Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-19 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом, просить визнати недійсним у цілому договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу від 17 липня 2008 року № 11372957000, укладений між [PERSON] та ПАТ «УкрСиббанк»; визнати недійсним договір поруки, укладений 17 липня 2008 року №217886, укладений між [PERSON] та ПАТ «УкрСиббанк». В подальшому позивач неодноразово подавав заяви про збільшення позовних вимог, востаннє 09.08.2013 року, відповідно до яких просить визнати недійсним у цілому договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу від 17 липня 2008 року №11372957000, укладений між [PERSON] та ПАТ «УкрСиббанк»; визнати недійсним договір поруки, укладений 17 липня 2008 року №217886, укладений між [PERSON] та ПАТ «УкрСиббанк»; визнати недійсним договір купівлі-продажу прав вимог за кредитами від 08 грудня 2011 року, укладений між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельтабанк», посвідчений приватним нотаріусом Київського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № №2949, 2950 в частині відступлення боргу [PERSON] за договором про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу від 17 липня 2008 року №11372957000, укладений між [PERSON] та ПАТ «УкрСиббанк». В обгрунтування позову покликається на те, що 17 липня 2008 року між [PERSON] та Акціонерним комерційним банком «УкрСиббанк» ( нині - ПАТ «Дельтабкн») був укладений договір про надання споживчого кредиту за №11372957000 із змінами від 30.01.2009 року та додатками, відповідно до якого Банк надав їй кредит у розмірі 69 800 доларів США. З метою виконання вказаного договору [PERSON] передала у заставу транспортний засіб марки «Toyota», модель «Prado», реєстраційний номер [NUMBER]. Також в забезпечення виконання зобов'язання за договором про надання споживчого кредиту, 17 липня 2008 року між ним та Банком було укладено договір поруки №217886, за яким поручитель поручається перед кредитором за неналежне виконання позичальником взятих на себе зобов'язань, що витікають з кредитного договору. Вважає, що несправедливими умовами кредитного договору є надання кредиту в доларах США, що є способом зловживання правом. Відповідачем порушено вимоги ст.ст., 48,55,57,99 Конституції України, ст.ст.178, 192, 227, 228, 230, 524, 533, 1048 ЦК України, ст.3 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», ЗУ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», ст.6,7 постанови НБУ №200 від 30.05.2007 року «Про затвердження правил використання готівкової іноземної валюти на території України», ст.18 ЗУ «Про захист прав споживача». Недійсність основного зобов'язання спричиняє недійсність правочинів щодо його забезпечення. Крім того, вважає, що відповідачем було розголошено банківську таємницю [PERSON] та [PERSON], а тому договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 08.12.2011 року, укладений між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельтабанк» слід визнати недійсним на підставі ст.203,215 ЦК України в частині відступлення боргу [PERSON] Окрім того, вказує на те, що відповідачем порушено вимоги ст.ст.1076 ЦК України, ст.60 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ст.11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» при укладенні договору прав відступлення вимоги. Також вказує на те, що відповідачем на момент укладення кредитного договору не було повідомлено Позичальника про можливість настання для нього валютних ризиків. В судовому засіданні представник відповідача заперечив проти позову з підстав, викладених у письмових запереченнях (а.с.123-129, 130-133). Крім того, представник заперечив проти залишення позову без розгляду у зв'язку з неявкою позивача та наполягав на розгляді справи по суті на підставі наявних у справі письмових доказів. Представник позивача та позивач у судове засідання не з'явилися, хоча належним чином були повідомлені про судове засідання, тому суд вважає за можливим розглядати справу у їх відсутності згідно ст.169 ЦПК України на підставі наявних у справі даних та доказів. При цьому, суд враховує те, що позивачем неодноразово подавалися письмові клопотання про відкладення розгляду справи, однак доказів поважності неприбуття в судове засідання не подавали, що свідчить про умисне затягування розгляду справи з метою уникнення виконання умов договорів. Крім того, суд враховує те, що по даній справі вже було прийнято ухвалу про залишення позову без розгляду, яка в подальшому була скасована, а також пояснення представника відповідача, який наполягав на розгляді справи по суті. Також суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до ст.16 ч.1 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, проте згідно ст.13 ч.2 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Крім того, особи, які беруть участь у справі, не повинні зловживати своїми процесуальними правами, передбаченими статтею 27 ЦПК України, зокрема, добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, хоча належним чином була повідомлена про судове засідання, про причини неявки не повідомила, тому суд вважає за можливе проводити розгляд справи на підставі ст.169 ЦПК України. Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову [PERSON] слід відмовити з наступних підстав. Згідно ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що 17 липня 2008 року між відповідачем [PERSON] та АКІБ «УкрСиббанк» було укладено договір за № 11372957000 про надання споживчого кредиту в сумі 69 800,00 доларів США строком по 17 липня 2015 року зі сплатою ануїтетних платежів у розмірі 1 290,00 доларів США у день сплати ануїтетних платежів. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. З метою забезпечення виконання кредитного договору, відповідач [PERSON] передала у заставу транспортний засіб марки TOYOTA, модель PRADO, рік випуску 2008, колір чорний, шасі [NUMBER], державний номер [NUMBER]. Згідно зі ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим до виконання сторонами. Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Банк виконав свої зобов'язання щодо надання [PERSON] кредитних коштів за договором про надання споживчого кредиту в розмірі 69 800 доларів США. [PERSON] після отримання кредиту не скористалася своїм правом відповідно до п.6 ст. 14 Закону України «Про захист прав споживачів» у 14-денний термін відмовитися від кредиту. Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що відповідач [PERSON] свої зобов'язання з повернення кредиту не виконала, внаслідок чого у неї виникла заборгованість. Згідно ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. Згідно ч.1 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до ст.510 ЦК України сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор. Статтею 553 ЦК України передбачено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Відповідно до ч.1 ст.554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Як на підставу своїх позовних вимог позивач покликається на те, що підставою для визнання договору про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 11372957000 від 17 липня 2008 року недійсним є надання та одержання кредиту в іноземній валюті, його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду позивача - споживача кредитних послуг. Суд не погоджується з даними твердженнями позивача з наступних підстав. Відповідно до ст.524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Посилання позивачів на відсутність права банку надавати кредит у іноземній валюті не може бути підставою для задоволення позовних вимог, оскільки, хоча, відповідно до ч. 3 ст.533 ЦК України, використання іноземної валюти, а також платіжних документів у іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом, укладення між сторонами договору про надання кредиту в іноземній валюті не суперечить законодавству, чинному на час укладення цього договору. Частиною 2 ст.192 ЦК України передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Банк, як фінансова установа, відповідно до ст.19, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», за наявності ліцензій на здійснення валютних операцій або письмового дозволу на здійснення операцій із валютними цінностями, який, до переоформлення НБУ відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу ІІ Закону України № 3024-УІ від 15 лютого 2011 р. «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків», є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті. Як вбачається з п.11 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року, у разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України, як засобу платежу або як застави (підпункт «г» пункту 4 статті 5 Декрету про валютне регулювання), суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України «Про Національний банк України» в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року № 1429/10028). Згідно з пунктом 1.5 цього Положення, використання іноземної валюти, як засобу платежу, без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій). У зв'язку з наведеним, суди повинні виходити з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України, як засобу платежу, у жодної зі сторін кредитного договору. На момент укладення кредитного договору Закон України "Про захист прав споживачів" не забороняв надання та отримання споживчих кредитів в іноземній валюті на території України. Вказана заборона з'явилася у Законі України "Про захист прав споживачів" тільки 22.09.2011 року згідно із Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг". Дану обставину також роз'яснює Розділ 13 Постанови № 5 Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30.03.2012 року, в якому вказано, що відповідно до абзацу 3 частини першої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» надання (отримання) споживчих кредитів у іноземній валюті на території України забороняється. У зв'язку із зазначеним суди повинні виходити з того, що договір, предметом якого є споживчий кредит в іноземній валюті, укладений після набрання чинності Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», за позовом заінтересованої особи може бути визнаний судом недійсним. Закон України «Про захист прав споживачів» - у редакції, чинній на час виникнення правовідносин, - також не забороняв надання й отримання на території України споживчих кредитів у іноземній валюті. Крім того, з врахуванням вимог статті 1056-1 ЦК України та Закону України від 12 грудня 2008 року № 661-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку», яким передбачено, що встановлений кредитним договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшений банком в односторонньому порядку, а також, що умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною, суд виходить з того, що цей закон набрав чинності з 10 січня 2009 року, а договір між сторонами було укладено 17 липня 2008 року. З тексту умов договору, укладеного між сторонами, вбачається, що питання щодо правомірності підвищення банком процентної ставки між сторонами було вирішено. Сторони при укладенні договору самостійно дійшли згоди щодо підвищення процентної ставки. У розділі 1 - 1.3.2. договору про надання споживчого кредиту зазначено, що сторони домовилися, що за умовами договору може бути встановлений новий розмір процентної ставки. Частиною першою статті 58 Конституції України передбачено принцип незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів. Рішення банку в будь-якій формі (постанова, рішення, інформаційний лист) щодо підвищення процентної ставки в односторонньому порядку є неправомірними лише з 10 січня 2009 року (Рішення Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99 у справі про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів). Згідно зі ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Встановлено, що відповідач [PERSON] не виконувала свої зобов'язання вчасно та у повному обсязі, у зв'язку з чим Банк нараховував пеню відповідно до умов договору. Оскільки сума боргу збільшувалася, вона не може відповідати сумі, первісно зазначеній у додатку № 2, де визначена сукупна вартість кредиту. Як зазначено у додатку № 2 до договору, сума погашення основного боргу та процентів за розрахунковий період може відрізнятися у разі погашення боржником заборгованості у терміни, що відрізняються від зазначених у графіку. Сторони дійшли згоди щодо додаткової сплати пені банку в разі настання зазначених обставин, позичальник погодився з цими вимогами, що не є односторонньою зміною умов договору та не суперечить статті 1056-1 ЦК України. Крім того, з кредитного договору вбачається, що [PERSON] були відомі всі умови договору, вона була належним чином проінформована про ризики та умови кредитування. Як вбачається з матеріалів справи, позивач [PERSON] отримав оригінал укладеного договору, та, починаючи з 2008 року з позовом про розірвання або визнання недійсним зазначеного договору не звертався. Що стосується позовних вимог [PERSON] щодо визнання договору купівлі-продажу прав вимоги від 8 грудня 2011 року недійсним, то суд вважає вказану вимогу безпідставною та необґрунтованою з огляду на наступне. Судом встановлено, що 08 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 2949, відповідно до умов якого ПАТ «УкрСиббанк» відступив, а ПАТ «Дельта Банк» набув права вимоги до боржників за кредитними та забезпечувальними договорами, серед яких і договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу №11372957000 від 17 липня 2008 року. 16.03.2012 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» був складений Акт прийому-передачі документації за Договором купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 8 грудня 2011р за договором про надання споживчого кредиту №11372957000. Відповідно до ст.512 Цивільного Кодексу України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); Відповідно до ст. 514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст.516 Цивільного кодексу України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Виходячи із змісту ст.516 Цивільного кодексу України, згода боржника на заміну кредитора у зобов'язанні не потрібна. Таким чином, суд вважає, що ПАТ "Дельта Банк" став новим кредитором у зобов'язанні та набув право вимоги за Кредитним Договором №11372957000, укладеним між АКІБ «Укрсиббанк» та [PERSON] 17 липня 2008 року. Згідно зі ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою та п'ятою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Невиконання чи неналежне виконання угоди не може бути підставою для визнання її недійсною. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Письмових доказів позивачем представлено не було, та судом в процесі розгляду справи не було здобуто, а відтак суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити за безпідставністю. Вирішуючи питання стягнення судових витрат, суд приходить до висновку, що з [PERSON] слід стягнути в користь держави судовий збір в розмірі 120 гривень, та 30 гривень витрат за інформаційно-технічне забезпечення.

Outcome: dismissed