Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання права власності на квартиру № 25, розташовану за адресою: м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, буд.101, житлощею 37,5 кв.м., загальною площею 64,1 кв.м., та на квартиру №214, що розташована за адресою: м. Харків, вул Валентинівська (стара назва вулиці Блюхера), буд. № 46, житловою площею 27,5 кв.м., загальною площею 44,4 кв.м., мотивуючи свої вимоги тим, що 10.03.2001 р. помер його рідний дядько [PERSON], який мав сина [PERSON], який помер 27.03.2016 р. Його дружина [PERSON] померла 15.05.2014 р. Дітей від шлюбу вони не мали. Дружина [PERSON] [PERSON], померла 07.04.1992 р. З 2000 р. син [PERSON] [PERSON], разом з дружиною жили в місті Дніпропетровську, але фактично залишилися зареєстрованими в квартирі свого батька. В зв'язку з цим, позивач до смерті доглядав дядьку [PERSON], а також його члени сім'ї, а після смерті займались його похованням. На випадок смерті [PERSON] заповіту не залишив. Спадщину після смерті [PERSON] прийняв лише [PERSON], син померлого, який є двоюрідним братом позивача. Тому як в шлюбі він не мав дітей, а заповіту на випадок смерті [PERSON] не лишив, єдиним спадкоємцем після смерті [PERSON] є Позивач, як двоюрідний брат. Після смерті [PERSON], лишилась спадщина у вигляді нерухомості яка складається з квартири № 25, розташовану за адресою: м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, буд.101, житлощею 37,5 кв.м., загальною площею 64,1 кв.м., та на квартиру №214, що розташована за адресою: м. Харків, вул Валентинівська (стара назва вулиці Блюхера), буд. № 46, житловою площею 27,5 кв.м., загальною площею 44,4 кв.м. Квартира в м. Харкові була приватизована 02.02.1998 р та належала на праві спільної сумісної власності [PERSON], [PERSON], [PERSON] Після смерті [PERSON] його син [PERSON] доручив позивачу доглядати за вказаною квартирою, а сам переїхав до м. Дніпропетровська разом з дружиною. Оформленням спадщини [PERSON] не займався і вона лишилася не оформленою. Після смерті [PERSON] відповідач заволодів правовстановлюючими документами на спадкове майно, тому як вважав що померлий мав перед ним невиконані боргові зобов'язання і став вимагати повернення боргів від позивача, взамін на повернення документів. В той же час квартира № 25, розташовану за адресою: м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, буд.101, житлова площею 37,5 кв.м., загальною площею 64,1 кв.м., де жив [PERSON] до смерті, належала йому на підставі договору купівлі-продажу, укладеного в простій письмовій формі, який не був посвідчений нотаріально. [PERSON] після смерті батька спадщину не оформив, але фактично вступив в володіння та управління спадковим майном, тому як був зареєстрованим разом з батьком на момент його смерті, а тому став фактично єдиним власником даного нерухомого майна. Через те що вартість нерухомого майна, розташованого в м. Дніпро, значно вище ніж вартість квартири, яка знаходиться в м. Харкові, та належить йому на підставі заповіту, вимоги про визнання права власності просив розглядати в Жовтневому районному суді, та визнати за ним право власності в порядку спадкування за законом. Позивач, повідомлений належним чином про дату, місце та час судового засідання, у судове засідання не зявилися, на адресу суду направив заяву, в якій просив розглядати справу у його відсутність, наполягає на задоволенні позову, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідач в судове засідання не з'явився, про причини своєї неявки суд не повідомив, ніяких заяв та клопотань до суду не надіслав. Зважаючи на ці обставини, суд керується ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов'язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ст.ст. 280, 281, 282 ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК. Перевіривши надані докази, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання права власності на квартиру № 25, розташовану за адресою: м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, буд.101, житлощею 37,5 кв.м., загальною площею 64,1 кв.м., та на квартиру №214, що розташована за адресою: м. Харків, вул Валентинівська (стара назва вулиці Блюхера), буд. № 46, житловою площею 27,5 кв.м., загальною площею 44,4 кв.м., мотивуючи свої вимоги тим, що 10.03.2001 р. помер його рідний дядько [PERSON], який мав сина [PERSON], який помер 27.03.2016 р. Його дружина [PERSON] померла 15.05.2014 р. Дітей від шлюбу вони не мали. Дружина [PERSON] [PERSON], померла 07.04.1992 р. З 2000 р. син [PERSON] [PERSON], разом з дружиною жили в місті Дніпропетровську, але фактично залишилися зареєстрованими в квартирі свого батька. В зв'язку з цим, позивач до смерті доглядав дядьку [PERSON], а також його члени сім'ї, а після смерті займались його похованням. Факт родинних відносин зазначених осіб підтверджується свідоцтвом про народження та свідоцтвом про одруження (а.с.8-9). На випадок смерті [PERSON] заповіту не залишив. Спадщину після смерті [PERSON] прийняв лише [PERSON], син померлого, який є двоюрідним братом позивача. Тому як в шлюбі він не мав дітей, а заповіту на випадок смерті [PERSON] не лишив, єдиним спадкоємцем після смерті [PERSON] є Позивач, як двоюрідний брат. Після смерті [PERSON], лишилась спадщина у вигляді нерухомості яка складається з квартири № 25, розташовану за адресою: м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, буд.101, житлощею 37,5 кв.м., загальною площею 64,1 кв.м., та на квартиру №214, що розташована за адресою: м. Харків, вул Валентинівська (стара назва вулиці Блюхера), буд. № 46, житловою площею 27,5 кв.м., загальною площею 44,4 кв.м. Квартира в м. Харкові була приватизована 02.02.1998 р та належала на праві спільної сумісної власності [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с.4-7). Після смерті [PERSON] його син [PERSON] доручив позивачу доглядати за вказаною квартирою, а сам переїхав до м. Дніпропетровська разом з дружиною. Оформленням спадщини [PERSON] не займався і вона лишилася не оформленою. Після смерті [PERSON] відповідач заволодів правовстановлюючими документами на спадкове майно, тому як вважав що померлий мав перед ним невиконані боргові зобов'язання і став вимагати повернення боргів від позивача, взамін на повернення документів. В той же час квартира № 25, розташовану за адресою: м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, буд.101, житлова площею 37,5 кв.м., загальною площею 64,1 кв.м., де жив [PERSON] до смерті, належала йому на підставі договору купівлі-продажу, укладеного в прості письмовій формі, який не був посвідчений нотаріально. [PERSON] після смерті батька спадщину не оформив, але фактично вступив в володіння та управління спадковим майном, тому як був зареєстрованим разом з батьком на момент його смерті, а тому став фактично єдиним власником даного нерухомого майна. Факт прийняття спадщини [PERSON] після смерті його батька [PERSON] встановлено згідно довідки з місця їх проживання. Згідно ст. 15 Цивільного Кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч.1 ст.16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Нормами ;_blank">ст.\~41\~Конституції України та ст.\~321\~ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно положень ;119&q?но;%20\%20&q?ла;КОНСТИТУЦІЯ%20УКРАЇНИ;%20нормативно-правовий%20акт%20№%20254к/96-ВР%20від%2028.06.1996&q? й;%20\%20&q?ні;_blank">ст.\~41\~Конституції України та ст. с;_blank">328 ЦК\~України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Частиною 2 статті 319 ЦК України передбачено, що власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Частина 1 статті 321 ЦК України передбачає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ч.1ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Згідно до статті 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Оскільки я зареєстрований разом із спадкодавцем на час смерті та не подав заяву про відмову від прийняття спадщини, я є таким, що прийняв спадщину. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно до ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Якщо виникнення\~у особи\~права на\~спадкування залежить\~від неприйняття\~спадщини або\~відмови від\~її прийняття\~іншими спадкоємцями,\~строк для\~прийняття нею\~спадщини встановлюється\~у три\~місяці з\~моменту неприйняття\~іншими спадкоємцями\~спадщини або\~відмови від\~її прийняття. Згідно\~ст. 12 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.\~\~Суд, зберігаючи об'єктивністю і неупередженість керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків. На підставі вимог\~статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у Передбачених цим Кодексом випадках. Положенням ч. 1\~ст. 81 ЦПК України\~передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до положень ч. 1\~ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно ч.1,3\~ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно гуртуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. З урахуванням\~вищевикладеного,\~суд приходить\~до висновку,\~що позовна\~заява підлягає\~частковому задоволенню,\~а саме\~в частині\~визнання за\~позивачем права\~власності в\~порядку спадкування\~за законом\~після смерті\~[PERSON],\~померлого 27.03.2016\~р.,\~на квартиру № 214, що розташована за адресою: м. Харків, вул. Валентинівська (стара назва вулиці Блюхера), буд. № 46, загальною площею 44,4 кв.м., житловою площею 27,5 кв.м. Решта позовних вимог не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів на їх підтвердження.\~\~\~\~ Доходячи до такого висновку, та надаючи оцінку наданим доказам, судом враховано, що згідно ч.4 ст.10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Положення означеної статті повністю узгоджуються з приписами ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини». Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Враховуючи викладене, суд не вважає за необхідне більш детально мотивувати висновок, до якого він дійшов, зважаючи на позиції сторін по справі щодо предмету спірних правовідносин, зокрема, відсутність будь-яких заперечень на судові виклики та повідомлення з боку відповідача. Натомість, суд вважає за необхідне зазначити, що згідно зі змістом ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Аналіз прецедентної практики Європейський суд з прав людини дає підстави для формування позиції, що при вирішенні питань щодо порушення державами - учасницями положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї велика увага акцентується на дотриманні державою принципу "правомірних або законних очікувань" та захисту прав людини через призму цього принципу. Зокрема, у справах "Девелопмент ЛТД та інші проти Ірландії" та "Федоренко проти України" Європейський суд з прав людини констатував, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути "існуючим майном" або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності (cf., Pressos Compania Naviera S.A. v. Belgium, рішення від 20 листопада 1995 року, серія А, N 332, с. 21, п. 31; пункт 21 рішення ЄСПЛ у справі "Федоренко проти України"). У межах вироблених Європейським судом з прав людини підходів до тлумачення поняття "майно", а саме в контексті статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, це поняття охоплює як "існуюче майно", так і активи, включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування стосовно ефективного здійснення свого "права власності" (пункт 74 рішення від 2 березня 2005 року ЄСПЛ від MALTZAN and Others v. Germany). Європейський суд з прав людини робить висновок, що певні законні очікування заявників підлягають правовому захисту та формується позиція для інтерпретації вимоги як такої, що може вважатися "активом", вона повинна мати обґрунтовану законну підставу, якою, зокрема, є чинна норма закону. У практиці ЄСПЛ із застосування ст. 1 Першого протоколу Конвенції матеріальні правомірні очікування визнаються «майном» за умови, що такі очікування (1) стосуються певних благ, котрі мають економічну цінність, (2) є цивільними за галузевою належністю і (3) достатньо визначені для того, аби бути забезпеченими можливістю судового захисту. Майно охоплює а) права на речі (права in rem) і б) права вимоги (права in personam). Право власності має фундаментальний характер, захищається згідно з нормами національного законодавства з урахуванням принципів ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі відповідно - Перший протокол; Конвенція). Держави-учасниці Конвенції зобов'язані поважати право кожного на мирне володіння своїм майном та гарантувати його захист передусім на національному рівні. Зазначене положення в Україні закріплено на конституційному рівні принципом непорушності права власності (ст. 41 Конституції України). З огляду на викладене, позов підлягає задоволенню частково. На підставі викладеного,

Outcome: partial