Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-17 00:00:00

позивачка звернулася до суду з зазначеним позовом і просить усунути перешкоди у здійсненні права користування квартирою [ADDRESS], визнавши [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS], зі зняттям з реєстраційного обліку. Обгрунтовує вимоги таким. Їй на праві користування належить квартира [ADDRESS]. У зазначеній квартирі зареєстрований її колишній чоловік [PERSON], який в квартирі не проживає з моменту його реєстрації, особистих речей в квартирі не має. Відповідач мешкає в іншому місці, а вона сплачує комунальні платежі з урахуванням зареєстрованих в квартирі осіб. Не може отримати субсидію. Ухвалою суду від 21 вересня 2018року відкрито провадження у даній справі та визначено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. В судовому засіданні позивачка підтримала свої вимоги. Пояснила, що відповідач ніколи в неї не проживав. Ще в 1991році вони шлюб розірвали. В 2010році вона вселилася в цю квартиру на підставі ордеру, в якому записана вона та її донька. В 2013році вона зареєструвала відповідача в квартирі за проханням, оскільки він втратив документи, а для їх оформлення потрібна була прописка. Жодного дня він в квартирі не проживав. Він мешкає з іншою жінкою в цьому селі, але точну адресу його проживання вона не знає. Через його реєстрацію, вона не може оформити субсидію. Просить позов задовольнити. Не заперечує щодо заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з"явився. Відзив на позов не подав. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлений на офіційному сайті" Судова влада України", сторінка "Дружківський міський суд" в розділі "громадянам", оскільки його фактичне місцепроживання суду невідоме. Суд прийняв рішення про заочний розгляд справи. Дослідивши докази по справі, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню. Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Пленум Верховного Суду України у постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року № 2 підкреслив, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права особи на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів державних органів, підприємств, установ, організацій у здійсненні покладених на них завдань щодо управління житловим фондом, його експлуатації і збереження. Досконалий розгляд житлових спорів є запорукою своєчасного, реального здійснення конституційного права громадян на житло і зміцнення законності у житлових правовідносинах. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сім'ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили право користування ним (ст. 72 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України). Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція), гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров'я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції. Відповідно до ст. 71 ЖК України за тимчасової відсутності наймача або членів сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк, за заявою відсутнього, може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Тимчасова відсутність особи може бути безперервною, але не повинна перевищувати шести місяців. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. Тимчасова відсутність наймача, членів його сім'ї не потребує згоди інших членів сім'ї. Не має значення і причина відсутності, якщо остання не перевищила шість місяців. У разі відсутності особи понад шість місяців при розгляді позову про визнання її такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини справи, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Якщо тимчасова відсутність особи перевищила шість місяців, члени сім'ї, навіть колишні, а також наймодавець, мають право звернутись із позовом про визнання її такою, що втратила право на користування жилим приміщенням. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 10 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Таким чином, під час вирішення питання про втрату членом сім'ї наймача права на користування жилим приміщенням з'ясуванню підлягають термін його відсутності та поважність причин такої відсутності. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, в зв'язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що позивач є наймачем квартири [ADDRESS], на підставі ордеру № 1241 виконавчого комітету Очеретинської селищної ради від 13.07.2010року, в яку вона вселилася разом з донькою [PERSON] (а.с.11) В цій квартирі також зареєстрований з 02.10.2013року, колишній чоловік позивача відповідач [PERSON], [INFO] народження. (а.с. 6,19). Шлюб між позивачем та відповідачем розірваний (а.с.12). З актів від 17 січня 2017 року, 20 грудня 2017року, 23 травня 2018року, складених комісією у складі депутата Очеретинської селищної ради [PERSON] та сусідів [PERSON], [PERSON] вбачається, що позивач [PERSON] в квартирі проживає одна. Зареєстрований [PERSON] в квартирі не проживає з моменту його реєстрації. (а.с. 8-10) Суд вважає, що позивачем надані належні та допустимі докази в підтвердження того, що відповідач не проживає в спірній квартирі понад встановлені законом шість місяців без поважних причин. Належних та допустимих доказів поважності причин відсутності у спірній квартирі відповідачем до суду не надано. В справі відсутні будь-які докази в підтвердження того, що відповідач звертався до відповідних органів із заявами про неможливість проживання у спірній квартирі через перешкоди, що чинила йому позивач або інші особи. Отже суд вважає, що вимога позивача щодо визнання відповідача таким, що втратив право користування житлом підлягають задоволенню. Вимога позивача щодо зняття відповідача з реєстраційного обліку на думку суду задоволенню не підлягає з таких підстав. Зняття з реєстрації місця проживання в житлових приміщеннях колишніх членів сім'ї їх власника або інших осіб відповідно до Закону України від 11 грудня 2003 року N 1382-IV "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" належить до компетенції органів реєстрації місця проживання та місця перебування осіб. Згідно зі ст. 7 цього Закону (у редакції Закону від 5 липня 2012 року N 5088-VI) цими органами зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням. Це означає, що належним способом захисту цивільних прав у такому разі є пред'явлення позову про позбавлення права власності або визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, які є підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання відповідними уповноваженими органами. Така позиція підтверджується висновками Верховного Суду України, викладеними в постанові від 16 січня 2012 року.

Outcome: partial