Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-09 00:00:00

До Краматорського міського суду Донецької області звернулась [PERSON] із позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Холдінг» про захист прав споживачів, визнання договору фінансового лізингу №000250 від 15.10.2016 року недійсним та стягнення коштів. В обґрунтування заявлених вимог зазначила, що 15 жовтня 2016 року між нею і Товариством з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Холдінг» (далі-Відповідач) було укладено договір Фінансового лізингу №000250 з додатками (далі-Договір), згідно якого предметом Лізингу по даному договору є транспортний засіб: RENAULT DUSTER. Відповідно до умов Договору лізингодавець (Відповідач) бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу (RENAULT DUSTER, зазначений у специфікації, що є додатком №3 до договору) у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу (Позивачу) на умовах, передбачених договором. В усній формі представник відповідача роз`яснила, що позивач повинен спочатку сплатити передплату «аванс» за транспортний засіб в розмірі 45000,00 гривень шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок відповідача, після чого з нею буде укладено договір лізингу і протягом декількох днів відповідач передасть в користування предмет лізингу. В той же день позивачкою було сплачено рахунок на суму 45000,00 гривень та комісію банку на суму 450,00 гривень. Однак, представником не було роз`яснено призначення платежу, який виявився платежем за адміністрування договору, тобто винагородою лізингодавцю за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням договору. Крім цього протягом обіцяних днів предмет лізингу так і не був переданий. Компанія відмовилась передавати предмет лізингу з посиланням на те, що договором передбачено передачу автомобіля не пізніше 90 банківських днів з моменту повної сплати платежів перелічених в п.8.1 ст.8 даного договору. Таким чином, під час попередніх переговорів представником компанії введено позивачку в оману щодо умов виконання договірних зобов`язань. Після підписання і вивчення змісту договору стало зрозуміло, що сплачені кошти не повернуть, та можливості розірвати договір немає, оскільки договір передбачає можливості розірвання з ініціативи лізингоодержувача, але платіж за адміністрування договору не повертається, що є порушенням прав як споживача. Позивачка вважає, що даний договір фінансового лізингу суперечить положенням Закону України «Про фінансовий лізинг», Закону України «Про захист прав споживачів», Конституції України, вимогам ЦК України, постанові Верховного суду України у справі №6-2766цс15 від 16.12.2015 року, тому просить суд визнати недійсним договір фінансового лізингу №00250 від 15.10.2016 року, укладений між ним та ТОВ «Євролізинг Холдінг», стягнути з відповідача на її користь кошти у розмірі 45000,00грн. та комісію сплачену нею у банку в розмірі 450,00грн. Позивач та представник позивача надали до суду заяви про розгляд справи у їх відсутності, позовні вимоги підтримують в повному обсязі, просять суд позов задовольнити. Представник відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Холдінг», до судового засідання не з`явився. Відповідно до судового доручення від 12.12.2016 року був допитаний Жовтневим районним судом м. Харкова, та згідно пояснень позовні вимоги [PERSON] не визнав повністю, вважає їх необґрунтованим. Просить у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Не заперечував, щоб справа слухалась у їх відсутність. Вивчивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши фактичні дані та відповідні їм правовідносини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Частиною 1 ст.11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ним позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. В свою чергу, статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу, яка в частині 1 вказує на підстави звільнення від доказування, зокрема, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що 15.10.2016 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Холдінг» та [PERSON] укладено договір фінансового лізингу №000250 з додатками. За даним договором лізингодавець зобов`язується придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування майно, а лізингоодержувач зобов`язується прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежу та інше платежі згідно з умовами цього договору. Даний договір посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області [PERSON] 15.10.2016р., зареєстровано в реєстрі за №2683. Відповідно до п.1.1. договору та додатку №1 предметом фінансового лізингу по даному договору є автомобіль «RENAULT DUSTER». Згідно п. 3.2.Договору та додатку № 1 вартість предмету лізингу становить 4500000,00грн.; авансовий платежів - 50%, платіж за адміністрування договору 45000,00 грн., щомісячний платіж 6870,45 грн., обсяг фінансування 225000,00грн., викупна вартість 6750,00грн., платіж за передачу предмету лізингу 13500,00грн., відсоткова ставка 22%, комісія 5%. 15.10.2016 року на виконання умов договору, позивачкою здійснено авансовий платіж на рахунки ТОВ «Євролізинг Холдінг» в сумі 45000,00 грн. Відповідач здійснює свою господарську діяльність відповідно до норм чинного законодавства України. Зокрема, відповідно до Розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг від 22.01.2004 року №21 затверджено положення про надання послуг з фінансового лізингу юридичними особами - суб'єктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами. Відповідно до п.2.1. ст.2 Положення Юридична особа має можливість надавати послугу з фінансового лізингу, якщо у предметі діяльності, визначеному установчими (засновницькими) документами, передбачено здійснення діяльності з надання послуг з фінансового лізингу та враховано вимоги законодавства щодо можливості суміщення фінансових послуг, а також за наявності: внутрішніх правил з надання послуги з фінансового лізингу, затверджених уповноваженим органом юридичної особи, згідно установчих документів; кваліфікованих працівників, які безпосередньо здійснюють діяльність з фінансового лізингу; довідки про взяття на облік юридичної особи виданої Держфінпослуг та/або Нацкомфінпослуг. Відповідач 18.02.2015 року отримав відповідну Довідку (а.с.38), що також зазначено в договорі. Відповідно до умов договору, а саме п.13.1 та п.13.2 ст.13 договору платіж за адміністрування договору являє собою винагороду лізингодавця за організаційні заходи пов'язані з підготовкою та укладенням договору; розмір платіж за адміністрування договору, погоджений сторонами складає 10% від вартості предмету лізингу та вказується в додатку №1 до договору. Отже необхідність його сплати передбачена договором. Позивачка по справі усвідомлюючи умови договору та бажаючи настання правових наслідків, здійснила оплату за адміністрування договору (у визначеному договором розмірі). Згідно заяви позивачки від 15.10.2016 року вона уважно прочитала та зрозуміла умови Договору фінансового лізингу, та отримала усі коректно викладені відповіді від менеджера-консультанта [PERSON] Отримала свій примірник договору та додатки. Заява підписана особисто позивачкою. Відповідно до ч.1 ст.230 ЦК України обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Верховний Суд України в Постанові від 6 листопада 2009 року N9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначив, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення (пункт 20). Пунктом 16.4. договору передбачено, що після підписання даного договору всі попередні домовленості вважаються такими, що втратили чинність. Враховуючи відсутність протоколу розбіжностей та/або інших документів, які свідчили б про наявність розбіжностей між сторонами, оскаржуваний правочин, в силу приписів п.1 ст.638 Цивільного кодексу України є укладеним так як сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Тому суд не може взяти до уваги посилання позивача на існування будь-яких обставин, які передували укладанню (підписанню) договору. Позивачка зазначає, що підтвердженням недобросовісності відповідача є інформаційне повідомлення Нацкомфінпослуг щодо фінансової грамотності населення. У вказаному повідомленні викладені роз`яснення для споживачів, яких необхідно дотримуватись при укладанні договорів фінансового лізингу і в ньому відсутня будь-яка інформація про Відповідача. Тому дане повідомлення не може свідчити про недобросовісність відповідача. В позовній заяві Позивач посилається на вимоги Закону України «Захист прав споживачів» вважає несправедливим умови договіору. Укладаючи договір, сторони з`ясували, на яких умовах він укладається, погодили усі істотні умови щодо предмету лізингу, строку, розміру платежів, та інші умови в тому числі і відповідальності сторін за його невиконання, з власної ініціативи взяли на себе певні зобов'язання за даним договором, почали їх виконувати. Частиною 1 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. За змістом частини 2 зазначеної норми Закону для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак, як то: умови договору порушують принцип добросовісності (п.б ч.1 ст.3, ч.3 ст.509 ПК України): умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві. Виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою (ст.546 ЦК України). Укладеним між сторонами договором видом забезпечення виконання зобов'язання передбачено штраф, розмір якого визначений сторонами у співвідношенні до вартості предмету лізингу, що не протирічить чинному законодавству. Відповідальність наступає у Позивача у випадку невиконання останнім відповідних умов договору, в тому числі і у випадку односторонньої відмови від нього. Договором не передбачена можливість односторонньої відмови від договору зі сторони лізингодавця у випадку належного виконання своїх зобов`язань лізингоодержувачем, а повернення всіх коштів сплачених лізингоодержувачем у випадку не передачі предмета лізингу закріплено законодавчо в ст.7 Закону України «Про фінансовий лізинг». Крім того, до правовідносин сторін у даному випадку норми Закону України «Про захист прав споживачів» мають застосовуватися у системному зв`язку із Законом України «Про фінансовий лізин», який є спеціальним. Твердження позивача про те, що договір порушує принцип добросовісності і створюють істотний дисбаланс прав та обов'язків є непереконливими та не доведені ніякими доказами. Відповідно до ст.626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Частиною 1 ст.627 Цивільного кодексу України, встановлено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статтею 629 Цивільного кодексу України, передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно ст.638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Підтвердженням відповідності Договору лізингу даній нормі законодавства, є особистий підпис позивачки на кожній сторінці, що свідчить про повну згоду позивачки зі всіма умовами. Як вбачається з укладеного договору жодних зауважень, побажань та таке інше позивачка при укладанні договору не висловила. Відповідно до ст.651 Цивільного кодексу України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Позивачка в позовній заяві стверджує, що вона тільки після підписання договору детально з ним ознайомилась, але вона не зверталась до відповідача з відповідною заявою про зміну або розірвання договору. Відповідно до ч.1 ст.806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками, віднесена відповідно до законодавства до основних фондів, як зазначено у статті 807 ЦК України. Згідно зі ст.1 Закону України «Про фінансовий лізинг» фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов`язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Статтею 2 Закону передбачено, що відносини, що виникають у зв`язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного Кодексу України про лізинг, найм, (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Стаття 4 Закону України «Про фінансовий лізинг» визначає деякі терміни, а саме: лізингодавець - юридична особа, яка передає право володіння та користування предметом лізингу лізингоодержувачу; лізингоодержувач - фізична або юридична особа, яка отримує право володіння та користування предметом лізингу від лізингодавця. Відповідно до ч.2 ст.6 Закону України «Про фінансовий лізинг», істотними умовами договору лізингу є: - предмет лізингу; - строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); - розмір лізингових платежів; - інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Стаття 7 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачає, що лізингоодержувач має право відмовитися від договору лізингу в односторонньому порядку, письмово повідомивши про це лізингодавця, у разі якщо прострочення передачі предмета лізингу становить більше 30 днів, за умови, що договором лізингу не передбачено іншого строку. Лізингоодержувач має право вимагати відшкодування збитків, у тому числі повернення платежів, що були сплачені лізингодавцю до такої відмови. Відмова від договору лізингу є вчиненою з моменту, коли інша сторона довідалася або могла довідатися про таку відмову. Таким чином, відносини, що виникають у зв'язку з договором лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку та Законом України "Про фінансовий лізинг" (ч.2 ст.806 ЦК України та ч.1 ст.2 Закону України "Про фінансовий лізинг"). Дані відносини не можуть ґрунтуватися лише на Законі України "Про захист прав споживачів". Враховуючи викладене договір фінансового лізингу, у відповідності з законодавством України не є різновидністю договору споживчого кредиту, а тому до нього не підлягають застосуванню вимоги ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», за якими споживач може відмовитися від договору споживчого кредиту. Позивачкою не доведено, що умови оскаржуваного договору є несправедливими і такими, що створили істотний дисбаланс між правами та обов'язками сторін, що платіж за адміністрування договору не є лізинговим платежем і підлягає стягненню в рамках даного позову. На думку суду умови надання позивачці послуг на підставі договору та інформація про ці послуги викладені досить детально і ясно в договорі та додатках до нього. Суд приходить до висновку про безпідставність позовних вимог, оскільки сторони є вільними в укладанні договору, договір передбачає відповідальність лізингоодержувача при його розірванні. Крім того, платіж за адміністрування договору є лізинговим платежем, що відповідає умовам договору і положенням ч.2 ст.16 Закону України «Про фінансовий лізинг». Відповідно до ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (презумпція правомірності правочину). Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (ч.2 і ч.3 ст.215 ЦК України). У п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Положення Закону «Про захист прав споживачів» повинні застосовуватися у системному зв`язку із спірними правовідносинами, які регулюються нормами ЦК України та Законом України «Про фінансовий лізинг», який є спеціальним. Як на підставу для визнання договору несправедливим та таким, що порушує права споживача, позивач посилався на ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів». Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч.2 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», тобто умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Таким чином, для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч.1 ст.3, ч.3 ст.509 ЦК України); умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві. У ч.1 ст.2 Закону України «Про фінансовий лізинг» визначено, що відносини, які виникають у зв`язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Відповідно до ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно з ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Суд вважає, що договір фінансового лізингу №000250 від 15.10.2016 року між сторонами укладений із дотриманням передбачених чинним законодавством вимог. Доводи та не належні докази надані позивачкою такого висновку суду не спростовують. Крім того, кожна сторінка договору та додатки до нього підписані особисто позивачкою, що вона не оспорювала, тому, підписуючи їх, вона мала реальну можливість ознайомитися з його умовами. Позивачкою не надано суду належних доказів про порушення відповідачем вимог чинного законодавства України та/або умов укладеного з відповідачем договору. Отже, позовні вимоги у частині визнання договору фінансового лізингу №000250 від 15.10.2016 року недійсним та стягненню сплачених коштів (платежу за адміністрування договору лізингу) у розмірі 45000,00грн. не підлягають задоволенню. Не підлягає до задоволення і вимога позивачки про стягнення з відповідача на її користь 450,00грн., оскільки, вказані кошти нею було сплачено на користь ПАТ КБ «Приватбанк» за надання банківських послуг. Таким чином з врахуванням викладеного, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити у повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed