Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-02 00:00:00

В провадженні Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області перебуває на розгляді позовна заява [PERSON] до [PERSON] про визнання договору позики від 24.12.2014 року частково недійсним та стягнення коштів. Позов обгрунтовано тією обставиною, що окремі пункти спірного правочину, а конкретніше 3 та 14, слід визнати недійними і стягнути з відповідача на користь позивача 430\~235, 24 гривень переплаченої суми, оскільки позику боржником було отримано в валюті України гривні; змістом спірного правочину протиправно встановлено розмір проценту за користування позиченими коштами, а також протиправною і такою, що не гуртується на законі була домовленість сторін договору про те, що у випадку зміни в сторону збільшення курсу гривні до долара США від зазначеного в Договорі, позика підлягає до повернення таким чином, щоб розмір поверненої позики або її частини відповідав доларовому еквіваленту суми позики за офіційним курсом продажу долара США станом на день повернення. Представник позивача викладену в заяві по суті вимог підтримав у повному обсязі і просить задовольнити. Представник відповідача надав заяву по суті мотивований відзив на позов, змістом якого просить суд вимогу [PERSON] визнати безпідставною та відмовити у позові. Усно проголошеною ухвалою від 22.06.2020 року відмовлено в задоволенні клопотання представнику відповідача про поновлення процесуального строку на звернення з зустрічним позовом, з одночасним роз`ясненням права заявити вимогу в загальному порядку. Заслухавши пояснення та дослідивши докази Судом встановлено наступне. Отже, у провадженні Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області знаходиться цивільна справа № 607/24951/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсними пунктів договору позики та стягнення переплаченої суми за договором позики. Позивач зазначає, що 24 грудня 2014 року між [PERSON] (надалі Позивач/Позикодавець) та [PERSON] (надалі Відповідач/Позичальник) укладено Договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Оніщук О.М. та зареєстровано в реєстрі за № 7064. Відповідно пункту 1 Договору позики [PERSON] передає у встановлений строк у власність [PERSON] грошову суму у розмірі 670 235 (шістсот сімдесят тисяч двісті тридцять п`ять) грн. 24 коп., що в еквіваленті станом на дату укладання Договору за офіційним курсом Національного Банку України становить 42 500 (сорок дві тисячі п`ятсот) доларів США. Згідно до п. З Договору, Позикодавець зобов`язується передати позичальнику суму позики, зазначену в п. 1 цього Договору, частинами відповідно до наступного графіку: до 25.01.2015 року - грошову суму в розмірі 335 117,62 грн. до 25.03.2015 року - грошову суму в розмірі 335 117,62 грн. [PERSON] виконав всі свої зобов`язання за вказаним договором та надав у встановлений договором строк, обумовлену суму позики, що підтверджується розписками від 23.01.2015 року, від 24.01.2015 року, 02.03.2015 року, 20.03.2015 року, 22.03.2015 року, та цей факт не заперечується Позивачем у позовній заяві про визнання недійсними пунктів Договору позики та стягнення переплаченої суми за Договором позики. Відповідно до п. 2 Договору, Позичальник зобов`язався повернути готівкою суму позики до двадцять п`ятого січня дві тисячі сімнадцятого року включно. За домовленістю Сторін позика видається під 18 % річних, які Позичальник зобов`язується сплатити Позикодавцю до 25.01.2017 року. Згідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно умов договору й вимог Цивільного кодексу. За ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно до ч. 1,4 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Зобов`язання у вигляді повернення всієї суми позики, Позивач повинен був виконати до 25.01.2017 року, вперше повернення частини позики відбулось 20.09.2017 року на суму 50000,00 грн., тобто через вісім місяців після кінцевого строку виконання Договору. Згідно із статтею 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Отже, ст. 536 ЦК України сама по собі не встановлює розміру процентів за користування грошовими коштами, віддаючи це на вирішення на рівні договору або закону. Тобто сторони зобов`язання можуть укласти договір, в якому визначити розмір процентів. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічна правова позиція викладена і у Постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 02.07.2014 по справі № 6-36цс14, у якій зазначено, що у ч. 1 ст. 1048 ЦК України установлено презумпцію оплатності позики, яка діє за умов, якщо безоплатний характер відносин позики прямо не передбачений ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором. В Договорі було встановлено відсоток за користування грошовими коштами [PERSON] у розмірі 18 % річних від суми позики, тобто 0,049 % за кожен день користування грошовими коштами, що відповідає вимогам закону та Договору і також повинні бути сплачені Позивачем. З огляду на наведене Суд не вбачає підстав визнавати п. 3 спірного правочину таким, що суперечить Закону і може бути визнаний недійсним. Надалі, відповідно до п. 14 Договору Сторони погодили, що у випадку зміни у бік збільшення курсу і до долару США від зазначеного курсу у п. 1 цього Договору, позика підлягає поверненню чином, щоб розмір повернутої позики або її частини відповідав доларовому еквівалентові суми и за офіційним курсом продажу долара США встановленим Національним банком України, що на день повернення позики за цим Договором (в тому числі у випадку дострокового повернення, або погашення в порядку звернення стягнення на предмет іпотеки та/або примусового стягнення заборгованості, та/або погашення заборгованості будь-яким іншим шляхом). Як зазначено вище, Позивач повернув не всю суму позики, оскільки у звязку з інфляційними процесами еквівалент виплаченої ним суми у гривнях не відповідає сумі, яка б становила хоча б тіло позики - 42 500 доларів США. Так, на момент укладення Договору, 24.12.2014 року, курс гривні до долару США, встановлений Національним банком України становив - 15.77 грн. за 1 долар США, а на момент першої виплати відповідачем суми боргу у розмірі 50000,00 грн. становив вже - 26.12 грн. за 1 долар США. Графік та порядок виплат позивачем суми позики з урахуванням курсу долару США на день виплати наводиться нижче. №Дата надходження частини суми позики [PERSON] .Сума частини поверненої позикиКурс гривні до долара США на момент перерахування грошей (курс НБУ) Еквівалент суми у доларах США на день повернення 120.09.2017 р.50000,00 грн.26.121933,69 213.10.2017 р.50000,00 грн.26.631896,65 316.11.2017р.100000,00 грн.26.483776,43 -420.11.2017 р.75000,00 грн.26.492831,25 \527.12.2017 р.125000,00 грн.27.944473,87 618.01.2018 р.100000,00 грн.28.662489,18 722.01.2018 р.100000,00 грн.28,843467,40 823.01.2018 р.100000,00 грн.28.873463,80 906.02.2018 р.150000,00 грн.27.745407,35 1006.02.2018 р.250000,00 грн.27.749012,25 Загалом еквівалент в доларах на день повернення становив 38751, 87 гривень. Велика Палата Верховного суду у справі № 373/2054/16-ц від 16.01.19 року встановила, що у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом або договором, повернути таку ж суму грошових коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони у разі укладення цивільно - правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Позивач повернув відповідачу [PERSON] лише частину боргу у сумі 38751,87 доларів США, хоча згідно умов Договору позики еквівалент повернення боргу повинен становити не менше 42500,00 (сорок дві тисячі п`ятсот) доларів США. Вирішуючи питання недійсності пункту 14 спірного правочину, Суд вважав би за необхідне звернути увагу на наступне. Стаття 1 Протоколу першого Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає наступне «Кожна фізична або юридична особа має право вільно володіти своїм майном. Ніхто не може бути своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права..» Питання порушення конвенційного права особи, передбаченого статтею 1 Протоколу першого Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, неодноразового розглядалося ЄСПЛ, проте зважаючи на специфічні відносини учасників справи, Суд вважає за необхідне для вирішення спору застосувати, як джерело права, висновки ЄСПЛ викладені в рішенні у справі «Федоренко проти України» від 01.06.2006 року (заява №25921). Відтак ЄСПЛ наголошував на такому: «Щодо наявності права власності, передбаченого статтею 1 Першого протоколу . 21. Суд нагадує, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути "існуючим майном" або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності (cf., Pressos Compania Naviera S.A. v. Belgium, рішення від 20 листопада 1995 року, серія А, N 332, с. 21, п. 31). Натомість сподівання на визнання існування старого права власності, яке давно було неможливо використовувати ефективно, не може вважатися "майном" в сенсі статті Першого протоколу; це ж стосується умовної вимоги, яка втрачає силу внаслідок недотримання цієї умови (Malhous v. the Czech Republic (dec.), N 33071/96, 13 грудня 2000 року, ECHR 2000-XII). 22. У даній справі заявник уклав договір щодо продажу свого будинку державі. За умовами договору Управління зобов`язувалось сплатити йому 35000 гривень до 1 вересня 1997 року. Договір містив пункт, за яким загальна сума в жодному разі не має бути меншою за 17000 доларів США. В результаті тривалого виконання договору покупець виплатив заявнику в цілому 36000 гривень, що на дату платежу становило тільки 10457,50 доларів США…... 23. Незважаючи на те, що дійсно не існує чинного рішення суду, яким підтверджується право заявника на будь-які інші кошти, крім тих, що вже були йому виплачені, Суд вважає, що заявник уклав угоду з Управлінням за умови отримання ним суми, яка відповідає 17000 доларів США. Жодна з сторін не знала, що існує законодавче обмеження щодо цього пункту, який був однією з причин укладення заявником угоди, тим більше,\~ що\~ціна договору\~була прив`язана\~до стабільної\~твердої валюти,\~ що\~на той\~час було\~поширеною практикою\~комерційних \~правочинів в\~Україні (mutatis mutandis, Sovtransavto Holding v. Ukraine, N 48553/99, nn. 104-107, ECHR 2002-VII). З червня по серпень 1999 року заявник отримував платежі від держави відповідно до договору. Управління, будучи добре обізнаним щодо умов договору з самого початку, підняло питання про його недійсність на дуже пізній стадії (29 листопада 2000 року). 24. Суд вважає, що, зважаючи на специфічні обставини справи, заявник має вважатися таким, що має законні сподівання щодо прибутку відповідно до положення угоди про доларовий еквівалент, що може вважатися правом власності відповідно до положень статті 1 Першого протоколу, наданого йому за договором з Управлінням (Stretch v. The United Kingdom, N 44277/98, пп. 32-35, 24 липня 2003 року)…… б. Чи мало місце втручання у майно 25. Уряд стверджує, що, оскільки оскаржуваний пункт був незаконно включений до договору, Управління не було зобов`язане його виконувати згідно з внутрішнім законодавством, а відмова його виконувати не становить втручання у майно заявника. Однак, враховуючи умови угоди, укладеної паном Р. із заявником від імені Управління, Суд вважає, що дії Управління можна розцінити як такі, що звели нанівець законні сподівання заявника за договором і позбавляють його, зокрема, умови, на яку він погодився під час укладання угоди…». Що ж до того чи було втручання в право власності заявника справедливим, ЕСПЛ наголосив на такому: «…31. Суд констатує, що, оскільки сам пан Р., будучи суддею, вважав, що він мав повноваження підписувати договір, то очевидно, що й заявник дотримувався такої ж думки. Тому заявник\~очікував отримати\~певний прибуток\~від цієї\~угоди.\~ Він\~намагався прив`язати\~свої \~майбутні \~прибутки \~до \~твердої валюти,\~ щоб\~знизити ризики,\~можливі при\~ здійсненні\~ комерційних\~ угод\~ під\~ час\~ економічного\~безладу,\~що мав\~місце в\~Україні в\~кінці дев`яностих\~років.\~Тому ця\~умова була\~важливою частиною\~договору для\~заявника,\~ який\~в іншому\~разі \~міг \~би \~мати \~серйозні \~застереження \~щодо продажу (mutatis mutandis, Stretch, раніше згадуване, п. 40).» Системно аналізуючи пояснення учасників справи та надані останніми докази, Суд вважає, що в 2014 році, між ними склалися відносини позики грошей саме в іноземній валюті, оскільки це було і є поширеною практикою укладання подібних правочинів, що зумовлювалося нестабільною економічною ситуацією в Україні та високими ризиками знецінення гривні. Відтак у позивача існувало виправдане сподівання на повернення тієї суми коштів, що була ним фактично позичена відповідачу, й можливість реалізації означеного права сторони Договору позики втілили в п. 14, тому Суду не вбачає жодних суперечностей змісту п. 14 Договору позики приписам Закону.

Outcome: dismissed