Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-14 00:00:00

До Приморського районного суду м. Одеси 03.06.2013 року надійшов позов [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , пред`явлений до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю, повернення квартири до первісного стану та усунення перешкод у користуванні приміщенням загального користування. Ухвалою суду від 02.09.2013 року (с. Турецький О.С. ) провадження у справі було відкрито. У подальшому, 24.01.2014 року, позов [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] був уточнений, пред`явлений до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , Управління житлово-комунального господарства та паливно-енергетичного комплексу Одеської міської ради (а.с.99-102, т.1). В обґрунтування заявлених вимог, позивачі зазначили наступне. [PERSON] та [PERSON] на підставі договору дарування від 06 грудня 2007 року, зареєстрованого в реєстрі за № 961 належить у рівних частках кожній 158/1000 частин квартири сумісного заселення [ADDRESS] . [PERSON] на підставі договору дарування від 11 вересня 2004 року, зареєстрованого в реєстрі за № 8-4139 належить 192/1000 чистини квартири сумісного заселення [ADDRESS] . Відповідачам по справі: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на праві приватної спільної часткової власності належить 406/3000 вищевказаної квартири кожному. Окремо відповідачці [PERSON] на праві приватної власності належить 244/1000 частин квартири сумісного заселення. Позивачі в своєму позові зазначають, що з часу придбання часток у квартирі вони постійно проживають та користуються її житловими та нежитловими приміщеннями. Квартира має два виходи з коридору площею 7,9 кв.м.. До 2007 року у користуванні [PERSON] та членів її родини знаходилися кімнати площею 8,6 кв.м., 9,8 кв.м., прилеглі до коридору 7.9 кв.м. та кімнати 22.5 кв.м.. У 2007 році [PERSON] самочинно, без належного дозволу, провела реконструкцію вищевказаних кімнат, об`єднавши їх в одну - площею 26,9 кв.м., отримала технічний паспорт та свідоцтво про право власності на житло № [NUMBER] , а 28.11.2007 року подарувала реконструйовану кімнату [PERSON] за договором дарування, який зареєстрований в реєстрі за № 798 та посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Пашичевою Г.Л.. Позивачки зазначають, що дозволу на реконструкцію вони не надавали, а також відсутні будь-які дозвільні документи. У 2008 році [PERSON] провела реконструкцію квартири, яка була їй подарована [PERSON] , знов розділивши її приміщення: на кімнату площею 15,0 кв.м. та кімнату площею 11.4 кв.м. з якої зробила вихід з мармуровими сходами. У позові зазначено, що відповідачі виділили частину квартири в окрему без урахування інтересів інших співвласників, без їх згоди, позбавивши виходу інших власників до центрального виходу з квартири. Провели таке виділення без рішення суду та експерта про можливість виділення частки зі спільної часткової власності, поставивши співвласників у нерівне положення. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 08.12.2014 року (с. Турецький О.С. ) у задоволенні позову [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] було відмовлено (а.с.239-242, т.1). Рішення апеляційного суду Одеської області від 21.04.2015 року було частково задоволено апеляційну скаргу [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ; рішення Приморського районного суду м. Одеси від 08.12.2014 року змінено в частині викладення мотивувальної частини; у решті рішення суду залишено без змін (а.с.303-308, т.1). Ухвалою ВССУ від 16.09.2015 року (а.с.31-34,т.2) було задоволено касаційну скаргу [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] : рішення Приморського районного суду м. Одеси від 08 грудня 2014 року та рішення апеляційного суду Одеської області від 21 квітня 2015 року скасовані, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Справа розподілена на суддю Приморського районного суду м. Одеси Погрібного С.О.. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 15.12.2015 року позов [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] був залишений без розгляду (а.с.78, т.2). Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 23.03.2016 року (а.с.116-118, т.2) ухвалу суду 1ї інстанції було скасовано, справу направлено до суду 1ї інстанції для подальшого розгляду по суті позовних вимог. Ухвалою суду (с. Погрібний С.О.) від 09.09.2016 року по справі було призначено судову будівельно-технічну експертизу, на час проведення якої провадження у справі було зупинено. Висновок №023/16 від 23.12.2016 року судової будівельно-технічної експертизи був наданий до суду 27.12.2016 року (а.с.1-20, т.3). Позовні вимоги [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] були уточнені 15.05.2017 року (а.с.72-74, т.3), пред`явлені до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , Департаменту комунальної власності Одеської міської ради, Управління житлово-комунального господарства та паливно-енергетичного комплексу Одеської міської ради, за якими просили: 1.Зобов`язати [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] не перешкоджати [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] користуватися житловими та нежитловими приміщеннями квартири спільного загального заселення [ADDRESS] ; 2.Зобов`язати [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] усунути перешкоди у користуванні власністю [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] шляхом забезпечення постійного доступу до усіх приміщень квартири спільного загального заселення [ADDRESS] , які знаходяться у власності позивачів, з постійного входу з клітини з мармуровими сходами, які розташовані у під`їзді загального користування; 3.Зобов`язати [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] відновити двірний проріз, через який здійснюється доступ до коридору №12 площею 14,8 кв.м. з прохідної кімнати площею 26,38 кв.м., через яку здійснювався доступ з під`їзду до усіх приміщень квартири (та яка відображена у технічному паспорті за 1934 рік як кімната № 5 ) за особистий рахунок та відновити дверний проріз, який забезпечує доступ до квартири з під`їзду загального користування з маршовими сходами; 4. Зобов`язати [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] знести за особистий рахунок самочинне переобладнання кімнати №5 площею 26,38 кв.м., яке відображено (самочинна реконструкція) у технічному паспорті від 15.04.2008 року; 5. Зобов`язати [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] забезпечити [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] вільний доступ до коридорів загального користування, приміщень квартири та постійного входу до квартири зі сходової площадки з мармуровими сходами на якій розташована квартира [ADDRESS] ; 6. Визнати Розпорядження органу приватизації № 204968 від 21 листопада 2007 року, виданий УЖКГ та ПЕК ОМР на ім`я [PERSON] - незаконним та скасувати; 7. Визнати свідоцтво про право власності на житло № [NUMBER] , яке зареєстровано і записано у реєстрову книгу за № 8-21403 від 21 листопада 2007 року на 244/1000 частин квартири [ADDRESS] видане на ім`я [PERSON] - недійсним; 8. Визнати договір дарування, укладений 28.11.2007 року, який зареєстрований в реєстрі за № 798 та посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Пашичевою Г.Л., що складає 244/1000 частин квартири [ADDRESS] між [PERSON] та [PERSON] - недійсним; 9. Визнати розпорядження, яке видано на ім`я [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] Управлінням житлово-комунального господарства Міськвиконкому ОМР народних депутатів від 14 липня 1997 року №96983, яке зареєстровано і записано в реєстраційну книгу за №11-9504 - незаконним та скасувати; 10. Визнати свідоцтво про право власності на 406/1000 частин квартири [ADDRESS] , яке було видано на ім`я [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] Управлінням житлово-комунального господарства Міськвиконкому ОМР народних депутатів 14.07.1997 року - недійсним. До суду представником відповідача - адв. [PERSON] 16.05.2017р. було подано заяву про застосування до спірних правовідносин строків позовної давності (а.с.81-84, т.3). 29.05.2017р. до суду позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулись з уточненим позовом (а.с.94 т.3 -96), який не підписаний [PERSON] , за яким просили : 1.Зобов`язати [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] не перешкоджати [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] користуватися житловими та нежитловими приміщеннями квартири спільного загального заселення [ADDRESS] ; 2.Зобов`язати [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] усунути перешкоди у користуванні власністю [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] шляхом забезпечення постійного доступу до усіх приміщень квартири спільного загального заселення [ADDRESS] , які знаходяться у власності позивачів, з постійного входу з клітини з мармуровими сходами, які розташовані у під`їзді загального користування; 3.Зобов`язати [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] відновити двірний проріз, через який здійснюється доступ до коридору №12 площею 14,8 кв.м. з прохідної кімнати площею 26,38 кв.м., через яку здійснювався доступ з під`їзду до усіх приміщень квартири (та яка відображена у технічному паспорті за 1934 рік як кімната № 5 ) за особистий рахунок та відновити дверний проріз, який забезпечує доступ до квартири з під`їзду загального користування з маршовими сходами; 4. Зобов`язати [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] знести за особистий рахунок самочинне переобладнання кімнати №5 площею 26,38 кв.м., яке відображено (самочинна реконструкція) у технічному паспорті від 15.04.2008 року; 5. Зобов`язати [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] забезпечити [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] вільний доступ до коридорів загального користування, приміщень квартири та постійного входу до квартири зі сходової площадки з мармуровими сходами на якій розташована квартира [ADDRESS] ; 6. Визнати Розпорядження органу приватизації № 204968 від 21 листопада 2007 року, виданий УЖКГ та ПЕК ОМР на ім`я [PERSON] - незаконним та скасувати; 7. Визнати свідоцтво про право власності на житло № [NUMBER] , яке зареєстровано і записано у реєстрову книгу за № 8-21403 від 21 листопада 2007 року на 244/1000 частин квартири [ADDRESS] видане на ім`я [PERSON] - недійсним; 8. Визнати договір дарування, укладений 28.11.2007 року, який зареєстрований в реєстрі за № 798 та посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Пашичевою Г.Л., що складає 244/1000 частин квартири [ADDRESS] між [PERSON] та [PERSON] - недійсним; 9. Визнати розпорядження, яке видано на ім`я [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] Управлінням житлово-комунального господарства Міськвиконкому ОМР народних депутатів від 14 липня 1997 року №96983, яке зареєстровано і записано в реєстраційну книгу за №11-9504 - незаконним та скасувати; 10. Визнати свідоцтво про право власності на 406/1000 частин квартири [ADDRESS] , яке було видано на ім`я [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] Управлінням житлово-комунального господарства Міськвиконкому ОМР народних депутатів 14.07.1997 року - недійсним. До суду 05.09.2017 року надійшов зустрічний позов [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с.124-131, т.3), пред`явлений до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , Департаменту комунальної власності Одеської міської ради, за яким просили: 1.Зобов`язати відповідачів не перешкоджати у користування нежитловими приміщеннями квартири спільного заселення [ADDRESS] ; 2.зобовязати відповідачів усунути перешкоди шляхом не перешкоджання користування кухнею, на плані архіву, яка позначена №12, і знаходиться у загальному користуванні співвласників згідно вказаних долей, належних родині [PERSON] , спільного заселення під [ADDRESS] ; 3. визнати розпорядження органу приватизації від 05 серпня 1997 року №101085, видане УЖКГ та ПЕК ОМР на ім`я [PERSON] незаконним та скасувати; 4. визнати свідоцтво про право власності на житло від 05.08.1997 року, видане на ім`я [PERSON] , згідно якого йому належить 192/1000 частин квартири загального заселення за адресою [ADDRESS] , зареєстроване та записане в реєстраційну книгу за № 11-9606- недійсним; 5. визнати договір дарування, укладений 11.09.2004 року, відповідно до якого [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняла у дар 192/1000 частин квартири за адресою [ADDRESS] , укладений у державного нотаріуса першої одеської державної нотаріальної контори Драло Г.Л., зареєстрований у реєстрі за №8-4139, - недійсним; 6. стягнути із відповідачів судові витрат. Також подано зустрічні позовні вимоги [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] обґрунтовані тим, що на підставі свідоцтва про право власності від 14.07.1997 року родині [PERSON] належить у рівних частках 406/1000 частин квартири спільного заселення [ADDRESS] , що складає 65,38 кв.м. від загальної площі вказаної квартири. На підставі договору дарування від 28.11.2007 року, [PERSON] належить 244/1000 частин вказаної квартири. Отже, взагалі родині [PERSON] по спірній квартирі належать 650/1000 частин квартири, житл.пл. 70,45 кв.м.. Посилились на те, що [PERSON] 05.08.1997 року став власником 192\\1000 частин вказаної квартири загального заселення, яка в цілому складається з 6 кімнат, заг.пл. - 162,5 кв.м., у тому числі житл.пл. 102,7 кв.м., на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради народних депутатів 05.08.1997 року за №11-9606, зареєстрованого в ОМБТІ та РОН в книзі №167пр., на сторінці №144, реєстраційний номер 7365177. У подальшому, 11.09.2004 року, [PERSON] подарував на користь [PERSON] 192/1000 частин квартири за адресою [ADDRESS] . Позивачі за зустрічним позовом вважають, що [PERSON] отримав свідоцтво про право власності з грубими порушеннями, про які їм стало відомо лише в 2017 році. Вказували, що доля [PERSON] має бути 162/1000 частини замість отриманої ним 192/1000 частин, ОМБТІ та РОН недосконало вивчено та обраховано розмір часток кожного із наймачів, а УЖКХ виконкому Одеської міської ради не перевірено подані матеріали та видано свідоцтво про право власності на житло, в яких частки квартири та площі займаної відповідними користувача не відповідають дійсності. Правовими підставами зазначили положення 383, 386, 391 ЦК України. На підставі Указу Президента України № 417/2017 від 14 грудня 2017 року суддю Погрібного С.О. призначено на посаду судді Верховного Суду у Касаційний цивільний суд, тому з метою дотримання розумних строків розгляду справи, здійснено повторний автоматизований розподіл згідно розпорядження керівника апарату суду. Після повторного авторозподілу справа надійшла до провадження с. Домусчі Л.В .. Ухвалою суду від 23.01.2018 року була прийнята до провадження та призначена до розгляду у порядку загального позовного провадження. До суду 23.04.2018 року надійшов уточнений зустрічний позов від [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , (а.с.183-185, т.3) пред`явлений до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , за яким просили: - зобов`язати відповідачів не перешкоджати у користування нежитловими приміщеннями квартири спільного заселення [ADDRESS] ; - зобов`язати відповідачів усунути перешкоди шляхом не перешкоджання користування кухнею, на плані архіві, яка позначена №12, і знаходиться у загальному користуванні співвласників згідно вказаних долей, належних родині [PERSON] , спільного заселення під [ADDRESS] . Також 23.04.2018 року надійшов зустрічний позов [PERSON] (а.с.176-180, т.3), пред`явлений до [PERSON] , [PERSON] , Департаменту комунальної власності Одеської міської ради, Управління житлово-комунального господарства та паливно-енергетичного комплексу Одеської міської ради, за яким просив: -визнати незаконним та скасувати розпорядження органу приватизації від 05 серпня 1997 року №101085, видане УЖКГ та ПЕК ОМР на ім`я [PERSON] ; - визнати недійсними свідоцтво про право власності на житло від 05.08.1997 року, видане на ім`я [PERSON] , згідно якого йому належить 192/1000 частин квартири загального заселення за адресою [ADDRESS] , зареєстроване та записане в реєстраційну книгу за № 11-9606- недійсним; - визнати договір дарування, укладений 11.09.2004 року, відповідно до якого [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняла у дар 192/1000 частин квартири за адресою [ADDRESS] , укладений у державного нотаріуса першої одеської державної нотаріальної контори Драло Г.Л., зареєстрований у реєстрі за №8-4139, - недійсним. Обидва зустрічні позові обґрунтовані тими ж самими обставинами і підставами, що зустрічний позов в редакції від 05.09.2017 року (а.с.124-131, т.3). Ухвалою суду від 23.04.2018 року зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , Департаменту комунальної власності Одеської міської ради, Управління житлово-комунального господарства та паливно-енергетичного комплексу Одеської міської ради визнання незаконним та скасування розпорядження органу приватизації, визнання недійсними свідоцтва про право власності на житло та договору дарування - було залишено без руху. Також залишено без руху зустрічний позов [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод у користуванні нежитловими приміщеннями. 03 травня 2018 року [PERSON] та [PERSON] були усунуті недоліки зустрічних позовних заяв, визначені в ухвалі суду від 23.04.2018 року (а.с.219-222, 224-228, т.3). Ухвалою суду від 13.06.2018 року прийнято зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , Департаменту комунальної власності Одеської міської ради, Управління житлово-комунального господарства та паливно-енергетичного комплексу Одеської міської ради визнання незаконним та скасування розпорядження органу приватизації, визнання недійсними свідоцтва про право власності на житло та договору дарування та зустрічну позовну заяву [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод у користуванні нежитловими приміщеннями - до розгляду в одному провадженні у вищевказаній цивільній справі. Підготовче засідання було відкладено на 03.09.2018 року. До суду 14.08.2018 року надійшов відзив [PERSON] , [PERSON] , адв. Кудрік К.І. на зустрічні позови (а.с.2-5, т.4), згідно якого просили відмовити у їх задоволенні. Посилались на те, що приміщення кухні, коридорів, санвузлу знаходяться у спільному загальному користуванні оскільки відповідно до ст. 183 ЦК України є неподільними та відповідно до ст. 169 ЦК України стосовно них право власності здійснюється власниками за згодою усіх співвласників. Отже, кухня як спірне приміщення є приміщенням спільного користування і усі співвласники користуються нею за згодою усіх сторін та мають рівні права. Вимоги зустрічного позову щодо усунення перешкод у користуванні вважають зовсім не вмотивованими, позивачами за зустрічним позовом не зазначено яким шляхом потрібно усунути ці перешкоди та чим сторони по справі перешкоджають їм у користуванні кухнею. Ніяких доказів по зазначеним обставинам сторона [PERSON] не надає. Додатково у відзиві вказували, що звертаючись з зустрічним позовом [PERSON] просить визнати незаконним рішення Органу приватизації, визнати недійсним свідоцтво про право власності на ім`я [PERSON] та визнати недійсним договір дарування укладений між [PERSON] та [PERSON] , посилаючись на те, що частки співвласників у квартирі не відповідають часткам зазначеним у правовстановлюючих документах. Інших доводів або підстав визнання недійсними правовстановлюючих документів позивач за зустрічним позовом не заявляє. При цьому, вказували, що висновок судового експерта, виконаний у 2017 році, не проводив аналізу часток у квартирі спільного загального заселення, але встановив, що [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] неодноразово проводилися реконструкції у належних їм кімнатах, у зв`язку з чим постійно змінювалися площі у квартирі. При чому, [PERSON] будь-які реконструкції у квартирі не проводилися. Усі матеріали та технічна документація на квартиру знаходилася у матеріалах справи у вільному доступі з часу пред`явлення первісного позову, тобто більш ніж п`ять років та [PERSON] , були ознайомлені з матеріалами справи у повному обсязі. Додатково посилались на те, що лист [PERSON] , який додає [PERSON] до свого зустрічного позову, як доказ своїх позовних вимог, знаходиться в матеріалах справи з першого дня розгляду цієї справи (том 1, а.с.26-29), це не є новим документом та про його існування відомо сторонам значно раніше ніж справа розглядалася, про що свідчить дата видачі самого листа 10.10.2007 року. У відзиві вказували, що з аналізу правовстановлюючих документів вбачається, що на ім`я [PERSON] у 1997 році видано свідоцтво про право власності на житло на 192/1000 часток, на ім`я [PERSON] видано свідоцтво про право власності на 406/1000 часток у 1997 році. Нерозподілена (тобто не приватизована) частка у квартирі на той час складала 402/1000 часток. Таким чином, 192/1000 + 406/1000 + 402/1000 = 1000/1000, що становить одиницю на час видачі первісних правовстановлюючих документів, що свідчить про відсутність будь-яких порушень з боку [PERSON] та відповідність його правовстановлюючих документів дійсним обставинам, які існували на той час у квартирі. Подальша зміна площі у квартирі, у зв`язку з неодноразовими самочинними діями [PERSON] , [PERSON] по реконструкції приміщень квартири без згоди інших співвласників не є підставою для визнання свідоцтва [PERSON] недійсними. Таким чином, заяву [PERSON] про те що він дізнався про деякі обставини на які він посилається тільки у 2017 році, вони вважають такою, не відповідає дійсності, оскільки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , ще з 1997 року знали про отримання свідоцтва [PERSON] та розмір його частки. За таких підстав у задоволенні і цього позову просили відмовити. Також 20.08.2018р. [PERSON] подано заяву про застосування строків давності до вимог [PERSON] про визнання свідоцтва, договору дарування недійсними (а.с.6-7, т.4). Ухвалою суду від 03.09.2018 року за клопотання представника [PERSON] - адвоката Кудрік К.І. було вирішено питання про витребування доказів із Одеського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області копію актового запису про смерть [PERSON] , яка була зареєстрована та проживала у [ADDRESS] ; та з Третьої Одеської державної нотаріальної контори відомості щодо особи, яка звернулася з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] . Розгляд справи відкладено на 05.11.2018 року. Витребувані докази були надані до суду 24.09.2018 року (а.с.42-43, т.4) та 26.09.2018 року (а.с.45-106, т.4). До суду 19.11.2018 року надійшла відповідь на відзив від адв. [PERSON] та [PERSON] (а.с.144-145, т.4). Протокольною ухвалою суду від 19.11.2018р. до участі у справі в якості правонаступника померлої [PERSON] залучено її сина - [PERSON] . Розгляд справи 14.01.2019 року був відкладений на 25.02.2019 року через неявку сторін. Ухвалою суду від 25.02.2019 року підготовче провадження у справі було закрито та справу призначено до розгляду по суті. Розгляд справи неодноразово (23.05.2019 року, 23.07.2019 року, 05.11.2019 року) відкладався. Протокольною ухвалою 23.01.2020 року суд за клопотанням сторін у порядку ст. 55 ЦПК України залучив до участі у справі правонаступника Управління житлово-комунального господарства та паливно-енергетичного комплексу Одеської міської ради - Департамент міського господарства Одеської міської ради. Розгляд справи було відкладено на 18.03.2020 року. Через неявку сторін розгляд справи 18.03.2020 року був відкладений на 10.06.2020 року; розгляд справи 10.06.2020 року був відкладений на 15.09.2020 року для вирішення питання про виклик свідків. У судовому засіданні 15.09.2020 року надали свої пояснення як свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] .. Розгляд справи було відкладено на 08.12.2020 року з метою виклику експерта. Розгляд справи 08.12.2020 року був відкладений на 30.03.2021 року у зв`язку з неявкою експерта та подання ним прохання про викладення питань у письмовому вигляді. Такі питання були наданні до суду та відповідь на них надійшла до суду 02.03.2021 року (а.с.160-162, т.5). У судовому засіданні 30.03.2021 року були заслухані пояснення сторін із приводу відповідей експерта та пояснення [PERSON] за зустрічним позовом. По справі було оголошено перерву до 14.04.2021 року. У судових засіданнях 14.04.2021 року, 23.06.2021 року суд перейшов до дослідження доказів, та у зв`язку з розглядом інших справ, по справі оголошувались перерви. Ухвалою суду від 14.09.2021 року було залишено без розгляду цивільну справу за первісним позовом [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , Департаменту комунальної власності Одеської міської ради, Департамент міського господарства Одеської міської ради про усунення перешкод у користуванні власністю та приміщеннями загального користування, приведення квартири у попередній стан, визнання свідоцтв про право власності недійсними у частині позовних вимог [PERSON] . У судовому засіданні 14.09.2021 року були присутні: відповідач [PERSON] , представник відповідача - [PERSON] , відповідач [PERSON] , які первісні позовні вимоги [PERSON] , [PERSON] не визнали та просили відмовити у їх задоволенні, задовольнивши зустрічні позови. Інші учасники процесу у судове засідання не з`явились, були сповіщенні про час та місце розгляду справи належним чином. Представники Департаменту комунальної власності Одеської міської ради та Департаменту міського господарства Одеської міської ради поважність причин неявки суду не повідомили та будь-яких клопотань до суду не заявляли. Від [PERSON] та представника позивача за первісним позовом - адв. Кудрік К.І. до суду надійшла заява, згідно якої просили справу розглядати за їх відсутності, задовольнивши первісним позов та відмовити у задоволенні зустрічних позовів. Від [PERSON] до суду надійшли письмові пояснення, згідно яких остання посилалась на те, що вона зі своєю сім`єю проживає у спірній комунальній квартирі за адресою [ADDRESS] , вже 52 роки. ЇЇ батьки отримали за ордером дві кімнати в цій комуні згідно тех. плану архіву 34 і 47 року це кімнати № 3 №7. Нашими сусідами по комуні були [PERSON] кімн № 5 [PERSON] кімн. № 1 і [PERSON] № 4 згідно тех. плану архіву 34 і 47 року. Вказувала, що парадним входом користувалися тільки її сім`я проживає в кімн № 3 №7 і сусідка [PERSON] №5. Коридори № 6 №8 , через які можна вийти в парадну, були місцем загального користуванні тільки для власників 3-х кімнат №3 №7 №5, вихід з яких є в ці коридори, а потім і в парадну, тобто наша сім`я [PERSON] і [PERSON] . Кімнати сусідів [PERSON] кімн №1 і [PERSON] кімн №4 мали вихід тільки в загальний комунальний коридор № 4а, з якого мали вихід тільки на металеву драбину. Такий порядок користування для мешканців встановлювали не вони, а державними органами, які видавали ордери на житлові кімнати. Ніхто ніколи з сусідів комуни не проходив через житлову кімнату [PERSON] №5. Згідно письмових пояснень, у 80-х роках [PERSON] померла у віці 80 років, а [PERSON] переїхали по за іншою адресою. В комуні проживали тільки моя сім`я [PERSON] і [PERSON] ..Вільні житлові кімнати № 1 №5 знаходяться в різних кінцях комуни були закриті і опечатані. У 1980 році в ці дві опечатані житлові кімнати №1 №5 25 + 27 = 52 кв.м, тобто колишніх мешканців [PERSON] та [PERSON] , вселили за ордером (надана в суд картка квартиронаймача з ордером на [PERSON] у складі 4-х осіб, чоловік, дружина і двоє малолітніх різностатевих дітей дочка 1976г.р. син 1978г.р. (Синові 2 роки і дочки-4 роки)). Щоб розділити проживання різностатевих малолітніх дітей [PERSON] в житловій кімнаті №5 (27 кв.м.) встановили картонні тимчасові перегородки, розділивши кімнату №5 на дві кімнатки і коридор. У дверних отворах цих кімнаток стояли не двері, а висіли фіранки. Кімнатками і коридорчиком користувались лише родина [PERSON] . Згодом померла власник кімн № 4 - [PERSON] і в її кімнату вселяється [PERSON] , потім кімната № 4 була передана [PERSON] .. [PERSON] був прописаний в цій кімнаті №4 один, але з ним проживали постійно його дружина [PERSON] і дочка [PERSON] .. У [PERSON] вхід в комунальну квартиру [ADDRESS] був із боку металевої драбини, а [PERSON] і [PERSON] були із парадної. У письмових поясненнях [PERSON] вказувала, що у 1994 р дочка [PERSON] . [PERSON] народжує дочку [PERSON] і склад сім`ї збільшується (сім`я із 5 осіб проживає в кімнатах №1 №5 ). У 1997 році дозволили приватизацію житла. [PERSON] замовляє техпаспорт на квартиру для приватизації, отримує техпаспорт в січні 1997 г. Але на приватизацію не подає. На цей момент в кімнатах № 3 і № 7 прописані і проживають 3 чол. сім`ї [PERSON] : [PERSON] (дружина), [PERSON] (Чоловік, ліквідатор 2-й кат. Наслідків аварії на Чорнобильській АЕС), [PERSON] (Син, дитина, яка потерпіла від Чорнобильської катастрофи). Ми - сім`я [PERSON] в травні 1997р. замовляємо теж техпаспорт для приватизації, до нас приходить інспектор БТІ і каже нам, що техпаспорт на вашу комуну вже зроблений сусідом [PERSON] , можете описувати тільки вашу житлову площу і ваші місця загального користування. Коридор 7.9 кв.м. для них - [PERSON] ніколи не був місцем загального користування, для нас все, що знаходиться за дверима в житловій кімнаті №5 [PERSON], є окремою спальнею і не більше (підтверджено всіма свідками викликаними до суду). Вказувала, що під час отримання їх родиною [PERSON] техпаспорта на кв. [ADDRESS] , на техпаспорті замовленому [PERSON] (це видно в пакеті документів наданих БТІ за запитом суду) з`являється дві печатки «поновлена» з датою 16.05.1997р., яка збігається з датою створення їх техпаспорта (титульний лист і лист експлікації). Потім ця печатка з датою перекреслена. На думку [PERSON] це свідчить про те, що надані ними - [PERSON] дані про житлову площу і місцях загального користування не були враховані в техпаспорті і аркуші експлікації, замовленому [PERSON] (коридор 7.9 у нього в техпаспорті є загальним, а не індивідуальним [PERSON]) і частина спільної комунальної кухні 5.1 кв.м внесена у [PERSON] в техпаспорт як його індивідуальна комора. Ними, [PERSON] , документи приватизації були отриманні в липні 1997р., а [PERSON] отримує приватизаційні документи тільки в серпні 1997р.. Вказувала, що [PERSON] фактично своїми діями присвоїв собі частину житлової площі сім`ї [PERSON] у вигляді коридору 7.9 кв.м., де в кімн. №1 №5 на той момент проживала сім`я в складі 5-ти осіб (одна з них малолітня онука [PERSON] . 3-рочки) Між тим, через кімнату №5 ніхто з сусідів сім`я [PERSON] і сім`я [PERSON] не ходить і притензій не пред`являти сім`ї [PERSON] . У 1998р. [PERSON] замовила техпаспорт в БТІ, а його дружина [PERSON] замовила техпаспорт в фірмі «Юрекс». Згідно техпаспортів подружжя у них в кімнаті №5 знаходяться тимчасові перегородки і коридор 7.9 кв.м. їх індивідуальний, але на приватизацію не подають. У 2003 р. після розлучення з [PERSON] (Дружина), [PERSON] (Чоловік) було виписано по суду з нашої комуни. Всі житлові 2кімн- 25 + 27 = 52 кв.м переоформлені за розпорядженням адміністрації з [PERSON] (Чоловік) на [PERSON] (Дружина) і адміністрацією підтверджено, що житлова площа у [PERSON] залишається незмінною 52 кв.м., що за посиланням [PERSON] ще раз підтверджує, що внесення коридора 7,9 кв.м. як загального тільки для [PERSON] не відповідає дійсності. Пізніше вони дізнались, що кімната № 4 вже не належить [PERSON] , а [PERSON] (Мати [PERSON] ) придбала вказану кімнату по дарчій і зареєструвала сина [PERSON] як особа має право на проживання в цій кімнаті №4. Сама ж [PERSON] проживала і була зареєстровала в самостійної 2-х кімнатній квартирі за адресою [ADDRESS] , власницею якої вона є. В комуні на [PERSON] вона ніколи не проживала. При цьому, [PERSON] подарував [PERSON] кімнату в нашій комуні з документами, де внесені дані, що не відповідають дійсності - їх місця загального користування у вигляді загального тільки для них коридором 7.9 кв.м. (на території житлової кімнати №5) а в продовженні і коридорів №6 №8 (Які знаходяться в загально користуванні тільки проживають в кімнатах №3 №7 №5) .Таким чином намагаючись прокласти собі шлях до виходу в парадну. При цьому, претензій із боку [PERSON] і її сина [PERSON] із приводу неможливості проходження через кімнату [PERSON] ніхто і ніколи не пред`являв з 2004 р. по 2013 р. (9 років). [PERSON] у своїх поясненнях посилалась на те, що при підготовці техпаспортів у 2007 р [PERSON] дізнався про наявність у [PERSON] загального, тільки для нього коридору 7.9, на території її житлової кімнати №5, та написала заяву до БТІ і УЖКГ про наявність такого порушення в документах [PERSON] і про те, що претензій з боку сусідів до [PERSON] ніхто і ніколи не пред`являв. Отримала відповідь, що кімната №5- 27 кв.м це її житлова кімната.. [PERSON] і [PERSON] отримують приватизаційні документи на розділені ними кімнати. У листопаді 2007р. кімнату №5 набувають вони - [PERSON] , а кімнату №1 набуває по дарчим в грудні 2007р [PERSON] і її дочка [PERSON] із входом з боку металевих сходів (гвинтовий на той момент конструкції). Пізніше донька [PERSON] виїжджає жити до помешкання чоловіка, а в комуні залишається її мати. Проте, з початку 2013 року [PERSON] починає вимагати, щоб вони [PERSON] придбали її кімнату, оскільки вона вже більше не може знаходиться в цій комуні через прокуреності, постійних п`янок і пияцтво сусідів проживають в комн.№4 [PERSON] і [PERSON], проте вони відмовились через відсутність коштів та наміру на придбання такої кімнати. Після чого, вона повідомила, що має намір погодитись на змову з [PERSON] та подати в суд із приводу того, шо вони [PERSON] перешкоджають у доступі входу через парадну, не зважаючи на те, що вони [PERSON] неодноразово повідомляли про незаконність включення [PERSON] спірного коридору до свого приміщення. Проте, після їх відмови [PERSON] , до них почали приходити судові повістки. За викладеного посилалась на безпідставність первісних вимог [PERSON] , [PERSON] . Відповідно до пункту 2 частини другої статті 223 ЦПК України суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку, зокрема з підстави першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними. Статтею 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Верховний Суд у постанові від 1 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18 виходив із того, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору. Отже, зважаючи на межі розгляду справи, а також належне сповіщення сторін, заяви сторони позивачів за первісним позовом, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності позивачів за первісним позовом та представників Департаменту комунальної власності Одеської міської ради, Департаменту міського господарства Одеської міської ради. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи, приходить до наступних висновків. Підставою первісних позовних вимог є вчинення відповідачами в 2007р. самочинного перепланування без згоди позивачів кімнати №29 пл.8,6 кв.м. та №10 житл. пл.. 9,8 кв.м. з знесенням стіни, яка відокремлювала ці кімнати від коридору загального користування №8 пл.7,9 кв.м. у результаті чого коридор став частиною їх кімнат, а наприкінці вказаного коридору відповідачі встановили броньовані двері. Такі дії позбавили позивачів користуватися коридором загального користування з виходом з квартири до під`їзду тому вони вимушені користуватися пожежним входом в квартиру. І саме ці вимоги вирішує суд, враховуючи положення закону. Відповідно до ст. 65-1 ЖК України ,наймачі жилих приміщень у будинку державного чи громадського житлового фонду можуть за згодою всіх повнолітніх членів сім`ї які проживають разом з ними,придбати займані ними приміщення у власність на підставах,передбачених чинним законодавством. Відповідно до ч.2 ст. 382 ЦК України власникам квартири у дво- або багатоквартирному житловому будинку належать на праві спільної сумісної власності приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше однієї квартири, а також споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир, а також власників нежитлових приміщень, які розташовані у житловому будинку. Відповідно до частини другої статті 383 ЦК України власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку. У частині другій статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (в редакції чинній на час будівництва спірного тамбура) встановлено, що власники квартир багатоквартирних будинків є співвласниками допоміжних приміщень будинку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і т. ін.) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають. У Рішенні Конституційного Суду України у справі про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків від 02 березня 2004 року № 4-рп/2004 зазначено, що в аспекті конституційного звернення і конституційного подання положення частини першої статті 1, положення пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» треба розуміти так: допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні і т. ін.) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього. Власник (власники) неприватизованих квартир багатоквартирного будинку є співвласником (співвласниками) допоміжних приміщень нарівні з власниками приватизованих квартир. Питання щодо згоди співвласників допоміжних приміщень на надбудову поверхів, улаштування мансард у багатоквартирних будинках, на вчинення інших дій стосовно допоміжних приміщень (оренда тощо) вирішується відповідно до законів України, які визначають правовий режим власності. Згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 09 листопада 2011 року № 14-рп/2011 у справі № 1-22/2011 щодо офіційного тлумачення положень пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» в аспекті конституційного звернення положення пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19 червня 1992 року № 2482-XII (2482-12) зі змінами необхідно розуміти так, що власники квартир дво- або багатоквартирних житлових будинків та житлових приміщень у гуртожитку, незалежно від підстав набуття права власності на такі квартири, житлові приміщення, є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою. Відповідно до ст. 2 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" від 19.06.1992 № 2482-XII (чинним в ред. станом на 26.07.1994 року ), рішення Конституційного Суду України № 4-рп\\2004 р. від 02.03.2004 року , місця загального користування у багатоквартирних будинків приватизації не підлягають. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 598/175/15-ц (провадження № 14-363цс19) зазначено: «При вирішенні спору Велика Палата Верховного Суду керується вимогами частини другої статті 10 Закону № 2482-XII, за якою власники квартир багатоквартирних будинків та жилої площі в гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень будинку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і т. ін.) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають. При цьому законодавство розділяє поняття допоміжного приміщення та нежилого приміщення як окремого об`єкта нерухомості. Згідно зі статтею 1 Закону № 2482-XII допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку (сходові клітини, вестибюлі, перехідні шлюзи, позаквартирні коридори, колясочні, кладові, сміттєкамери, горища, підвали, шахти й машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення)». Згідно матеріалів справи судом встановлено, що квартира [ADDRESS] , загальною площею 162,5 кв.м, у тому числі житловою 102,7 кв.м, є квартирою сумісного заселення. [PERSON] , [PERSON] належить у рівних частках кожній по 158/1000 частин вказаної квартири на підставі договору дарування від 06 грудня 2007 року (відчужував [PERSON] ) , посвідченого приватним нотаріусом ОМНО Пашичевою Г.Л. (а.с.5, 131, т.1). як вбачається з договору, [PERSON] належала вказана частка квартири на підставі свідоцтва про право власності від 21.11.2007р. (.а.с.149 т.1) У технічному паспорті [PERSON] (станом на 06 листопада 2007 року а.с.138-139 т.1) вбачається що вона займала житл. кімнату пл..22,5 кв.м. та користувалась коридорами загального користування пл..1,8 кв.м.,14,8 кв.м., 2,5 кв.м., 1,6 кв.м., [PERSON] є власником 192/1000 частин спірної квартири на підставі договору дарування від 11 вересня 2004 року, укладеного з [PERSON] , посвідченим державним нотаріусом ОМНО Драло Г.Л., зареєстрованим у реєстрі за № 8-4139 (а.с.7, т.1). Згідно п.1 вказаного договору, вказана частка квартири належала [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради народних депутатів 05.08.1997 року за №11-9606, зареєстрованого в ОМБТІ та РОН в книзі №167пр., на стор. №144, реєстраційний №7365177. Вказана копія свідоцтва від 05.08.1997 року наявна у матеріалах справи (а.с.104, т.1). Згідно технічного паспорту виготовленого КП «ОМБТІ» 12.08.2004р. (а.с.1199-120 т.1) вбачається що він займав житлову кімнату житл. пл..16,8 кв.м., кухня загальна пл.10,5 кв.м., коридори площею 2,8 кв.м., 5,6 кв.м., 7,9 кв.м., 14,8 кв.м., 2,5 кв.м., 2,6 кв.м.. [PERSON] [INFO] померла, про що свідчить актовий запис про смерть №10040 від 03.10.2017 року, складений Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області (а.с.42-43, т.4). Правонаступником померлої згідно матеріалів спадкової справи №186/2018, відкритої Третьою Одеською державною нотаріальною конторою 03.03.2018 року (а.с.46-106, т.4), є син [PERSON] . [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на праві приватної спільної часткової власності належить 406/1000 вищевказаної квартири на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 14.07.1997р. Управлінням житлово-комунального господарства Міськвиконкому ОМР народних депутатів, виданого відповідно до розпорядження від 14.07.1997 року №96893 (а.с.52-53, т.1). Згідно технічного паспорту виданого КП «ОМБТІ» 22.05.1997р. сім`я [PERSON] займає три житлові кімнати житл. пл.. 14,8 кв.м., 15,7 кв.м., , 9,1 кв.м., кухня загальна пл.10,5 кв.м., загальні коридори пл. 2,8 кв.м., 5,6 кв.м., 1,8 кв.м., 14,8 кв.м., 2,5 кв.м., окремо 4,1 кв.м., кладовка окремо пл..1,3 кв.м..(а.с.112113 т.1). Право власності на вказану частку квартири було зареєстрованого за [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] 03.09.1997 року. Крім того, [PERSON] на праві приватної власності належить 244/1000 частин квартири на підставі договору дарування від 28.11.2007 року, укладеного з [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом ОМНО Пашичевою Г.Л. (реєстраційний №798), про що свідчить витяг КП «ОМБТІ та РОН» від 14.12.2007 року (а.с.54-55, т.1). Згідно п.1 вказаного договору дарування, вказані 244/1000 частини квартири належали дарувальнику [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] , виданого Управлінням житлово-комунального господарства та паливного-енергетичного комплексу Одеської міської ради 21.11.2007 року за № 8-21403, зареєстрованого в ОМБТІ та РОН в книзі №553пр, на стор. №91, за №455, реєстраційний №7365177 (а.с.63-64, 145, т.1). Згідно технічного паспорту виданого КП «ОМБТІ» 10.11.1998р. [PERSON] (а.с.117-118 т.1) та виданого [PERSON] в 1998р. (а.с.114-115 т.1) остання займала 3 житлові кімнати площею 9,8 кв.м., 8,6 кв.м., 22,5 кв.м., кухня загальна пл.10,5 кв.м., загальні коридори пл.. 14,8 кв.м., 2, 6 кв.м. пл. 2,5 кв.м., та окремий коридор пл. 7,9 кв.м., Судом також встановлено, що також підтверджується відповіді КП «ОМБТІтаРОН» [PERSON] від 06.11.2007р. (а.с.70-71 т.1) та технічним паспортом від01.03.2007р. (а.с.154155 т.1) що остання об`єднала 2 житлові кімнати пл.. 9,8 кв.м. та 8,6 кв.м. і коридор пл..7,9 кв.м. у зв`язку з знесенням перегородок стали однією житловою кімнатою пл.. 26,9 кв.м. Таким чином мала дві житлові кімнати пл. 22,5 кв.м. та 26,9 кв.м. Таким чином суд приходить до висновку, що знесення цих перегородо відбулось за вчинення дій не сім`єю [PERSON] , ще попереднім власником 244/1000 частин квартири- [PERSON] при цьому суд зауважує, що на той час позивачки [PERSON] та [PERSON] ще були співвласниками вказаної комунальної квартири. Таким чином спростовуються доводи позиачок що перепланування відбулося без їх згоди, оскільки на час таких перепланувань вони не були співвласниками цієї квартири. Згідно листа КП «Міське агентство з приватизації житла» Одеської міської ради від 20.04.2018 року (а.с.207, т.3), свідоцтво про право власності на житло № [NUMBER] від 21.11.2007 року та розпорядження органу приватизації №204968 від 21.11.2007 року на 244/1000 частин квартири [ADDRESS] , виданих на ім`я [PERSON] , було оформлено згідно вимог діючого законодавства про приватизацію житла на підставі наданих заявниками документів: 1.Заяви на приватизацію житла; 2.Довідки про склад сім`ї наймача ізольованої квартири та займаних ними приміщень; 3.Технічного паспорту. У листі зазначено, що документи були належним чином засвідчені керівником підприємства по обслуговування житла та паспортистом. Суд вбачає, що у 2013 році з метою захисту своїх порушених прав позивачі [PERSON] , [PERSON] зверталися до Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області та до Приморської районної адміністрації м. Одеси, із відповідей яких вбачається, що при дослідженні технічних паспортів всіх квартиронаймачів, виконаних МБТІ м. Одеси, виявлено істотні розбіжності в плануванні, метражі і частках. Позивачам роз`яснено, що усунення вказаних розбіжностей в технічній документації є можливим в судовому порядку (а.с.25, т.1). Згідно з матеріалами справи та карткою квартиронаймача ЖЕУ № 13 відповідач [PERSON] разом із [PERSON] вселилась в спірну квартиру ( на той час по [ADDRESS] ) в 1980 році на підставі ордеру № 843 серії ЖР від 26.09.1980р. (а.с.58) Ордер [PERSON] було видано на право зайняття двох житлових кімнат, площею 25 кв. м (тепер 22,5 кв. м) і 27 кв. м (тепер 26,9 кв. м). За змістом зазначеної картки спірна кімната була житловою площею 27 кв. м (тепер 26,9 кв.м), і жодних перегород та спірного коридору площею 7,9 кв. м не містила, а сім`я [PERSON] ввесь час здійснювала оплату за житлово-комунальні послуги, виходячи із наявності виключно двох житлових кімнат площею 52 кв. м.. (а.с.85) Розпорядженням Приморської райадміністрації м. Одеси № 460 від 16 квітня 2003 року було відкрито особовий рахунок на ім`я [PERSON] на займану житлову площу, що складається із 2 житлових кімнат, площею 52 кв. м (у тому числі на кімнату житловою площею 27 кв. м, тепер 26,9 кв.м), по [ADDRESS] , з правом укладення договору найму на склад сім`ї 4 особи, попередній особовий рахунок на ім`я [PERSON] було закрито.(а.с.59). Розпорядженням Приморської райадміністрації м. Одеси № 1027 від 23 травня 2007 року було відкрито особовий рахунок на ім`я [PERSON] на займану житлову площу, що складається із 1 житлової кімнати, площею 26,38 кв. м ( раніше кімната житловою площею 27 кв. м, тепер 26,9 кв.м, по [ADDRESS] з правом укладення договору найму на склад сім`ї одна особа, попередній особовий рахунок на ім`я [PERSON] на дві кімнати площею 52 кв. м було закрито. (а. с. 59). Вказане розпорядження не скасовувалось і неправомірним в судовому порядку не визнано. Згідно листа КП «ОМБТІ та РОН» від 06.11.2007 року вих. №10017-10/1009 (а.с.70, т.1), після проведеної приватизації часток квартири [ADDRESS] в 1997 році в КП «ОМБТІ та РОН» було зареєстровано: - за [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] - 406/1000 кв.12; - за [PERSON] - 192/1000 кв.12; - не приватизована частка складала залишок 402/1000 частин кв.12. Також у листі вказано, що згідно архівних матеріалів за 1997 рік, в технічному паспорті виданому на ім`я [PERSON] , заг.пл. квартири 12 складала 165,5 кв.м., житл. пл. - 102,7 кв.м.. У технічному паспорті [PERSON] заг.пл. кв. складала 161,2 кв.м., житл. пл.97,3 кв.м.. Різниця в площі загальній та житловій, в технічних паспортах, виникла у звязку з тим, що в документах [PERSON] було відображено перепланування його житлової площі: одна житлова кімната пл.30,2 кв.м. була поділена на дві житлові кімнати, пл.9,1 кв.м., 15.7 кв.м. і коридор 4,7 кв.м., що і зменшило загальну площу квартири на 1,3 кв.м., а житлову на 5,4 кв.м.. Також згідно листа, на замовлення [PERSON] 10.11.1998 року було виготовлено технічний паспорт на кв. [ADDRESS] , в якому загальна площа квартири складала 162,2 кв.м., житл. пл. - 97.3 кв.м.. 09 квітня 1998 року фірмою «Юрікс» виготовлено на ім`я [PERSON] технічний паспорт, в якому заг.пл. квартири склала 162,2 кв.м., житл. - 97,3 кв.м., кількість житлових кімнат - три, окремий коридо пл.7,9 кв.м., а також із вказаними місцями загального користування. 01 березня 2007 року [PERSON] було замовлено новий технічний паспорт, згідно якого загальна пл. квартири склала 162,7 кв.м.; загальна житлова площа квартири збільшена на 8,5 кв.м. за рахунок того, що дві житлові кімнати пл.9,8 кв.м., 8,6 кв.м. та коридор пл.7.9 кв.м., у зв`язку зі знесенням перегородок стали однією житловою кімнатою площ. 26, 9 кв.м. (а.с.71, т.1). Із матеріалів справи вбачається, що на викопіюванні із поверхового плану будівлі літ. «А» по [ADDRESS] , наданих Комунальним підприємством «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради, станом на 14 грудня 1934 року, перевіреним та складеним техніком 17 червня 1998 року, спірну кімнату обліковано як цілісну житлову кімнату площею 26, 38 кв. м без перегородок та спірного коридору площею 7,9 кв. м (а с. 110, 111, т.1). Разом з тим, в технічних паспортах [PERSON] та [PERSON] , складених у листопаді 1998 року, при здійсненні технічної інвентаризації працівником БТІ пунктиром зазначені тимчасові перегородки в житловій кімнаті площею 26,38 кв. м, внаслідок чого виділено дві житлові кімнати площею по 9,8 кв. м і 8,6 кв. м та коридор площею 7,9 кв. м, з нумерацією кімнат і коридору: 8, 8а, 8б та нумерацією: 10,11,12, але водночас зазначено, що виділений із житлової кімнати коридор площею 7,9 кв. м є особистим, а не загальним (а. с.114, 115, 117 - 116, 118, т.1). У технічних паспортах на ім`я колишнього власника [PERSON] (станом на 10 січня 1997 року) (а.с.105-107, т.1), який відчужив свою частину квартири [PERSON] , та власника [PERSON] (станом на 22 травня 1997 року) вказані перегородки зазначені як постійні, але в технічному паспорті [PERSON] коридор площею 7,9 кв. м як загальний не значиться (а.с.113, т.1). У технічному паспорті [PERSON] (станом на 06 листопада 2007 року), яка відчужила свою частину житла позивачам [PERSON] та [PERSON] , наявність спірного коридору площею 7,9 кв.м., та відповідно наявність виходу на сходову площадку з мармуровими сходами не вбачається, а кімната, наймачем якої була [PERSON] з 1980р. зазначена в первісному вигляді, без перегородок, як цілісна житлова кімната площею 26,9 кв. м.(а.с.138-140, т.1). У технічному паспорті виданому [PERSON] за станом на 01 березня 2007 року (перед поділом особових рахунків), кімнати які були отримані сім`єю [PERSON] за ордером в 1980 році, зазначені в кількості двох та майже в первісному вигляді, з незначним відхиленням по площі, зокрема житловою площею 22,5 кв.м та 26,9 кв.м, без наявності спірного коридору площею 7,9 кв.м. як загального користування (а.с.141-142, т.1). Згідно пояснень свідка [PERSON] , наданих у судовому засіданні 15.09.2020 року, [PERSON] є її донькою. Свідок пояснила, що в комунальні квартирі було заселено 5 сімей, троє з них мали вихід на парадні сходи, а двоє ( [PERSON] та [PERSON] ) - вихід во двір по металевим сходам. Пояснила, що у 1968 році її сім`я отримала кімнату №7 , яка мала вихід на парадні сходи, проте не було доступу до туалету (не було можливості проходити через кімнати сусідів). Пізніше вони отримали ще одну кімнату, яка була приєднана до першої, та вони отримали доступ до туалету та інших приміщень загального користування. Пізніше звільнилась кімната №3 (сім`я виїжджає до США) та вони отримують ордер (на кімнати №3 та №7). Кімнати №1 та №5 отримує родина [PERSON] (з двома дітьми), де роблять просту картонну перегородку та коридор. Свідок у 1995 році отримала окрему квартиру, куди переїхали жити, а її донька з родиною залишилась в спірній комунальній квартирі [ADDRESS] . Свідок зазначила, що [PERSON] з донькою [PERSON] розділили свої рахунку та зробили приватизацію, після чого одну кімнату [PERSON] продала доньці, а інша кімната була продана - [PERSON] . [PERSON] свою кімнату №4 продав [PERSON] , яка в ній ніколи і не мешкала. Свідок посилалась на те, що [PERSON] також давно не проживає у придбаній кімнаті (приблизно з 2013року), а [PERSON] як спадкоємець [PERSON] вказану кімнату здає. Свідок [PERSON] у судовому засіданні 15.09.2020 року пояснила, що продала свою кімнату №1, пл.28.5 кв.м., в квартирі загального заселення №12 приблизно в 2006 році на користь [PERSON] , та на документах було відображено вихід через винтовим металевим сходам, які були во дворі. Саме через ці сходи свідок поступилась у вартості кімнати. Додатково свідок пояснила, що кімнату вона отримала разом із родиною по ордеру, та у них також вихід був зі двору через вінтові сходи та ніколи будь-якого іншого входу до кімнати не існувало. Свідок [PERSON] 15.09.2020 року пояснила, що знайома зі своїми сусідами [PERSON] з 1990 років та бачилась у дворі з новими сусідами, які придбали кімнати у [PERSON] ; свідок також знайома з її матір`ю - [PERSON] . Зазначила, що вони сусіди по сходовій клітці. Приблизно в 1990 роках свідок разом із чоловіком та сином переселились до комунальної квартири [ADDRESS] , вхід до якої був тоді через металеві сходи, та рядом був вхід до квартири [ADDRESS] , в якій мешкали родина [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , та які також ходили по металевим сходам. Родина [PERSON] після того як розділили кімнати також завжди виходили по металевим сходам. Позивача [PERSON] свідок бачили лише декілька разів (в 2007 році), оскільки вона також ходила по металевим сходам, коли придбала кімнату у [PERSON] . На теперішній час свідок у даній квартирі не мешкає, там проживають її син із невісткою. Свідок посилалась, що ніколи не бачила, щоб користувались іншим входом, а в загальному користуванні була лише кухня. Свідок [PERSON] 15.09.2020 року пояснив, що знайомий із родинною [PERSON] з 1986 років, так як мешкав в одному дворі в квартирі [ADDRESS] , яка знаходиться на другому поверсі будинку. Зазначив, що в 1997 році він переїхав мешкати на [ADDRESS] , проте в кв. [ADDRESS] буває десь двічі-тричі на тиждень, оскільки в ній мешкає його син. Зазначив, що також завжди заходив до квартири по металевим сходам зі двору, а в інших сусідів є ще вхід з іншої сторони (з під`їзду). Зазначив, що був знайомий з родиною [PERSON] та останні завжди користувались металевими сходами. Згідно висновку №023/16 судової будівельно-технічної експертизи судового експерта Митнікова Г.П., складеного 23.12.2016 року (а.с.1-16, т.3), вбачається наступне: - станом на 22.05.1997р. (техпаспорт від 22.05.1997р.) та на 09.04.1998р. (техпаспорт від 09.04.1998р.), станом на 10.11.1998р. (техпаспорт від 10.11.1998р.) в габаритах кімнати під №5 квартири [ADDRESS] (кімната пл..26,38 кв.м.) наявний коридор, який не був приміщенням загального користування, та за його допомогою доступ до усіх приміщень квартири мав тільки власник зазначеного коридору. Також судовий експерт встановив що кімната пл..26.38 кв.м. станом на 01.03.2007р, на 06.11.2007р, на 06.11.2007р. не була кімнатою загального користування, проте була прохідною для її власників. Також встановлено, що на час обстеження коридору пл.№2 пл.2,8 кв.м. та не існує кімнати №9 -26,9 кв.м. не існує. Також експерт вказав, що постійний доступ усіх мешканців квартири до виходу з квартири у сходову клітину з мармуровими сходами можливо забезпечити за рахунок відновлення приміщення коридор №8 пл. 7,9 кв.м. за умови, що даний коридор буде приміщенням загального користування та приміщень №2 та №4 загального користування до попереднього стану. Таким чином також підтверджується та обставина, що коридор пл..7,9 кв.м. знаходився у окремому користування сім`мї [PERSON] , який в подальшому увійшов до площі, що ними приватизувалась. Щодо встановлення експертом на момент обстеження що кімната №5 пл.26.3 кв.м. є самочинно перепланованою, в габаритах якої виділено кухню, коридор, житлову кімнату, то ці приміщення не є приміщеннями загального користування, а створена кімната не є прохідною. Виходячи з цього суд не вбачає обґрунтованими посилання позивачів, що таке переобладнання порушує їх права в їх користуванні місцями загального користування. Також експерт прийшов до висновку, що (п.7) станом на 1934р. квартира [ADDRESS] мала змогу здійснювати вхід до квартири зі сходової клітки з мармуровими сходами. Проте вже станом на 10.01.1997р., на 12.08.2004р. мешканцями кімнат №4 та №1 здійснювався вхід до квартири [ADDRESS] зі сходової клітки з мармуровими сходами. Станом на 22.05.1997р., на 09.04.1998р., на 01.03.2007р, на 06.11.2007р, на 15.04.2008р. та на момент обстеження мешканцями кімнат №4 та №1 не мали змогу здійснювати вхід до вказаної квартири зі сходової клітки з мармуровими сходами. Виходячи з цього вбачається, що на момент виникнення у первісних позивачів права власності (01.12.2007р.) попередній власник ( [PERSON] ) не мала доступ до свої частини квартири через сходову клітку з мармуровими сходами, тобто користувалися входом через зовнішні металеві сходи. Крім того суд не приймає до уваги висновки експерта щодо відповідності вимогам ДБН металевих сходів, оскілки ним не було досліджено, коли саме було встановлені такі металеві сходи, та чи існували на той час норми ДБН, які були застосовані експертом. Експертом так і не було чітко встановлено яким чином здійснювався вхід до всіх приміщень квартири до 2008р. з під`їзду. Ураховуючи вищевикладене, суд не приймає до уваги, як належний доказ, зазначений висновок експерта, так як більша частина його висновків суперечить один одному. За викладеного, суд вважає, що обґрунтування позивачів, що коридор пл..7,9 кв.м. є приміщенням загального користування не знайшло свого підтвердження за розглядом справи судом. Також не вбачається і порушень прав позивачів учиненим не відповідачами [PERSON] об`єднання двох житлових кімнат та коридору в одну житловою кімнатою площ. 26, 9 кв.м., оскільки зазначені дії проведені ще до набуття позивачами права власності та не сім`єю [PERSON] , а тому права їх не порушені. У зв`язку з чим вимога про зобов`язання знести самочинне переобладнання не підлягає задоволенню. Крім того суд зазначає, що про вказані факти позивачам було відомо з моменту набуття права часткової власності (06.12.2007р), проте з позовом вони звернулись лише 23.06.2013р. Щодо вимог про позбавлення можливості користуватися загальним коридором пл..7,9 кв.м., то з матеріалів справи вбачається що коридор пл..7,9 кв.м. увійшов як окремий коридор в результаті приватизації житла [PERSON] , що також підтверджується і листом КП «Міське агентство з приватизації житла» Одеської міської ради від 20.04.2018 року (а.с.207, т.3) і технічним паспортом. У судовому засіданні з пояснень сторін також встановлено, що при вселенні в свою частку квартири [PERSON] та [PERSON] просили [PERSON] тимчасово відкрити вхід з їх частини квартири з метою пронесення дивану, оскільки не могли його занести з входу в квартири з двору по металевим сходам. Також судом встановлено, що є два входи в комунальну квартиру : з парадного входу через під`їзд та з внутрішнього двору по металевим сходам, що також підтверджується викопіровкою с поверхового плану (а.с.18 т.3). Таким чином вказаний порядок користування комунальною квартирою був встановлений ще до набуття права часткової власності позивачками. Також судом встановлено, що у [PERSON] є вхід в квартиру з парадного входу з мармурової сходин, проте через їх житлову кімнату. А тому суд не вбачає підстав для задоволення вимоги про надання доступу входу в квартиру з постійного входу з клітини з мармуровими сходами, які розташовані у під`їзді загального користування; Щодо вимоги про зобов`язання постійного доступу до усіх приміщень квартири спільного загального заселення [ADDRESS] , які знаходяться у власності позивачів, то судом не встановлено обставин в не наданні доступу їх до всіх цих приміщень. Щодо вимоги відновити двірний проріз, через який здійснюється доступ до коридору №12 площею 14,8 кв.м. із прохідної кімнати площею 26,38 кв.м., через яку здійснювався доступ з під`їзду до усіх приміщень квартири (та яка відображена у технічному паспорті за 1934 рік як кімната № 5 ) за особистий рахунок та відновити дверний проріз, то судом також відмовляє в їх задоволенні, зважаючи на те, що стороною позивача за первісним позовом не було надано доказів порушення їх прав, а також доказів того, що позивачі та інші співвласники кімнат квартири спільного заселення, окрім сім`ї [PERSON] , мали доступ до своїх кімнат через парадний вхід із мармурованими сходами. Інші позовні вимоги також не підлягають задоволенню, оскільки суд не вбачає підстав порушення законодавства при їх видачі відповідними органами, та порушень прав позивачів на момент їх видання, які не були співвласниками комунальної квартири на той час. Щодо зустрічних позовних вимог [PERSON] .. Згідно з частиною першою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Частиною першою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Положеннями статей 317, 319 ЦК України визначено, що право розпорядження майном належить його власнику. Відповідно до ч.1 ст.8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" (в редакції станом на серпень 1997 р.), приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. У силу вимог ч. 1 ст. 2Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" (в редакції станом на серпень 1997 р.), до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, які використовуються громадянами на умовах найму. Пунктом 1 ст.5 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" визначено, що до членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло, тобто, передача квартир у власність здійснюється тільки наймачам і членам їх сімей. Відповідно до ст. ст. 1,5,8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" (в редакції станом на серпень 1997 р.),за якими передача займаних квартир здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири, при цьому до членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі разом з наймачем або за якими зберігається право на житло. Згідно із п. п. 18, 20, 21, 23, 24, 26 Положення "Про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян", затвердженого Наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству N 56 від 15.09.92 р. (далі Положення), чинного на час звернення відповідача-1із заявою про приватизацію та оформлення спірного свідоцтва про права власності на житло, громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру, звертається в орган приватизації або до створеного ним підприємства по оформленню документів, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію. При оформленні заяви на приватизацію квартири громадянин бере на підприємстві, що обслуговує жилий будинок, довідку про склад сім`ї та займані приміщення. У довідці вказуються члени сім`ї наймача, які прописані та мешкають разом з ним, а також тимчасово відсутні особи, за якими зберігається право на житло. Оформлена заява на приватизацію квартири з доданою до неї довідкою про склад сім`ї та займані приміщення, подаються громадянином до органу приватизації, де вони реєструються. Зареєстрована заява передається підприємству по оформленню документів. Орган приватизації, в разі потреби, уточнює необхідні для розрахунків дані залежно від складу сім`ї і розміру загальної площі квартири, оформляє розрахунки та видає розпорядження. На підставі оформленого розпорядження орган приватизації готує паспорт на квартиру, свідоцтво про право власності на житло та реєструє його у спеціальній реєстраційній книзі. За приписами частини 1 статті 21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. При цьому, підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт, а обов`язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, у суду немає правових підстав для задоволення позову. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18) зроблено висновок, що недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. З аналізу правовстановлюючих документів, наявних у матеріалах справи, вбачається, що на ім`я [PERSON] у 1997 році видано свідоцтво про право власності на житло на 192/1000 часток, на ім`я [PERSON] видано свідоцтво про право власності на 406/1000 часток у 1997 році. Нерозподілена (тобто не приватизована) частка у квартирі на той час складала 402/1000 часток. Таким чином, 192/1000 + 406/1000 + 402/1000 = 1000/1000, що становить одиницю на час видачі первісних правовстановлюючих документів, що свідчить про відсутність будь-яких порушень з боку [PERSON] та відповідність його правовстановлюючих документів дійсним обставинам, які існували на той час у квартирі. За викладеного суд приходить до висновку про необґрунтованість зустрічних позовних вимог [PERSON] щодо визнання незаконним та скасування розпорядження органу приватизації від 05 серпня 1997 року №101085, видане УЖКГ та ПЕК ОМР на ім`я [PERSON] . Окрім того, в оскаржуваному розпорядженні від 05.08.1997 року не визначені приміщення загального користування. Також, суд погоджується з доводами сторони позивача за первісним позовом, із приводу того, що [PERSON] було відомо про існування даного розпорядження як мінімум 2013 року (подання первісного позову), оскільки розпорядження було наявне у матеріалах справи, проте з даним позовом він звернувся лише в 2018 році, тобто до цього часу їх все влаштовувало та останні не вбачали підстав для його оскарження. Зважаючи на те, що з боку [PERSON] не надано доказів щодо порушення законодавства при видачі вказаного розпорядження від 05.08.1997 року на користь [PERSON] , то суд не знаходить підстав для визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло від 05.08.1997 року, видане на ім`я [PERSON] , згідно якого йому належить 192/1000 частин квартири загального заселення за адресою [ADDRESS] , зареєстроване та записане в реєстраційну книгу за № 11-9606. У свою чергу вимога [PERSON] щодо визнання недійсним договору дарування, укладеного 11.09.2004 року, відповідно до якого [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняла у дар 192/1000 частин квартири за адресою [ADDRESS] , суд вважає похідною від первісних зустрічних, а отже також задоволенню не підлягають. Із приводу зустрічних позовних вимог [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , за яким просили: - зобов`язати відповідачів не перешкоджати у користування нежитловими приміщеннями квартири спільного заселення [ADDRESS] ; - зобов`язати відповідачів усунути перешкоди шляхом не перешкоджання користування кухнею, на плані архіві, яка позначена №12, і знаходиться у загальному користуванні співвласників згідно вказаних долей, належних родині [PERSON] , спільного заселення під [ADDRESS] . Стаття 391 ЦК України передбачає, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб, будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Отже, відповідно до статей 16, 391, 386 ЦК України власник має право звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право, в тому числі шляхом приведення самочинної будівлі у попередній стан у разі порушення прав власника і неможливості усунення цих порушень іншим способом. Між тим, за розглядом справи не встановлено, а позивачами за зустрічним позовом не надано доказів щодо здійснення [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] перешкод у користування приміщеннями загального користування. Окрім того, перша вимога даного зустрічного позову є неконкретизованою, оскільки [PERSON] не визначено, якими саме приміщення їм перешкоджають користуватись, у чому полягають такі перешкоди. З приводу кухні №12, то за розглядом справи судом встановлена, що позивачі за зустрічним позовом мають доступ до даного приміщення, ними це не спростовано, та будь-яких перешкод до нього судом не встановлено. З огляду на викладене суд відмовляє в задоволенні даного зустрічного позову [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] за його необґрунтованості та недоведеності. Із приводу заяв сторін про застосування строків давності. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Частиною першою статті 261 ЦК України передбачено, що початком перебігу строку є день, коли особа довідалась або повинна була (могла) довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України). У пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2010 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» судам роз`яснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Тобто у випадку обґрунтованості позовних вимог суд відмовляє у їх задоволенні у зв`язку з пропуском строку позовної давності. У випадку недоведеності позову суд відмовляє у його задоволенні саме з цих підстав, а не одночасно застосовує наслідки пропуску позовної давності. Отже, суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач. Зважаючи на те, що суд прийшов до висновку про необґрунтованість всіх трьох позовів та саме з цих підстав відмовив у їх задоволенні, то суд приходить до висновку про відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин строків давності. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed