Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду зі своїм вищезгаданим позовом. В позові вказує, що він є спадкоємцем після померлого батька [PERSON], померлого [INFO] року. Спадкове майно складає житловий будинок [ADDRESS]. Позивач просить суд визнати за ним в порядку спадкування за законом право власності на вказаний житловий будинок. Вищевказана справа була призначена до судового розгляду, проте у судове засідання учасники справи не явилися. При цьому, позивач власною заявою (за позовом) просив справу розглядати без його участі. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] також подали суду заяви, якими проти задоволення заявлених позовних вимог не заперечували, просили справу розглядати без їх участі. Через ненадання відповідачем [PERSON], яка не має статусу підприємця, інформації щодо її адреси відповідна судова повістка була їй надіслана за адресою її місця проживання, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Крім того, відповідач [PERSON] викликалася до суду через відповідне оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. При цьому, відповідач [PERSON] у судове засідання не явилася. Отже, у порядку ст. 223 ч.3 п. 1 ЦПК України суд розглянув справу за відсутності учасників справи. Всебічно з'ясувавши обставини справи, вивчивши її матеріали, дослідивши надані у справі докази у сукупності, суд дійшов до висновку, що заявлений позов підлягає задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин справи та відповідних їм правовідносин. Судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом (ч.1. та ч.2 ст. 524 ЦК України в ред.1963 року. При спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого (ч.1 ст. 529 ЦК України в ред.1963 року). Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що [INFO] року помер [PERSON], про що слідує із свідоцтва про його смерть. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини ( ч.1 ст. 549 ЦК України в ред.1963 року). Як слідує із витребуваної судом спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON], після смерті названого спадкодавця у встановлений законом строк ніхто із спадкоємців із заявами про прийняття спадщини не звертався. При цьому із довідки департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради від 06.07.2017 року слідує, що за адресою спірного будинку був зареєстрований [PERSON], з яким на день його смерті були зареєстровані позивач [PERSON] та дружина спадкодавця [PERSON] При цьому факт кровного споріднення позивача із [PERSON] належно підтверджується свідоцтвом про народження позивача, а факт перебування [PERSON] у шлюбних відносинах із спадкодавцем - витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян від 03.08.2017 року. Зважаючи на викладене, у суду не викликає сумнівів те, що позивач та дружина спадкодавця [PERSON] фактично вступили в управління та володіння спадковим майном, яке складає житловий будинок [ADDRESS], належний [PERSON] на підставі договору від 11.08.1957 року про право будівництва будинку та безстрокового користування земельною ділянкою за адресою: [ADDRESS] (колишня адреса: [ADDRESS]), який було нотаріально посвідчено, а згодом і зареєстровано у ОП «ЗМБТІ» 24 серпня 1951 року. Відповідно до ст. 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 1 липня 2004 року державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Згідно зі ст. 3 зазначеного Закону право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його будівництва, а не виникає у зв'язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого прав, а не підставою його виникнення. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 13 червня 2012 р. № 6-54цс12, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України. Відповідно до частини першої ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Крім того, згідно з частиною першою та частиною другою статті 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Частиною 2 ст. 5 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" встановлено, що, якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію об'єкта нерухомого майна, державна реєстрація прав на такий об'єкт проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку. Питання щодо прийняття в експлуатацію об'єктів будівництва вперше на законодавчому рівні було вирішено шляхом затвердження Порядку та умов прийняття в експлуатацію об'єктів будівництва постановою Кабінету Міністрів України "Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів державного замовлення" від 05 серпня 1992 року № 449. Тобто, до 05 серпня 1992 року не передбачалась процедура введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності. У зв'язку з тим, що відповідно до ст. 58 Конституції України нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, загальні правила прийняття в експлуатацію не можуть поширюватись на приватні житлові будинки з господарськими будівлями і спорудами, які збудовані до 05 серпня 1992 року. Отже, питання щодо набуття права власності на приватні житлові будинки з господарськими будівлями і спорудами, які збудовані до 05 серпня 1992 року, не врегульовано на рівні закону. 29 квітня 2013 року набрав чинності наказ Міністерства регіонального розвитку та житлово-комунального господарства України від 19 березня 2013 року № 95, яким затверджено новий порядок спрощеної процедури прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків та будівель і споруд сільськогосподарського призначення I та II категорій складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, а також регламентовано процедуру проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж. Згідно з п. 3.1 вказаного порядку індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, збудовані до 05 серпня 1992 року, прийняттю в експлуатацію не підлягають і можуть бути зареєстровані як об'єкти права власності на підставі технічного паспорту. Отже, при проведенні державної реєстрації прав із видачею свідоцтва про право власності на нерухоме майно, збудоване до 05 серпня 1992 року, документом, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта, є технічний паспорт на об'єкт нерухомого майна. Оскільки за матеріалами технічного паспорту житловий будинок було збудовано у 1951 році, тобто до 05 серпня 1992 року на земельній ділянці, яку було виділено спадкодавцю в користування для будівництва індивідуального житлового будинку, на нього може бути визнано право власності, яке переходить в порядку спадкування. Отже, позивач та дружина спадкодавця [PERSON] є спадкоємцями першої черги після смерті [PERSON], оскільки вищезазначене спадкове майно вони прийняли за законом згідно п.1 ч.1 ст. 549 ЦК України в ред.1963 року. [INFO] року померла мати позивача - [PERSON], про що слідує із свідоцтва про її смерть. Отже, після смерті [PERSON] знову відкрилася спадщина на нерухоме майно, яке складається із успадкованої нею після смерті чоловіка частини спірного житлового будинку. Відповідно до ст.1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно зі ст. 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, а часом відкриття спадщини є день смерті або день з якого вона оголошується померлою. У відповідності до ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкоємця, у тому числі зачаті за життя спадкоємця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив та батьки. Отже, позивач є спадкоємцем першої черги після смерті своєї матері. При цьому факт кровного споріднення позивача із [PERSON] належно підтверджується свідоцтвом про народження позивача. Частинами 1, 2 ст. 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст. ст. 1261-1265 цього Кодексу. Згідно з вимогами ст. ст. 1269, 1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Згідно з ч.ч.1,3 ст. 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. Як слідує із витребуваної судом спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON], після смерті названого спадкодавця у встановлений законом строк ніхто із спадкоємців, окрім позивача, із заявами про прийняття спадщини не звертався. Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 19.07.2010 року, виданого державним нотаріусом Пятої Запорізької державної нотаріальної контори за р. № 5-1393, спадкоємцем [PERSON] є саме її син [PERSON] Отже, позивач, як спадкоємець першої черги після смерті своєї матері, прийняв спадкове майно за законом згідно зі ст. 1261 та ст. 1269 ЦК України, подавши заяву про прийняття спадщини. Позивач заяву про відмову у прийнятті спадщини відповідно до ч. 4 ст. 1273 ЦК України не подавав. Отже, зважаючи на зазначені вище положення закону та обставини справи, надаючи їм належну оцінку, слід дійти висновку про задоволення заявлених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved