Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-28 00:00:00

У серпні 2015 року позивач [PERSON] звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» про визнання недійсним договору, застосування правових наслідків недійсності правочину, відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що з метою придбання автомобіля він звернувся до відповідача, представник якого завірив, що фіксована вартість автомобіля складає 215 000,00 грн. Зазначає, що працівники ТОВ «Євролізинг Україна» навмисно надавали позивачу хибні твердження, що не відповідали дійсності та навмисно замовчували обставини, що є суттєвими при укладенні договору. Запропонований на підпис позивачу Договір фінансового лізингу №001443 від 27.04.2015 (далі по тексту - Договір) був укладений на інший автомобіль, іншого року випуску та за іншу вартість. Однак, зважаючи на те, що часу для ознайомлення з ним не було позивач підписав Договір у запропонованій відповідачем редакції. З моменту підписання Договору жодного платежу позивач не здійснив, оскільки зрозумів, що був введений в оману відносно умов придбання автомобіля. З приводу скасування вказаного договору та повернення помилково сплаченої суми у розмірі 36 000,00 грн. позивач звертався із заявою до відповідача вже наступного дня, однак, йому повідомили, що це є неможливим, оскільки, Договір вже підписаний. В подальшому, 08.05.2015 позивач повторно звернувся до офісу відповідача та отримав листа, в якому повідомлялось про сплату ним адміністративного платежу та авансу, що повністю не відповідає дійсності, оскільки, він лише раз сплатив однією сумою платіж, як передоплату в рахунок вартості авто. Вважає, що його навмисно ввели в оману щодо істотних умов Договору, навмисно замовчували в момент бесіди та підписання Договору існування невигідних для нього умов, про які знав представник відповідача, розумів правові наслідки для позивача та зобов'язаний був повідомити позивача, щоб він його не підписував, оскільки, підписання Договору з такими умовами не відповідало внутрішній волі позивача і суперечило його майновим та фінансовим інтересам. З урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог позивач просить суд визнати укладений Договір недійсним, застосувати правові наслідки недійсності правочину шляхом зобов'язання відповідача повернути позивачу сплачені кошти в подвійному розмірі у сумі 72 00,00 грн., застосувати правові наслідки недійсності правочину шляхом зобов'язання відповідача повернути позивачу суму комісійного збору банку у розмірі 360,00 грн., відшкодувати позивачу моральну шкоду у розмірі 10 000,00 грн., стягнути з відповідача витрати за надання правової допомоги позивачу, стягнути з відповідача витрати по сплаті судового збору за весь час слухання справи. У судове засідання позивач не з'явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, направив на адресу суду письмові пояснення, відповідно до яких позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить позов задовольнити та слухати справу у його відсутність. Відповідач, повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи свого уповноваженого представника в судове засідання не направив, про причини неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за відсутності представника до суду не надходило. За цих обставин, суд на підставі ч.1 ст.169, ч. 1 ст. 224 ЦПК України, визнавши причини неявки представника відповідача неповажними, визнав за можливе провести заочний розгляд справи у відсутність позивача та представника відповідача, та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі даних та доказів. Судом встановлено, що 27.04.2015 між ТОВ «Євролізинг Україна» та [PERSON] було укладено Договір, відповідно до умов якого відповідач взяв на себе зобов'язання придбати автомобіль «Kia Rio mid» вартістю 358 600,00 грн. у власність та передати предмет лізингу у користування позивачу на строк та на умовах, передбачених цим Договором. (а.с.15-27) Відповідно до п. 4.2 Договору, лізингодавець передає у користування предмет лізингу лізингоодержувачу не пізніше 120 робочих днів з моменту сплати на рахунок лізингодавця наступних платежів: адміністративного платежу; авансового платежу; комісії за передачу предмета лізингу. На виконання умов указаного Договору 27.04.2015 позивач сплатив адміністративний платіж у розмірі 36 000,00 грн., що підтверджується копією квитанції №N/02/20029 від 27.04.2015. (а.с. 28) Відповідно до ч. 1 ст. 806 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України) та ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг», за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). У ч. 1 ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» визначено, що відносини, які виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. За договором лізингу майновий інтерес лізингодавця полягає у розміщенні та майбутньому поверненні з прибутком грошових коштів, а майновий інтерес лізингоодержувача - в можливості користуватися та придбати предмет лізингу у власність. Виходячи з аналізу норм чинного законодавства договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст. 628 ЦК України. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (п. 11-1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»). Відповідно до ч. 1 ст. 227 ЦК України, правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Водночас, відповідачем не надано доказів наявності ліцензії для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що свідчить про відсутність такого дозволу (ліцензії) та що суперечить вимогам законодавства. Разом з тим, договір фінансового лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу. За договором найму (оренди) здійснюється передача майна наймачеві у користування. Частинами першою та третьою ст. 760 ЦК України передбачено, що предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні. Особливості найму окремих видів майна встановлюються цим Кодексом та іншим законом. Найм (оренда) транспортних засобів врегульовано параграфом 5 глави 58 ЦК України. За загальним правилом, передбаченим ч. 1 ст. 799 ЦК України, договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Якщо стороною у цьому договорі виступає фізична особа, то згідно з ч. 2 ст. 799 ЦК України договір підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню. Згідно зі ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Як вбачається з матеріалів справи, спірний договір не посвідчений нотаріально, а укладений у простій письмовій формі. Крім того, судом також встановлено, що умови спірного договору фінансового лізингу є несправедливими, з огляду на наступне. Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, або договорів у цілому, що обмежують права споживача. Виконавець не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Відповідно до правових позицій Верховного Суду України, викладених у постанові від 08.06.2016 у справі № 6-330цс16 та у постанові від 11.05.2016 у справі № 6-3020цс15, аналізуючи норму статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» можна дійти висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі за наявності одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Як встановлено судом, у вказаному договорі фінансового лізингу виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та Законом, звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості. Зокрема, п. 3.2.7 договору визначено, що лізингодавець має право в односторонньому порядку розірвати договір у випадку неможливості придбання предмету лізингу або відмови продавця здійснити продаж та/або поставку предмета лізингу та у разі необрання нового предмета лізингу лізингоодержувачем протягом одного року. У такому випадку лізингодавець повертає лізингоодержувачу кошти на умовах п. 12.1 ст. 12 Договору, що стосується обсягу повернення коштів. В п. 12.1 Договору передбачено, що адміністративний платіж і 40% авансового платежу не повертаються. Договором не встановлено права на одержання компенсації від лізингодавця у разі розірвання або невиконання ним договору. Несправедливими є, зокрема умови договору про установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору, що мало місце, оскільки позивача не було повідомлено про обов'язкову сплату адміністративного платежу, який не є частиною авансових чи лізингових платежів та про відсутність можливості його повернення як у випадку розірвання договору з ініціативи лізингодавця так із ініціативи лізингоотримувача. Відповідно до ст. 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, заміни, безоплатного усунення недоліків, монтажу та запуску в експлуатацію тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець (постачальник) та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. Таким чином, оскільки вибір продавця лізингу за договором здійснює відповідач, так як в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, то п. 1.4 та п. 4.2 Договору щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності та іншого суперечить положенням ст. 808 ЦК України. Що стосується посилань позивача на те, що при укладенні Договору його було введено в оману, а тому Договір має бути визнаний недійсним в силу ст. 230 ЦК України, слід зазначити наступне. Згідно ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Відповідно до вимог ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилась щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 19 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009, відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (ст. 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Відповідно до роз'яснень п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009, правочин вважається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Умови, за якими сторони дійшли згоди, викладені у тексті оскаржуваного Договору, посвідчені підписом позивача та уповноваженої особи відповідача. Будь - яких доказів того, що позивач уклав цей Договір під впливом обману суду надано не було. Не надано і доказів існування помилки з боку позивача, яка б існувала на момент вчинення правочину. Отже, посилання позивача на те, що при укладенні Договору його було введено в оману спростовуються матеріалами справи. Правові наслідки недійсності договору передбачені статтею 216 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. За таких обставин, вимоги позивача про визнання недійсним Договору фінансового лізингу №001443, укладеного між [PERSON] та ТОВ «Євролізинг Україна», ґрунтуються на вимогах чинного законодавства та є обґрунтованими. Оскільки, суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання спірного Договору недійсним, підлягає задоволенню також вимога позивача про стягнення з відповідача на користь позивача коштів, разом з тим у розмірі 36 000,00 грн. В іншій частині вимог про стягнення суми коштів в розмірі 36 000 грн. слід відмовити у зв'язку з їх необгрунтованістю та безпідставністю. Водночас, обґрунтованими є і вимоги в частині стягнення грошових коштів у розмірі 360,00 грн., сплачених позивачем, як комісійний збір. Разом із тим, вимоги про відшкодування моральної шкоди в розмірі 10000 грн., яка полягає у душевних стражданнях задоволенню не підлягають, оскільки даний спір виник з договірних відносин, якими не передбачено відшкодування моральної шкоди позивачу. До того ж слід зазначити, що вимоги про відшкодування моральної шкоди та її розмір позивачем не обґрунтовані та суду не доведені. Частиною 1 ст. 88 ЦПК України передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Відповідно до ч. 1 ст. 79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу (п. 2 ч. 2 ст. 79 ЦПК України). Відповідно до п. 47 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №10 від 17.10.2014 (далі по тексту - Постанова), право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16.11.2000 № 13-рп/2000; Рішення від 30.09.2009 № 23-рп/2009; Рішення від 11.07.2013 № 6-рп/2013). Витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Порядок надання безоплатної правової допомоги у цивільних справах передбачений у розділі III Закону України від 02.06.2011 № 3460-VI "Про безоплатну правову допомогу", положення якого забезпечуватимуться поетапно, починаючи з 01.01.2015. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05.07.2012 № 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність") або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42, 56 ЦПК). Як вбачається з п. 48 Постанови, Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Згідно зазначеної норми, склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входять до предмету доказування по справі. На підтвердження понесених витрат на правову допомогу [PERSON] надано до суду Договір про надання правової допомоги від АО №09/15, укладений між позивачем та Адвокатським об'єднанням «Альянс Консалтинг Груп» (а.с. 116-120), Свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю від 18.10.2007 (а.с. 122); ордер, Серія [NUMBER] (а.с. 115); квитанції №851410063, №850810149 та №851910196 про сплату позивачем грошової суми за здійснення правової допомоги у розмірі 8 000,00 грн. (а.с. 162); протокол погодження гонорару та об'єму правової допомоги, що надається за договором про надання правової допомоги АО №09/15 від 12.08.2015 (а.с. 171). Статтею 1 Закону України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах" встановлено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Отже, ураховуючи викладене, суд приходить до висновку про те, що понесені позивачем витрати на правову допомогу підлягають задоволенню. Також, відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 906,40 грн. касаційної скарги у розмірі 1332,66 та 120,00 грн. та заяви про збільшення розміру позовних вимог у розмірі 640,00 грн. Що стосується відшкодування судового збору, сплаченого в рахунок подання позовної заяви до суду першої інстанції, слід зазначити, що відповідно до довідок секретаря судового засідання Мудрак О.Р., підтвердження про сплату судового збору у розмірі 723,61 грн. та у розмірі 100,00 грн. - відсутнє, у зв'язку з чим грошові кошти у зазначеному розмірі не підлягають відшкодуванню. Враховуючи наведене, на підставі ст.ст. 203, 204, 215, 216, 220, 628, 806 ЦК України, ст.ст. 4, 10, 11, 57-60, 64, 74, 76, 79, 88, 169, 179, 208, 209, 212-215, 218, 223-226, 292, 294 ЦПК України, суд,-

Outcome: partial