Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-05 00:00:00

Позивач - ПАТ КБ «Приватбанк» звернулось з позовом до відповідачів ТОВ «Ділайт-Україна», [PERSON] про стягнення заборгованості у розмірі 2 420 590,13 грн. В судовому засіданні представником позивача було подано заяву, якою позивач фактично зменшив розмір позовних вимог і згідно якої просить суд стягнути з відповідача заборгованість в розмірі 1 325 093,26 грн. Позовні вимоги обґрунтовані наступними обставинами. 21.03.2013 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ТОВ «Ділайт-Україна» було укладено кредитний договір К4VKLOF03243 та угоду про використання електричного цифрового підпису від 12.03.2013 року, в якій сторони засвідчують згоду про ведення документообігу шляхом накладання електронного цифрового підпису. Відповідно до умов договору, позивач - ПАТ КБ «Приватбанк» зобов'язався надати відповідачу-1 ТОВ «Ділайт-Україна» кредит у розмірі 1 000 000,00 грн. на термін до 20.03.2014 року, а відповідач-1 зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. Згідно з умовами договору, погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати відповідач-1 повинен надати банку грошові кошти (щомісячні платежі) для погашення заборгованості за Кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно кредитного договору. Відповідно до договору, у випадку порушення зобов'язань за кредитним договором відповідач-1 сплачує банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом. Позивач свої зобов'язання за договором виконав у повному обсязі, а саме - надав відповідачу кредит у розмірі 1 000 000,00 грн. В забезпечення виконання зобов'язання за Договором К4VKLOF03243 від 21.03.2013 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено договір поруки К4VKLOF03243/DP від 21.03.2013 року, за яким [PERSON] поручився за належне виконання відповідачем-1 умов кредитного договору і є солідарним боржником перед банком, оскільки відповідно до п.1.2 Договору поруки К4VKLOF03243/DP поручитель відповідає перед банком у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, винагород, відшкодування збитків. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 01.09.2014 року було задоволено позов ПАТ КБ «Приватбанк» до ТОВ «Ділайт-Україна», [PERSON] про стягнення заборгованості, яким вирішено стягнути заборгованість за кредитним договором в розмірі 1 146 496,87 грн. та витрати, пов'язані з розглядом справи в розмірі 3 654,00 грн. Відповідно до п. 2.2.2. Кредитного договору, позичальник зобов'язується сплатити проценти за весь час фактичного користування кредитом згідно з.п.п. 4.1, 4.2, 4.3 цього договору; Згідно з 5.1 Кредитного договору у випадку порушення позичальником будь-якого із зобов'язань зі сплати процентів за користування кредитом передбачених п.п.2.2.2, 4.1, 4.2, 4.3 Договору, термінів повернення кредиту, передбачених п.п. 1.2, 2.2.3, 2.3.4 Договору, позичальник сплачує банку за кожен випадок порушення пеню у розмірі подвійної ставки НБУ, яка діяла у період, за яких; виплачується пеня, від суми простроченного платежу за кожен день прострочення платежу. Відповідно до п. 5.4 Кредитного договору нарахування неустойки за кожен випадок порушення зобов'язань, передбаченої п.п. 5.1,5.2, цього договору, здійснюється протягом 15 років з дня коли відповідне зобов'язання повинне було бути виконане позичальником. Згідно із ч.1 ст.259 ЦК України сторонам дозволено за домовленістю збільшувати встановлену законом як загальну, так і спеціальну позовну давність. Відповідно до п. 5.7 Кредитного договору, строки позовної давності по вимогам щодо стягнення кредиту, процентів за користування кредитом, винагороди, неустойки-пені, штрафів за цим договором встановлюються сторонами тривалістю 15 років. Згідно ст. 554 Цивільного кодексу України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Відповідно до п. 5.1 Договору поруки № К4VKLOF03243/DP від 21.03.2013 року укладеного між банком та поручителем [PERSON] визначено, що сторони домовились збільшити встановлену законом позовну давність, дійшовши згоди, що до передбачених Договором вимог кредитора до поручителя позовна давність встановлюється тривалістю 15 років. Відповідно до вимог ст.ст. 610, 554 ЦК України боржник та поручитель несуть відповідальність як солідарні боржники. Станом на день звернення ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" до суду, рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 01.09.2014 року не виконано боржниками, сума основного боргу (тіло кредиту) не погашена. Згідно детального розрахунку, наданого позивачем, станом на 14.07.2015 року заборгованість за кредитним договором становить 1 325 093, 26 грн., яка складається з 1 274 093, 26 грн. заборгованості за кредит та 51 000 грн. штрафу згідно вимог п. 5.8. договору. Зазначену заборгованість позивач просить стягнути солідарно з відповідачів. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, просила їх задовольнити. Представник відповідача-1 ТОВ «Ділайт-Україна» в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, свого представник до суду не направив, письмових заперечень не надав. Відповідач-2 [PERSON] та його представник в судовому засіданні надали письмові заперечення, відповідно до яких згідно з ч. 4 ст. 559 ЦК України на даний момент порука припинена, оскільки позивачем не було використано його право протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання пред'явити вимоги до нього як до поручителя, просили врахувати правову позицію викладену Верховним Судом України у постанові від 17.09.2014 року при розгляді справи № 6-53цс14 та відмовити в задоволенні позову в частині стягнення з [PERSON] як солідарного боржника, заборгованості за кредитним договором. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. 21.03.2013 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ТОВ «Ділайт-Україна» було укладено кредитний договір К4VKLOF03243 та угоду про використання електричного цифрового підпису від 12.03.2013 року (а.с. 8-13). Відповідно до умов договору, ПАТ КБ «Приватбанк» зобов'язався надати відповідачу-1, кредит у розмірі 1 000 000,00 грн. на термін до 20.03.2014 року, а відповідач-1 зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. В забезпечення виконання зобов'язання за Договором К4VKLOF03243 від 21.03.2013 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено договір поруки К4VKLOF03243/DP від 21.03.2013 року (а.с. 15). Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 01.09.2014 року задоволено позовні вимоги Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ділайт-Україна», [PERSON], вирішено стягнути солідарно з відповідачів на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 1 146 496,87 грн. та витрати, пов'язані з розглядом справи, в розмірі 3 654,00 грн. (а.с. 35, 36). Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 06.11.2014 року рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 01.09.2014 року залишено без змін (а.с. 37, 38). Відповідно до ст. 61 Цивільного процесуального кодексу України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Як роз'яснено в абз. 1, 2 п. 17 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 року № 5, зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК). Такі підстави, зокрема, зазначені у статтях 599 - 601, 604 - 609 ЦК. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК. Відповідно до п. 2.2.2. Кредитного договору, позичальник зобов'язується сплатити проценти за весь час фактичного користування кредитом згідно з.п.п. 4.1, 4.2, 4.3 цього договору Згідно розрахунку, наданому до уточненої заяви, заборгованість за кредитним договором станом на 14.07.2015 року становить 1 325 093,26 грн. (за вирахуванням суми заборгованості, вже стягнутої за рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 01.09.2014 року), та складається з 1 274 093.26 грн. - заборгованість за кредитним договором + 51000.00 грн. (штраф за п.5.8. договору). Наявність зазначеної заборгованості боржником за кредитним договором, які наявність обов»язку щодо сплати зазначеної заборгованості внаслідок неналежного виконання умов кредитного договору - відповідачем-1 ТОВ «Ділайт-Україна» не спростований, тому вимога позивача про стягнення цієї заборгованості з відповідача-1 ТОВ «Ділайт-Україна» є обгрунтованою і пядлагє задоволенню. Щодо підстав стягнення цієї заборгованості з [PERSON], як з солідарного боржника за договором поруки, судом встановлено наступне. Згідно ч. 1 ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Відповідно до ч. 1 ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. За змістом ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Згідно з п. 4.1. Договору поруки, договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання зобовязань за Кредитним договором. Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі сплином якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України). Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою, або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України). Стаття 253 ЦК України визначає, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Відповідно до вимог ст. 360-7 ЦПК України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. При ухваленні постанов Верховного Суду України у справі № 6-53цс15 від 17.09.2014р Верховний Суд України виклав правову позицію в якій зазначено, що : «Регулюючи правовідносини з припинення поруки у зв'язку із закінченням строку її чинності частина четверта статті 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки (перше речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, якщо кредитор не пред'явить вимоги до поручителя (друге речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов'язання не встановлено або встановлено моментом пред'явлення вимоги), якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя (третє речення частини четвертої статті 559 ЦК України). Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не може. З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов'язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення "пред'явлення вимоги" до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред'явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання. Отже, виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем). Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя». Зазначена правова позиція також підтверджена і постановою Верховного Суду України у справі № 6-6цс14 від 17.09.2014р Верховний Суд України, в якій зазначено, що: «Строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов'язання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обов'язок поручителя по його закінченні припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може. Отже, вимогу до поручителя про виконання взятого ним зобов'язання має бути пред'явлено в межах строку дії поруки (6 місяців, 1 року чи будь-якого іншого строку, який встановили сторони в договорі). Тому навіть якщо в межах строку дії поруки була пред'явлена претензія і поручитель не виконав вказані в ній вимоги, кредитор не має права на задоволення позову, заявленого поза межами вказаного строку, оскільки із закінченням строку припинилося матеріальне право». Враховуючи те, що рішенням дніпровського районного суду м. Києва, яке залишене без змін Апеляційним судом м. Києва, з відповідача-2, в солідарному порядку було стягнуто заборгованість по кредитному договорі, оскільки вказане рішення набрало законної сили 06.11.2014 року тому суд вважає, що строк в даному випадку слід визначати з моменту набрання рішенням законної сили, так як порука зазначеними рішеннями визнана чинною, у зв'язку з чим було застосоване солідарне стягнення. Позивач звернувся із позовом до суду 19.11.2015 року, більше як через рік з моменту набрання рішення законної сили, тобто, тоді, коли порука [PERSON] припинилася. Із вище зазначених суд не убачає підстав для стягнення з [PERSON], як з солідарного боржника, суми заборгованості. Отже, позов підлягає частковому задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, якщо сторона, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Судові витрати, понесені позивачем, слід стягнути з відповідача-1 ТОВ "Ділайт-Україна". Враховуючи вищевикладене та

Outcome: partial