Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-07 00:00:00

11.12.2018 року [PERSON], який зареєстрований в [ADDRESS], звернувся з позовом до відповідача [PERSON], який проживає в [ADDRESS], в якому просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість в розмірі 819539,07 грн., та 20913,07 грн. - інфляційне збільшення боргу, та судовий збір в розмірі 8195,39 грн.. Мотивуючи тим, що між ним та відповідачам було укладено договір позики. На підтвердження укладення договору позики, [PERSON] було власноручно складено розписку, відповідно до якої він отримав від позивача кошти, які зобовязався повернути в повному обсязі не пізніше 01.12.2017 року. Про те взяті на себе зобовязання відповідач не виконав. Відповідач продовжує порушувати майнові права позивача, тому він був змушений звернутися до суду за захистом своїх прав та законних інтересів. В судове засідання позивач не зявився, надіслав заяву, в якій просить справу розглядати за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не зявився, клопотань та заяв на адресу суду не надсилав. Відзив на позовну заяву в наданий судом строк не надав. Вивчивши матеріали справи в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що 21.10.2017 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики, за яким позивач позичив відповідачу 10000,00 (десять тисяч доларів США), які відповідач повинен був повернути у строк до 01.12.2017 року( а.с. 6). Відповідно до умов договору позики, у разі, якщо позичальник не виконує своєчасно свої грошові зобовязання, він має сплатити у розмірі 0,5 % від простроченої суми за кожен день прострочення. За змістом ст.1046 ч.1 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж саму кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ч. 1ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості грошей. Матеріалами справи доведено, що між стронами 21 жовтня 2017 року (а.с.6) укладений договір позики, за умовами якого позикодавець передав позичальникові грошові кошти в іноземній валюті, що підтверджується змістом розписки. Відповідно до змісту ч.1ст.526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За правилами ч.1ст.1049 ЦК України позичальник зобов"язаний повернути позикодавцеві грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого ж самого роду та якості, що були передані йому позикодавцем у строк та в порядку, що встановлений договором. Статтею 549 ЦК України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Тобто пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір, поки зобов'язання буде виконано. Її розмір збільшується залежно від продовження правопорушення. Отже, сторони у договорі встановили неустойку саме у вигляді пені, враховуючи її правову природу. Щодо нарахування пені необхідно зважати на вимоги статей 549, 550, 551 ЦК України, згідно з якими пенею є грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов'язання і яка обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Пеня може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов'язання (зокрема, щодо повернення позики чи сплати процентів) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано в законі чи договорі. За умовами договору позики відповідач зобовязався повернути позивачу кошти в термін до 01.12.2017 року. У випадку неповернення суми в указаний термін відповідач зобов"язався сплати пеню в розмірі 0,5% від повної суми боргу за кожен день термінування. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року N 959-XII "Про зовнішньоекономічну діяльність", Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року N 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" (далі Декрет N 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року N 185/94-ВР "Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті". Відповідно до статті 524 ЦК України визначено, що зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.Заборони на виконання грошового зобов'язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов'язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов'язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. У спірному договорі позики від 12 жовтня 2017 року зобов'язання виражене у валюті - доларах США, а грошовий еквівалент, тобто сума коштів у національній валюті України, не визначався. Вказаним договором не встановлено іншого порядку повернення боргу та не передбачено його визначення в грошовому еквіваленті до національної валюти України - гривні, тому правових підстав для перерахунку у гривні зазначеного боргу в розмірі 10 000,00 доларів США за офіційним курсом НБУ не вбачається. За таких обставин суд приходить до висновку про доведений факт щодо наявності заборгованості по договору позики (розписки) від 21 жовтня 2017 року зі сторони [PERSON] перед [PERSON]. Відповідач грошові кошти позивачу не повернув, а тому суд прийшов до висновку, що підлягає до задоволення стягнення основної суми боргу по договору позики (розписки), яка складає 10000,00 доларів США, пеня 0,5 % від простроченої суми за кожен день прострочення, яка становить 18300,00 доларів США. Разом з тим, суд відмовляє в задоволенні позовних вимог щодо стягнення інфляційного збільшення суми боргу. Відповідно до ч.2ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов"язання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, зазначена норма права поширюється лише на випадки прострочення грошового зобов"язання, визначеного у гривні, а позика надавалась у іноземній валюті. Позивачем сплачено судовий збір в розмірі 8195,39 грн., який відповідно до ст.141 ЦПК підлягає стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно розміру задоволених вимог, а саме в розмірі 7982,30 грн.. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial