Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-13 00:00:00

ПАТ "Галичфарм" звернувся до суду з позовом до ПП "Редакція газети "Пульс", [PERSON] в якому просить визнати недостовірною та такою, що завдає шкоди діловій репутації ПАТ "Галичфарм" інформацію розміщену [INFO] року в газеті "Пульс" [NUMBER] ([NUMBER]) в статті [PERSON] "[INFO]" та зобов"язати [PERSON] - спростувати недостовірну інформацію, щодо відсутності клінічних досліджень лікарського засобу L-лізину есцинат, виробництва ПАТ "Галичфарм". В судовому засідонні представник позивача позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити. Представники відповідача ПП "Редакція газети "Пульс" позовні вимоги, що стосувалися даного відповідача визнали в повному обсязі. Відповідач [PERSON] належним чином повідомлявся про день, час та місце розгляду справи, шляхом розміщення оголошення в газетах. Вислухавши представника позивача, представників відповідача ПП "Редакція газети "Пульс", дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що [INFO] року в газеті "Пульс" [NUMBER] ([NUMBER]) в статті [PERSON] "[INFO]" автор коментуючи виступ професора [PERSON], зазначає "серйозною проблемою назвав [PERSON] налагодження тісної співпраці з вітчизняними та закордонними виробниками, що виробляють та постачають в Україну, так званні інноваційні препарати, які часто теж не проходили клінічні дослідження( як приклад - L-лізину есцинат однієї з вітчизняних фармацевтичних компаній та "Мідокалм" угорської)". Відповідно до частини першої статті 91 ЦК України юридична особа здатна мати такі ж цивільні права та обов'язки (цивільну правоздатність), як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати людині. Статтею 94 ЦК України передбачено право юридичної особи на недоторканність її ділової репутації, на таємницю кореспонденції, на інформацію та інші особисті немайнові права, які можуть їй належати. У відповідності до ст. 41 Закону України "Про друковані засоби масової інформації /пресу/ в Україні" редакції, засновники, видавці, розповсюджувачі, державні органи, організації та об"єднання громадян несуть відповідальність за порушення законодавства про друковані засоби масової інформації, зокрема, за порушення права вимоги щодо публікації спростування та порядку його публікації, передбачених статтею 37 цього закону. У відповідності до ст. 37 Закону України "Про друковані засоби масової інформації /пресу/ в Україні" громадяни, юридичні особи і державні органи, а також їх законні представники мають право вимагати від редакції друкованого засобу масової інформації опублікування ним спростування поширених про них відомостей, що не відповідають дійсності або принижують їх честь та гідність. Якщо редакція не має доказів того, що опубліковані нею відомості відповідають дійсності, вона зобов"язана на вимогу заявника опублікувати спростування їх у запланованому найближчому випуску друкованого засобу масової інформації або опублікувати його за власною ініціативою. Заперечення відповідача ПП "Редакція газети "Пульс" про те, що газета не має нести відповідальності за недостовірну інформацію, оскільки спірна публікація дослівно відтворює виступ професора [PERSON], суд до уваги не приймає, оскільки відповідно до п. 3 ч. 6 ст. 277 ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її порушила. Поширення інформації - це розповсюдження, обнародування, реалізація у встановленому законом порядку документованої або публічно оголошуваної інформації (стаття 14 Закону України "Про інформацію"). Відповідно до статті 200 ЦК України інформацією є документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що мали або мають місце у суспільстві, державі та навколишньому середовищі. Згідно зі статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя. Разом з тим, статтею 32 Конституції України встановлено, зокрема, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації. Відповідно до роз"яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року N 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи", згідно з положеннями статті 277 ЦК України і статті 10 ЦПК України обов"язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Отже, системний аналіз наведених норм свідчить про те, що за відсутності доказів достовірності поширеної відповідачем інформації позов про спростування цієї інформації підлягає задоволенню. Зі змісту спірних правовідносин, враховуючи принцип презумпції добропорядності, вбачається, що обов'язок доказування достовірності поширеної інформації покладається на особу, яка цю інформацію поширила, тобто на відповідачів зі справи. Відповідач [PERSON] виступ якого було надруковано в статті [PERSON] "[INFO]" не спростував доводів позивача, за таких обставин вказані конструкції слів за змістом підпадають під ознаки відомостей, що не відповідають дійсності як факти. Доказів на підтвердження того, що такі висловлювання мають під собою фактичне підґрунтя і є достовірною інформацією, яка відповідає дійсності та не порушує особисті немайнові права позивача, під час розгляду справи судом не здобуто. Проте, позивач надає ряд документальних доказів, які спростовують викладене в оспорювальній статті, а саме: Зі змісту реєстраційного посвідчення № U/2131/01/01, № UА/9507/01/01 рішенням про державну перереєстрацію лікарського засобу Затвердженого наказом МОЗ України від 25.08.2009 року № 627 лікарський засіб L-лізину есцинат, L-лізину есцинат ® перереєстрований терміном на 5 років до 25.08.2014 року. Проходження клінічного дослідження підтверджується звітом про його проведення від 05 червня 2010 року. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що викладені у статті відомості в їх сукупності мають негативний характер, не відповідають дійсності, а відтак, посягають на ділову репутацію позивача, ставлять під сумнів безпечність, ефективність та якість лікарських засобів, що виробляються та реалізуються ним, а тому підлягають спростуванню. За таких обставин суд, на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, прийшов до висновку про задоволення позову.

Outcome: approved