Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-11 00:00:00

[PERSON] 16 грудня 2012 року звернувся до суду з позовом до відповідача ПрАТ "Страхова компанія "Інгосстрах" про стягнення страхового відшкодування та витрат. Позивач в своєму позові, а його представник в ході судового засідання посилалися на те, що 29 травня 2012 року між батьком позивача [PERSON] і відповідачем було укладено договір страхування від нещасних випадків на виробництві, предметом цього договору є майнові інтереси страхувальника, пов'язані з життям, здоров'ям та працездатністю, одним із застрахованих ризиків є зокрема смерть страхувальника, розмір страхового відшкодування в разі смерті страхувальника становить 25000 грн.. Умови договору належним чином виконувалися, платежі відбувалися своєчасно. [INFO] батько позивача - [PERSON] - помер внаслідок нещасного випадку: падіння літака. Згідно умов договору позивач вважає вказане страховим випадком, звернувся до відповідача з метою отримання страхового відшкодування, але отримав відмову. Вважає вказане протиправним, оскільки він є прямим спадкоємцем страхувальника, звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, свідоцтво ще не отримав. Вважає позивач, що вказане страхове відшкодування відповідач повинен відшкодовувати саме йому як спадкоємцю в повному обсязі, як це і передбачено договором страхування і просив стягнути таким чином з відповідача не виплачене страхове відшкодування у вказаному ним розмірі (матеріальну шкоду), витрати, задовольнивши позов у повному обсязі. Представник відповідача ПрАТ "Страхова компанія "Інгосстрах" в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, заперечував проти них повністю, пояснивши, що дійсно з позивачем було укладено договір страхування. Відповідно до умов цього договору вони,після звернення позивача, провели перевірку, зібрали документи, визначилися зі страховим випадком і склали акт про це; визнали випадок страховим і 05 січня 2015 року перерахували суму страхового відшкодування відповідно до умов договору на певний конкретний рахунок вигодо набувача, тобто свої зобов'язання вони виконали в повному обсязі. При доведеності спадковості позивач може безперешкодно отримати вказані кошти з рахунку свого батька. Виходячи з наведеного, вважають позовні вимоги до них зараз безпідставними і не підлягаючими задоволенню, тому просили відмовити позивачу в позові. Вислухавши пояснення представника позивача і представника відповідача, з'ясувавши думку сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. В судовому засіданні встановлено, що дійсно 29 травня 2012 року між батьком позивача [PERSON] і відповідачем ПрАТ СК "Інгосстрах" було укладено договір страхування від нещасних випадків на виробництві, предметом цього договору є майнові інтереси страхувальника, пов'язані з життям, здоров'ям та працездатністю, одним із застрахованих ризиків є зокрема смерть страхувальника, розмір страхового відшкодування в разі смерті страхувальника становить 25000 грн.. Умови договору належним чином виконувалися, платежі відбувалися своєчасно. [INFO] батько позивача - [PERSON] - помер внаслідок нещасного випадку: падіння літака. Згідно умов договору позивач вважає вказане страховим випадком, звернувся до відповідача з метою отримання страхового відшкодування, але отримав, як він вважає, відмову. Вважає позивач вказане протиправним, оскільки він є прямим спадкоємцем страхувальника (батька), звернувся до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини з заявою про прийняття спадщини, свідоцтво ще не отримав. Вважає позивач, що вказане страхове відшкодування відповідач повинен відшкодовувати саме йому як спадкоємцю в повному обсязі, як це і передбачено договором страхування і просив стягнути таким чином з відповідача не виплачене страхове відшкодування у вказаному ним розмірі (матеріальну шкоду). Виник спір, який в добровільному порядку вирішено не було і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду. Суд вважає позов не підлягаючим задоволенню, виходячи з наступного. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: " 1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…". Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що дійсно 29 травня 2012 року між батьком позивача [PERSON] і відповідачем ПрАТ СК "Інгосстрах" було укладено договір страхування від нещасних випадків на виробництві, предметом цього договору є майнові інтереси страхувальника, пов'язані з життям, здоров'ям та працездатністю, одним із застрахованих ризиків є зокрема смерть страхувальника, розмір страхового відшкодування в разі смерті страхувальника становить 25000 грн.. Умови договору належним чином виконувалися, платежі відбувалися своєчасно. [INFO] батько позивача - [PERSON] - помер внаслідок нещасного випадку: падіння літака, про що надано письмові докази і проти чого не заперечують сторони. Згідно умов договору позивач вважає вказане страховим випадком, звернувся до відповідача з метою отримання страхового відшкодування, але отримав, як він вважає, відмову. Але відповідачем суду надано страховий акт від 05 січня 2015 року, згідно якого самим відповідачем була проведена ретельна перевірка звернення позивача про виплату страхового відшкодування, випадок [INFO], коли помер батько позивача, визнано страховим випадком з виплатою страхового відшкодування в сумі 24900 грн. (сума виплачених страхових внесків) і в цей же день платіжним дорученням банку від 05 січня 2014 року на вказаний в договорі страхування рахунок вигодонабувача ([PERSON]) були перераховані вказані кошти в повному обсязі, кошти зараховані на рахунок. Отже, свої зобов'язання за договором страхування відповідач виконав ще до початку слухання цієї справи. Посилання представника позивача на те, що вказане страхове відшкодування повинно бути зараз виплачене саме йому не може бути судом прийняте до уваги, оскільки він не є стороною договору страхування, не є він вигодонабувачем по цьому договору, належним чином оформлених документів відповідачу про прийняття ним спадщини своєчасно не надав, а відразу звернувся з позовом до суду. При доведеності спадковості позивач може безперешкодно отримати вказані кошти з рахунку свого батька. Крім того, відповідач не відмовляв позивачу в виплаті страхового відшкодування, а лише відклав вирішення вказаного питання до отримання результатів перевірки, перевірка проведена, необхідні документи зібрані, після чого якої сам відповідач визнав нещасний випадок страховим і відразу перерахував кошти. Відповідно ст. 990 ЦК України та ст. 25 Закону України "Про страхування" здійснення страхового відшкодування провадиться страховиком згідно умов договору страхування, ч. 1 ст. 990 ЦК України: "страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката)", ч. 1 ст. 25 Закону України "Про страхування" "здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком". "Страховик має право відмовити у виплаті страхового відшкодування...". Згідно ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до вимог ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Вирішення даного спору та прийняття відповідного обґрунтованого по ньому рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Суду не надано доказів того, що неправомірними, злочинними діями відповідача, пов'язаними з неналежним виконанням своїх договірних обов'язків саме позивачу було завдано майнової шкоди та прямих збитків, які знаходяться в безпосередньому причинно-слідчому зв'язку зі вказаними діями відповідача і підлягають відшкодуванню за його рахунок. Тобто, позивач повинен довести, що його дiями не було порушено його права або права відповідача. Однак, жодних доказiв позивачем до суду не надано. Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об'єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню ні повністю, ні в частині. Згiдно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на якi вона посилається як на пiдставу своїх вимог i заперечень. Частиною 3 вказаної статтi передбачено, що доказуванню пiдлягають обставини, якi мають значення для ухвалення рiшення у справi i щодо яких у сторін та iнших осiб, якi беруть участь у справi, виникає спiр. Вiдповiдно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач заперечує будь-якi інші домовленості i зобов'язання стосовно позивача відносно завданої шкоди (крім договірних), предмета спору, а позивача не довів незаконність дій відповідача. Твердження позивача про наявнiсть будь-яких iнших зобов'язань стосовно позовних вимог - є припущенням. Не може суд прийняти до уваги наполягання позивача на своїх позовних вимогах, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об'єктивно не підтверджується. При таких обставинах суд вважає можливим [PERSON] в задоволенні позовних вимог до ПрАТ "Страхова компанія "Інгосстрах" про стягнення страхового відшкодування та витрат відмовити. Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про стягнення страхового відшкодування та витрат в такому вигляді не ґрунтуються на вимогах закону, не знайшли своє об'єктивне підтвердження в ході судового засідання і не підлягають задоволенню. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed