Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-22 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до філії "Ріпкинський райавтодор" в особі ДП "Чернігівський облавтодор", яка в подальшому була замінена на належного відповідача ДП "Чернігівський облавтодор", в якому, на підставі ч. 1 ст. 47, ст.. 115, ч. 1 ст. 116, ч. 1 ст. 117, ст. 237-1 КЗпП України, з урахуванням доповненої позовної заяви від 22 січня 2015 р., просив стягнути з ДП "Чернігівський облавтодор", нараховану, але не виплачену заробітну плату в сумі 74 грн. 44 коп.; середній заробіток в сумі 17 248 грн. 99 коп. за час затримки розрахунку за період з 13.02.2014 р. по 22 січня 2015 р. та моральну шкоду в сумі 2000 грн.. Позовні вимоги, з урахуванням доповненої позовної заяви від 22 січня 2015 р., мотивовані тим, що його 13.02.2014 року звільнили з посади водія філії «Ріпкинський райавтодор» за п. 7 ст. 40 КЗпП України. На день звільнення, з вини відповідача, з ним не був проведений повний розрахунок та не виплачено 1405 грн. 98 коп. надбавки за роз'їзний характер роботи, 74 грн. 44 коп. надбавки за спецхарчування, а всього 1480 грн. 42 коп.. Вказує, що в ході розгляду справи йому було виплачено 1405 грн. 98 коп. надбавки за роз'їзний характер роботи. В той же час, йому на час розгляду справи по суті не виплачено 74 грн. 44 коп. надбавки за спецхарчування. Тому, вказана сума підлягає стягненню на його користь, на підставі ст.115 КЗпП України та ст. 24 Закону України «Про оплату праці». Також вказує, що з огляду на не проведення фактичного розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України відповідач має виплатити йому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні по даний час за 233 робочих днів помноженої на середньоденну заробітну плату у розмірі 74 грн. 03 коп., що сумарно складає 17 248 грн. 99 коп.. Також вказував, що, у зв'язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати йому спричинено моральну шкоду, яку оцінив у 2000 грн.. В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримав, з урахуванням доповненої позовної заяви від 22 січня 2015 р. та остаточно просив стягнути з ДП «Чернігівський облавтодор» нараховану, але не виплачену заробітну плату в сумі 74 грн. 44 коп.; середній заробіток в сумі 17 248 грн. 99 коп. за період затримки розрахунку в період часу з 13.02.2014 року по 22.01.2015 року, моральну шкоду в сумі 2000 грн. з підстав зазначених в позові. Підтвердив, що в ході розгляду справи йому було виплачено 1405 грн. 98 коп. надбавки за роз'їзний характер роботи. Представники ДП "Чернігівський облавтодор" в судові засідання, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, не з'являлись. В письмових запереченнях проти позову від 22.12.2014 р. представник відповідача Павленко Ж.Г. просила закрити провадження по справі в частині вимог [PERSON] про стягнення з відповідача надбавки за роз'їзний характер роботи в сумі 1405 грн. 98 коп., у зв'язку з їх фактичною оплатою. В задоволенні вимог про відшкодування моральної шкоди просила відмовити, у зв'язку з недоведеністю [PERSON] заподіяння йому моральної шкоди та їх розміру й через відсутність в їх діях вини. Також просили врахувати, що наказом філії від 31.10.2013 р. передбачено введення з 1 січня 2014 р. по 31 грудня 2014 р. в філії скороченого робочого тижня, та, що робочі дні встановлювались згідно затверджених щомісячних графіків, з вказаним наказом ознайомлений [PERSON], між ними не виникало спорів щодо порядку та розміру нарахувань заробітної плати. Заслухавши пояснення позивача [PERSON], дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. По справі встановлено, що [PERSON] з 01.08.2011 р. (наказ № 8 від 01.08.2011р.) по 13.02.2014р. (наказ № 6 від 13.02.2014р.) працював у філії «Ріпкинський райавтодор» на посаді водія та був звільнений 13 лютого 2014 р. з посади водія за появу на роботу в нетверезому стані. Відповідно до статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Відносини, які виникають між працівником і роботодавцем із приводу оплати праці, у тому числі й у зв'язку з порушенням строків виплати заробітної плати, регулюються трудовим законодавством, а саме: - КЗпП України; - Законами України: «Про оплату праці», «Про індексацію грошових доходів населення», «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати»; - Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078; - Положенням про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427. Заробітна плата, як визначено частиною першою статті 115 Кодексу законів України про працю та статтею 24 Закону України від 24 березня 1995 року №108/95-ВР «Про оплату праці», виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцять календарних днів. За приписами ст. 47, 116 КЗпП України власник чи уповноважений ним орган зобов'язаний у день звільнення провести з працівником розрахунок в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Згідно зі ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органом належних звільненому працівнику сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівнику його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі обставини, як: · невиплата належних працівникові сум при звільненні; · факт проведення з ним остаточного розрахунку. Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз'яснив, що за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Правовий аналіз наведених норм матеріального права, з урахуванням висновків, що викладені в Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 та в Постанові Верховного Суду України від 22.01.2014 р. (справа № 6-159цс13), дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. По справі встановлено, що: - за період з 1 травня 2013 р. по 13 лютого 2014 р. [PERSON] філією «Ріпкинський райавтодор» ДП «Чернігівський облавтодор» було нараховано та виплачено заробітну плату в сумі 15 059 грн. 09 коп., нараховано надбавку за роз'їзний характер роботи в сумі 1405 грн. 98 коп., нараховано надбавку за спецхарчування в сумі 74 грн. 44 коп. та у зв'язку з незабезпеченням необхідними фінансовими та матеріально-технічними ресурсами філії з боку ДП «Чернігівський облавтодор» заборгованість перед [PERSON] на 1 квітня 2014 р. та на 7 листопада 2014 р. становила по надбавці за роз'їзний характер роботи в сумі 1405 грн. 98 коп., по надбавці за спецхарчування в сумі 74 грн. 44 коп., що стверджується довідками філії «Ріпкинський райавтодор» ДП «Чернігівський облавтодор» від 1 квітня 2014 р. № 55 та від 7 листопада 2014 р. № 195; - 27 листопада 2014 р. [PERSON] філією «Ріпкинський райавтодор» ДП «Чернігівський облавтодор» було виплачено заборгованість надбавці за роз'їзний характер роботи в сумі 1405 грн. 98 коп., що стверджується видатковим та прибутковим касовими ордерами за 27 листопад 2014 р.; - станом на 23 січня 2015 р. заборгованість перед [PERSON] по надбавці за спецхарчування в сумі 74 грн. 44 коп. не погашена. Виходячи з наведеного, суд робить висновок, що в день звільнення [PERSON], а саме 13 лютого 2014 р. з ним не було проведено остаточний розрахунок при звільненні в частині виплати надбавок за роз'їзний характер роботи в сумі 1405 грн. 98 коп. та за спецхарчування в сумі 74 грн. 44 коп., з вини філії «Ріпкинський райавтодор» ДП «Чернігівський облавтодор». Відтак, на підставі ст.115 КЗпП України та ст. 24 Закону України «Про оплату праці», в цій частині позовні вимоги слід задовольнити та з ДП «Чернігівський облавтодор» на користь [PERSON] підлягає стягненню нарахована, але не виплачена надбавка спецхарчування в сумі 74 грн. 44 коп.. Позовні вимоги [PERSON] про стягнення з відповідача надбавки за роз'їзний характер роботи в сумі 1405 грн. 98 коп., у зв'язку з їх фактичною оплатою задоволенню не підлягають. Щодо відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, даючи оцінку вищеописаним обставинам та нормам матеріального права, суд враховує наступне. Наказом філії «Ріпкинський райавтодор» ДП «Чернігівський облавтодор» від 31.10.2013 р. «Про скорочений робочий тиждень» передбачено введення з 1 січня 2014 р. по 31 грудня 2014 р. в філії скороченого робочого тижня, робочі дні встановлювати згідно затверджених щомісячних графіків, що погоджено з профспілковим комітетом (протокол № 54/1 від 31.10.2013 р.), з вказаним наказом ознайомлений [PERSON]. Чинне законодавство про працю не тільки встановлює тривалість робочого дня і робочого тижня, визначає порядок їх розподілу та дотримання, але й допускає можливість відхилення від загальновстановлених норм. Одним із видів таких відхилень від нормальної тривалості робочого часу є неповний робочий час. Неповний робочий час - це встановлений угодою сторін робочий час в межах нормальної його тривалості, протягом якого працівник повинен виконувати свої трудові обов'язки. Робота з неповним робочим часом регламентується ст. 56 КЗпП України. Розрізняють такі норми неповного робочого часу: · неповний робочий день (зменшується тривалість робочого дня); · неповний робочий тиждень (зберігається нормальна тривалість робочого дня, але зменшується кількість робочих днів у тижні); · поєднання неповного робочого дня і неповного робочого тижня. Оплата праці на умовах неповного робочого часу провадиться пропорційно відпрацьованому часу або залежно від виробітку. Неповний робочий час встановлюється як при прийнятті на роботу, так і згодом. Представнику відповідача Павленко Ж.Г. (головний бухгалтер філії «Ріпкинський райавтодор» ДП «Чернігівський облавтодор»), в порядку ч. 4 ст. 10 ЦПК України, пропонувалось надати на адресу суду розрахунок кількості робочих днів, які б [PERSON] міг би відпрацювати в період з 13 лютого 2014 р., якби не був звільнений з роботи, з урахуванням скороченого робочого тижня. Листом від 21 січня 2015 р. представник відповідача Павленко Ж.Г. повідомила, що вони такий розрахунок надати не можуть, оскільки в запитуваний період працівник в філії не працював, а відтак на нього не складались графіки роботи та табелі робочого часу.. В даному випадку, [PERSON] працював при скороченому робочому тижні та звільнився 13 лютого 2014 р. в період дії наказу про скорочений робочий тиждень в філії. З наказу філії «Ріпкинський райавтодор» ДП «Чернігівський облавтодор» від 31 лютого 2014 р. № 40 вбачається, що на лютий 2014 р. був затверджений графік вихідних днів при скороченому робочому тижні та у [PERSON] вихідними днями були: 5, 6, 7, 8, 12, 13 лютого. Відомості про вихідні дні з 14 лютого 2014 р. щодо [PERSON] в наказі не відображено. З наказів філії «Ріпкинський райавтодор» ДП «Чернігівський облавтодор» від 28 лютого 2014 р. № 48, від 31 березня 2014 р. № 50, від 30 квітня 2014 р. № 50/1, від 30 травня 2014 р. № 54, від 27 червня 2014 р. № 63, від 31 липня 2014 р. № 65, від 29 серпня 2014 р. № 69, від 29 вересня 2014 р. № 75, від 31 жовтня 2014 р. № 77 вбачається, що були затверджені графіки вихідних днів при скороченому робочому тижні на березень, квітень, травень, червень, липень, серпень, вересень, жовтень, листопад 2014 р.. В цих наказах та в табелях обліку використання робочого часу за вказані місяці прізвище [PERSON] не відображено. При цьому, не вдаючись до оцінки наказу філії «Ріпкинський райавтодор» № 6 від 13.02.2014р. про звільнення [PERSON] з посади водія за появу на роботу в нетверезому стані, копія якого відсутня в матеріалах справи, суд вважає, що наказом філії «Ріпкинський райавтодор» ДП «Чернігівський облавтодор» від 31 лютого 2014 р. № 40 та табелем обліку використання робочого часу за лютий 2014 р. підтверджено, що [PERSON] 13 лютого 2014 р. не працював, а відтак слід застосовувати до даної ситуації положення абз. 2 ч. 1 ст. 116 КЗпП України щодо того, що розрахунок зі звільненим працівником провадиться наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. [PERSON], в порушення приписів ст.ст. 10, 11, 57-60 ЦПК України не довів пред'явлення вимог про розрахунок до філії «Ріпкинський райавтодор» ДП «Чернігівський облавтодор» в період з 14 лютого 2014 р. по 31 березня 2014 р, включно. В той же час, видача довідки філії «Ріпкинський райавтодор» ДП «Чернігівський облавтодор» від 1 квітня 2014 р. № 55 в якій відображені заборговані суми свідчить, що [PERSON] з вимогами про розрахунок звернувся до філії саме 1 квітня 2014 р. і наступного дня після цієї дати, тобто 2 квітня 2014 р. відповідач повинен був провести повний розрахунок з позивачем. Між тим, як вже зазначалось вище на даний час повний розрахунок з позивачем не проведений та залишається невиплаченою надбавка за спецхарчування в сумі 74 грн. 44 коп.. Враховуючи той факт, що документально підтверджено те, що [PERSON] не працював в філії 13 лютого 2014 р., зважаючи на те, що у будь-якому випадку накази про скорочений робочий тиждень не можуть стосуватися звільненого працівника і не можуть на нього розповсюджуватися, те, що суд самостійно не може вирахувати скільки б міг відпрацювати [PERSON], якщо не був би звільнений з роботи при скороченому робочому тижні, беручи до уваги те, що позивач просить провести розрахунок по 22 січня 2015 р., виходячи з меж судового розгляду, приймаючи до уваги відсутність спору про розмір заборгованої суми станом до пред'явлення даного позову, суд вважає, що відповідач порушив вимоги абз. 2 ч. 1 ст. 116 КЗпП України, а тому слід на нього покласти відповідальність, встановлену ст. 117 КЗпП України та стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 2 квітня 2014 р. по 22 січня 2015 року, що складає 201 робочий день, без урахування того факту, що в цей період в філії був встановлений скорочений робочий тиждень. З довідки від 22.12.2014 р. № 256 за підписом головного бухгалтера філії «Ріпкинський райавтодор» ДП «Чернігівський облавтодор» Павленко Ж.Г., яка є одночасно представником ДП «Чернігівський облавтодор» вбачається, що кількість відпрацьованих днів в грудні 2013 р. становила 13 робочих днів, за цей період розмір заробітної плати становив 906 грн. 01 коп., в січні 2014 - 8 робочих днів, розмір заробітної плати - 648 грн. 53 коп., тобто середньоденна заробітна плата [PERSON] становила 74 грн. 03 коп.. Таким чином за затримку заробітної плати ДП «Чернігівський облавтодор» має сплатити [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 14 880 грн. 03 коп. /з обов'язковим відрахуванням належних платежів/, виходячи з наступного розрахунку: 201 (робочі дні) х 74 грн. 03 коп. (середньоденний заробіток) = 14 880 грн. 03 коп.. Таким чином, ці позовні вимоги слід задовольнити частково. Статтею 237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Вирішуючи вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди, на підставі ст. 237-1 КЗпП України, суд погоджується з доводами останнього про те, що шляхом тривалої невиплати заробітної плати йому було завдано душевних страждань, він був змушений долучати додаткові зусилля для організації свого життя. З огляду на це, заперечення представників відповідача в цій частині є безпідставними. Враховуючи вищеописані характер і спосіб завдання цих втрат, тривалість їх, виходячи з засад розумності, виваженості й справедливості, суд знаходить, що розмір відшкодування [PERSON] моральної шкоди належить визначити у розмірі 500 грн., який буде достатнім для справедливої сатисфакції. При розподілі судового збору, враховуючи звільнення позивача при зверненні до суду від сплати судового збору, виходячи з ч. 3 ст. 81 ЦПК України, суд знаходить, що з ДП «Чернігівський облавтодор» слід стягнути в дохід держави 210 грн. 30 коп. судового збору пропорційно задоволеним вимогам майнового характеру та 60 грн. 90 коп. судового збору пропорційно задоволеним вимогам немайнового характеру, а всього 271 грн. 30 коп..

Outcome: partial