Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-14 00:00:00

Представник позивача - адвокат Меланчук І.В. звернувся в суд в інтересах позивача [PERSON] з позовом до Приватного акціонерного товариства "Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат" (далі ПРАТ "ІНГЗК") про відшкодування моральної шкоди, завданої професійним захворюванням. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що [PERSON] працюючи на підприємстві відповідача в період часу з 21 липня 1993 року по 01 жовтня 1993 року учнем машиніста конвеєра на дробильній фабриці; з 01 жовтня 1993 року по 01 січня 2003 року - машиністом конвеєра на дробильній фабриці; з 01 січня 2003 року по 10 січня 2006 року - машиністом конвеєра на основній виробничій дільниці дроблення, виконувала роботи пов`язані з фізичним навантаженням, що перевищувало допустимі нормативи внаслідок недосконалості технологічних процесів. У зв`язку зі шкідливими і тяжкими умовами праці, позивач отримала хронічні професійні захворювання: радикулопатія попереково-крижова на фоні дископатії L2- L3 з ретролістезом L2 на 0,4 см з вираженим порушенням біомеханіки хребта, нейродистрофії у вигляді диф.артрозу колінних суглобів ПФС першого ступеня та стійким больовим синдромом з порушенням функції ходи, що вказано в акті розслідування хронічного професійного від 19 січня 2006 року. Причиною виникнення захворювання визнано: робота протягом 12 років 6 місяців пов`язана з фізичним перевантаженням: підіймання та перенесення вантажу більше нормативних показників. 22 лютого 2006 року [PERSON] пройшла огляд медико-соціальною експертною комісією, де їй було визначено ступень втрати професійної працездатності - 45% та встановлено третю групу інвалідності. Стан здоров`я позивача погіршувався. При повторному переогляді МСЕК 13 березня 2008 року, позивачу було визначено ступень втрати професійної працездатності - 50% та встановлено третю групу інвалідності безстроково. Внаслідок професійного захворювання порушуються нормальні життєві зв`язки позивача, остання позбавлена можливості реалізовувати свої звички та бажання, постійно відчуває стійкий біль, обмеження об`єму рухів у суглобах, гострий біль в хребті після незначних фізичних навантаженнях, підвищення артеріального тиску, біль за грудиною, спричинені загостренням хронічного професійного захворювання. Позивач лікувалась в клініці НДІ, позитивний ефект від лікування має нетривалий характер, хронічне професійне захворювання дедалі загострюється. Наявність негативних явищ в житті позивача свідчить про постійне перенесення нею больових відчуттів, необхідність лікування, необхідність нераціонально витрачати свій час, залучати додаткові зусилля для організації свого життя та вказує на відсутність у позивача можливості повноцінно працювати, реалізовувати свої звички та бажання, призводить до зниження якості життя, що завдає їй моральної шкоди. Позивач вважає достатньою компенсацією моральної шкоди у розмірі 236 150 грн., без врахування утримання податку з доходів фізичних осіб, які просить стягнути з відповідача. Ухвалою Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 серпня 2020 року прийнято до розгляду дану позовну заяву та відкрито провадження у справі. Постановлено про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Клопотання учасників провадження до суду про розгляд справи з викликом сторін до судового засідання не надходило. Відповідно до ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Від представника позивача [PERSON] надійшла заява, згідно якої підтверджує факт отримання від відповідача відзиву на позов та вказує на відсутність потреби у наданні чосу для подання відповіді на відзив. Позовні вимоги просить задовольнити в повному обсязі. Також в заяві зазначив, що при винесенні рішення просить врахувати висновки ВС, викладені за наслідкам перегляду рішень у справах, що виникають з подібних правовідносин, а саме щодо розміру грошового відшкодування моральної шкоди. Представником відповідача, подано відзив на позов, з якого слідує, що гірничо-збагачувальне виробництво передбачає використання обладнання, машин та механізмів, при роботі яких виникають шкідливі фактори, що безпосередньо впливають на організм працівників. Наявність шкідливих умов праці на деяких робочих місцях є об`єктивним явищем. Праця у важких та шкідливим умовах супроводжується наданням відповідних пільг. Нормативними актами з охорони праці передбачаються заходи для максимально можливої нейтралізації дії шкідливих чинників, але не встановлюється заборона на проведення робіт у шкідливих та небезпечних умовах праці. Виробнича діяльність підприємства, яке використовує працю робітників у шкідливих і небезпечних умовах не є протиправною за умови дотримання роботодавцем гарантій прав працівників на охорону праці. Роботодавець має можливість припинити роботу працівника в шкідливих умовах праці лише у випадку, коли у працівника вже виникло професійне захворювання та встановлено відповідним медичним органом порушення стану здоров`я. Тривалість роботи працівника у шкідливих умовах праці, яка збільшує рівень професійного ризику, залежить від самого працівника і лише він сам несе відповідальність за наслідки свого вибору. Позивач, усвідомлюючи до яких наслідків це може призвести, продовжувала працювати в таких умовах тривалий час, отримуючи за це відповідні пільги і компенсації та більшу оплату, хоч мала можливість змінити місце роботи та запобігти розвитку професійного захворювання, але жодного разу не ініціювала переведення на іншу роботу, де був би відсутній вплив шкідливих факторів, або набуття нової професії, ставлячи за пріоритет для себе матеріальну сторону життя, а не власне здоров`я. Вважають, що причинно-наслідковий зв`язок існує між професійним захворюванням і діями самого працівника, які виражаються у тривалому продовженні роботи у шкідливих умовах праці. У зв`язку з чим, у виникненні професійного захворювання вбачають вину і самого позивача. Вважають, що акт розслідування професійного захворювання позивача та довідка МСЕК не підтверджують наявність моральних страждань, оскільки в них відсутні дані про стрес, депресію чи інші негативні прояви психологічного стану, які зазнала позивач у зв`язку з профзахворюванням. Вказані докази підтверджують лише факт встановлення позивачу втрати професійної працездатності та не можуть бути беззаперечними доказами заподіяння моральної шкоди. Встановлення ступеню втрати професійної працездатності, це зниження здатності виконувати трудові обов`язки за професією, але не втрата здатності вести звичний спосіб життя. Також у відзиві зазначають, що позивач є застрахованою особою, а ст. 42 Закону України "Про загальнообов`язкове соціальне страхування" встановлено перелік щомісячних страхових виплат та інших витрат на відшкодування шкоди, що здійснюються та відшкодовуються Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві. Вважають, що позивачем не надано обґрунтованого розрахунку визначеного розміру моральної шкоди в розмірі 236150 грн. Стягувана моральна шкода на думку представника відповідача не є ні розумною, ні виваженою, ні справедливою та є необґрунтовано завищеною. Просять відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає встановленими такі обставини. Із копії трудової книжки позивача вбачається, що 24 квітня 1978 року [PERSON] прийнята на роботу в Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат, працювала в енергетичному цеху. 21 липня 1993 року вона переведена на дробильну фабрику учнем машиніста конвеєра; 01 жовтня 1993 року переведена на дробильній фабриці машиністом конвеєра; 01 січня 2003 року переведена машиністом конвеєра по 3 розряду основної виробничої дільниці дроблення №3; 10 січня 2006 року переведена на дробильній фабриці робочою виробничих лазень. 22 липня 2008 року [PERSON] звільнена за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію (а.с.50-54). З 04 серпня 2008 року по 16 березня 2011 року позивач працювала робочою виробничих лазень в Товаристві з обмеженою відповідальністю «ОЛІР», звільнена за власним бажанням (а.с.56-57). Відповідно до Акту розслідування хронічного професійного захворювання від 19 січня 2006 року, проведено розслідування причини виникнення хронічного професійного захворювання [PERSON] , а саме: радикулопатія, переважно попереково-крижова, на фоні дископатії L2- L3 з ретролістезом L2 на 0,4 см з вираженим порушенням біомеханіки хребта, нейродистрофії у вигляді диф.артрозу колінних суглобів ПФС першого ступеня та стійким больовим синдромом з порушенням функції ходи, код М54.1. Остаточний діагноз встановлений 04 січня 2006 року Українським науково-дослідним інститутом промислової медицини. Згідно з пунктів 11,12 Акту стаж роботи позивача на підприємстві відповідача в умовах впливу шкідливих факторів складає 12 років 6 місяців; шкідливими умовами праці визнано: важкість праці в учня машиніста конвеєра і машиніста конвеєра дробильної фабрики ВАТ «ІНГЗК» з 21 липня 1993 року до 06 січня 2006 року - 3 клас, 2 ступінь шкідливості. Із пункту 17 Акту видно, що причиною професійного захворювання позивача визнано: робота впродовж 12 років 6 місяців пов`язана з фізичним перевантаженням (підніманням і переченням вантажу більше нормативних показників) (а.с.17-19). Одним із членів комісії з розслідування хронічного професійного захворювання - страховим експертом з охорони праці ВВД ФССНВУ в м. Кривому Розі викладена окрема думка до вищевказаного Акту розслідування та зазначено, що відповідальними згідно п.18 акту вважає керівництво дробильної фабрики, яке не забезпечило дотримання вимог ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці». Згідно виписки з акту огляду МСЕК від 22 лютого 2006 року позивачу первинно встановлено 45% втрати професійної працездатності у зв`язку з професійним захворюванням - радикулопатією та встановлена 3 група інвалідності з 20 лютого 2006 року до 01 березня 2007 року (а.с.9-10). При повторному переогляді 27 лютого 2007 року позивачу підтверджено 45% втрати професійної працездатності та 3 група інвалідності з 01 березня 2007 року безстроково (а.с.11-12). В подальшому позивач 13 березня 2008 року пройшла повторний огляд МСЕК та їй підтверджено третя група інвалідності, встановлено втрату професійної працездатності 50 % з 13 березня 2008 року (а.с.15-16). Відповідно до наданих виписок з історії хвороби та з медичних карток, встановлено, що позивач періодично перебувала на стаціонарному лікуванні в медичних закладах з приводу наслідків професійного захворювання (а.с.21- 49). Сторонами не оспорюється та визнається той факт, що Приватне акціонерне товариство "Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат" є правонаступником Публічного акціонерного товариства "Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат", що в свою чергу є правонаступником Відкритого акціонерного товариства "Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат". Викладеним обставинам відповідають правовідносини щодо відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок професійного захворювання. На підставі ст. ст. 12, 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, кожна сторона також несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно з Конституцією України - людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, а утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (ст. 3 Конституції України). Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Статтею 153 Кодексу законів про працю України встановлено, що забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Стаття 173 зазначеного кодексу закріплює за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків. Суд вважає доведеним спричинення позивачу моральної шкоди, провину відповідача в її спричиненні та причинно-наслідковий зв`язок між винними діями відповідача з порушення вимог ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України "Про охорону праці", визначені Актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання та настанням у позивача негативних наслідків встановлення первинно з 04.01.2006 - 45% стійкої втрати професійної працездатності та встановлення 3 групи інвалідності, та в подальшому з 13.03.2008 - 50% стійкої втрати професійної працездатності та встановлення 3 групи інвалідності безстроково. Суд не може погодитися із запереченнями представника відповідача, що позивач за власним бажанням тривалий час продовжувала працювати в шкідливих умовах праці, через що відсутня вина підприємства у заподіянні шкоди, оскільки саме на роботодавця покладається обов`язок забезпечити якісні та безпечні умови праці, а в даному випадку: фізичні перенавантаження перевищували гранично допустимі показники, як визначено висновками комісії при розслідуванні профзахворювання і які не оспорило підприємство - відповідач і причиною цього була саме недосконалість технологічного процесу та конструктивні недоліки технологічного обладнання та механізмів. Відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Водночас підпунктом «е» пункту 1 частини першої статті 21 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» № 1105-XIV, в редакції, чинній до 20 березня 2007 року, передбачено, що у разі настання вказаного випадку Фонд зобов`язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні, грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому. Однак дію вказаного пункту «е» частини 1 ст. 21 було зупинено на 2006 рік Законом України №3235-ІV від 20.12.2005 року та в подальшому Законом України №489- V від 19.12.2006 зупинено на 2007 рік. Законом України від 23.02.2007 № 717-V, який набрав чинності 20 березня 2007 року, були внесені зміни до Закону № 1105-XIV, та виключений підпункт «е» пункту 1 частини першої статті 21 зазначеного Закону, тобто скасовано право застрахованих громадян, які є потерпілими на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду, яке вони мали відповідно до приписів первинної редакції Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності». Конституційний Суд України в своєму рішенні № 20-рп/2008 від 08.10.2008 зробив висновок, що право цих громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 Цивільного кодексу України та статтею 237-1 КЗпП України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Таким чином, саме на відповідача покладено обов`язок по відшкодування моральної шкоди, завданої позивачу. У статті 16 Конвенції Міжнародної організації праці від 22 червня 1981 року № 155, ратифікованою Україною законом № 3988-VI ( 3988-17 ) від 02 листопада 2011 року передбачено, що від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення безпечності робочих місць, механізмів, обладнання та процесів, які перебувають під їхнім контролем, і відсутності загрози здоров`ю з їхнього боку. Від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення відсутності загрози здоров`ю з боку хімічних, фізичних та біологічних речовин й агентів, які перебувають під їхнім контролем, тоді, коли вжито відповідних захисних заходів. Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Встановлено, що внаслідок професійного захворювання позивачу заподіяні моральні і фізичні страждання, що спричинили погіршення реалізації її фізичних можливостей, змінився її звичний спосіб життя, спричинені й інші негативні наслідки морального характеру, що призводить до порушення її звичайного способу життя та вимагає від неї додаткових зусиль для його організації. Рішенням Конституційного Суду від 27 січня 2004 року № 1-рп/2004 року встановлено, що "громадяни, яким установлена стійка втрата професійної працездатності, мають право на стягнення на їх користь моральної шкоди". Відповідно до п. 4.1 цього ж рішення ушкодження здоров`я, заподіяне потерпілому під час виконання трудових обов`язків незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, заподіюють йому моральні й фізичні страждання. Сам факт втрати професійної працездатності, з точки зору погіршення здоров`я, втрати важливих особистих здібностей, зміни життєвого укладу, необхідності лікування, веде до висновків про наявність моральної шкоди. Зазначене також випливає з положень ст.3 Конституції України, відповідно до якої людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року, із змінами, внесеними Постановою Пленуму Верховного Суду України № 5 від 25 травня 2001 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення, тощо) та з урахуванням інших обставин. Частиною 3 ст. 23 ЦК України передбачено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). При вирішенні питання про розмір відшкодування спричиненої моральної шкоди суд враховує конкретні обставини справи, характер, обсяг, тривалість та наслідки заподіяних позивачу моральних страждань, стан її здоров`я, вину підприємства в заподіянні шкоди, суттєвість вимушених змін у житті. Суд також враховує, що згідно з Актом розслідування хронічного професійного захворювання - причиною профзахворювань є стаж роботи в шкідливих умовах праці та даний акт підприємством - відповідачем не було оскаржено. Визначаючи розмір відшкодування [PERSON] моральної шкоди, суд враховує конкретні обставини справи, ступінь втрати професійної працездатності, який встановлений з повторним переоглядом, у зв`язку з професійним захворюванням, обсяг фізичних та моральних страждань позивача, їх інтенсивність та довготривалість, істотність вимушених змін у її життєвих стосунках, наслідків, що наступили, а також те, що після встановлення ступеню втрати професійного захворювання позивач продовжила працювати однак робочою. Також суд враховує вину підприємства - відповідача в отриманні позивачем професійного захворювання. З урахуванням вищезазначеного суд вважає, що належною компенсацією спричиненої позивачу моральної шкоди є сума 100 000,00 грн без урахування податку з доходу громадян, що буде відповідати тим стражданням і переживанням, що вона зазнає у зв`язку з погіршенням стану здоров`я.У задоволенні іншої частини позову щодо стягнення коштів на відшкодування моральної шкоди в розмірі 136150,00 грн - позивачу необхідно відмовити. На підставі вищевикладеного, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню - стягненню з відповідача на користь позивача на відшкодування моральної шкоди 100 000,00 грн без урахування податку з доходів фізичних осіб. Також підлягає стягненню з відповідача судовий збір в доход держави у розмірі 1000,00 грн. На підставі ст.ст. 8, 22, 58 Конституції України, ст.ст. 5, 23, 1166, 1167, 1168 ЦК України, ст.ст. 153, 173, 237-1 КЗпП України, ст.13 Закону України "Про охорону праці" та

Outcome: partial