON], як чоловіка та дружини без шлюбу, починаючи з січня 2003 року по 01 вересня 2004 року підпадають під застосування Кодексу про шлюб та сім'ю України (в редакції 1969 р.), нормами якого чітко визначено реєстрація шлюбу у державних органах реєстрації актів громадянського стану, при цьому, зазначений Кодекс не передбачав право встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, а тому вимоги в цій частині не підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 2 ст. 3 Сімейного кодексу України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Виходячи з наведених норм кожна людина має право на сімейне життя при цьому, укладання шлюбу між чоловіком та жінкою не є обов'язковою умовою для створення їхньої сім'ї. Сім'я може бути створена на будь-яких підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. І хоча проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя, але між особами, які проживають однією сім'єю без шлюбу виникають певні сімейні права та сімейні обов'язки, які в деяких випадках прирівнюються до прав та обов'язків подружжя. Зокрема, згідно ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено факт спільного сумісного проживання позивача та [PERSON] до його смерті, як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, ці обставини не підтверджено належними та допустимими доказами, які беззаперечно мали свідчити про їх спільне проживання, ведення господарства, спільного побуту та наявність взаємних прав та обов'язків, що є характеризуючими ознаками сім'ї. Обґрунтовуючи підстави набуття спірної квартири за рахунок спільних коштів позивача [PERSON] та [PERSON], позивач посилається, як доказ, на довідки про доходи з постійного місця роботи позивача за період з серпня 2008 року по серпень 2014 року (а.с.10, 11-12), надаючи оцінку зазначеним доказам суд враховує, що загальний розмір отриманої позивачем заробітної плати в період з серпня 2008 року та по грудень 2012 року (дата укладання договору купівлі-продажу спірної квартири) складає 89783,79 грн., в той час вартість спірної квартири на момент її придбання складала 447 608,00 грн., що є еквівалентом 56000,00 доларів США, саме ця сума визначена як ціна об'єкту нерухомого майна в Договорі купівлі-продажу від 21 грудня 2012 року, інших доказів, які мали б підтвердити наявність у позивача доходів, крім заробітної плати, за рахунок яких придбана квартира, позивачем не надано. В свою чергу, позивачем не надано докази, які мали підтвердити наявність у [PERSON], за його життя, доходів отриманих від підприємницької діяльності, заробітної плати за місце роботи, інше, що унеможливлює надати оцінку співмірності отриманих безпосередньо позивачем та [PERSON] доходів, за рахунок яких придбано спірний об'єкт нерухомого майна, що підлягає доказуванню в межах даного спору. Також, суд критично відноситься до показів свідків [PERSON] та [PERSON], батьків позивача, які підтвердили в судовому засіданні факт передачі позивачу [PERSON] грошових коштів в сумі 20000,00 доларів США, які використанні останньою для оплати вартості спірної квартири. Однак, відповідно до ч.5 ст. 719 ЦК України, договір дарування валютних цінностей на суму, яка перевищує п'ядесятикратний розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Виходячи з положень Податкового кодексу України, неоподаткований мінімум доходів громадян в Україні визначений у розмірі 17 грн., а відповідно до Декрет Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" валюта України, так і іноземна валюта є валютними цінностями. Таким чином, договір дарування укладений на суму більше ніж 850 грн. повинен бути укладений в письмовій формі та нотаріально посвідчений. Відповідно до ст. 220 Цивільного кодексу України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Відповідно до ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Таким чином, за відсутності належним чином оформленого письмового договору дарування грошей та/або іншого письмового доказу про передачу грошових коштів, в даному випадку в іноземній валюті, доведення обставин передачі грошових коштів позивачу від інших осіб, не може ґрунтуватись на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші насправді були одержані позивачем, в даному випадку суд враховує принцип допустимості доказів, як це передбачено ч.2 ст.59 Цивільного процесуального кодексу України. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено факт проживання [PERSON] та [PERSON], за його життя, однією сім'єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, в період з 2003 року по [INFO], тому спірний об'єкт нерухомого майна, а саме: квартира [ADDRESS], не може бути визнана судом як об'єкт спільного сумісного майна подружжя в розумінні положень ст.61 Сімейного кодексу України, інших підстав для визнання за позивачем права власності на ? частину квартири [ADDRESS] позивачем не наведено. Відповідно до ст.1 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтереси юридичних осіб, інтересів держави. За нормою статті 4 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно ст.16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутись за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, серед інших, припинення дії, яка порушує право. Виходячи з предмету спору, позивачем окремо заявлено вимоги про виключення належної [PERSON] ? частки квартири [ADDRESS], зі складу спадкового майна, що відкрилось після смерті [PERSON], при наданні оцінки заявленим вимогам в цій частині суд вважає, що позивачем визначений спосіб захисту порушених прав та інтересів, який не передбачений чинним законодавством, оскільки відповідно до загальних положень про спадкування, яке регулюються положенням Цивільного кодексу України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкоємцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті, до спадкування закликаються спадкоємці за законом та за заповітом, розподіл спадщини відбувається між спадкоємцями виходячи із загального обсягу майна, що є предметом спадкування, в той же час питання щодо включення матеріально визначених об'єктів до складу спадщини та/або їх виключення із загальної спадкової маси не відноситься до компетенції суду, оскільки належність майна спадкодавцю, в залежності від його правового статусу, підтверджується відповідними правовстановлюючими документами на це майно. Відповідно до частини третьої ст.212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] до [PERSON], яка діє в інтересах неповнолітньої [PERSON], третя особа Десята Київська державна нотаріальна контора про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання права власності на частку нерухомого майна, як об'єкт спільної сумісної власності подружжя, виключення частки нерухомого майна зі складу спадкового майна є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню. Відповідно до статті 88 Цивільного процесуального кодексу України, суд не вирішує питання розподілу судових витрат, у зв'язку ухваленням судом рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі. Враховуючи викладене та

Outcome: dismissed