Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-15 00:00:00

03.06.2011 р. [PERSON] звернулася до Комінтернівського районного суду Одеської області з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя та визнання права власності на частку даного майна, зазначивши у якості предмету спору земельну ділянку за [ADDRESS] яка має площу 0,525 га та призначена для ведення індивідуального садівництва. У позові вона просила визнати за нею право власності на ? частину від цієї земельної ділянки та усунути їй з боку позивача перешкоди у праві користування та розпорядження цим об'єктом нерухомості. 20.02.2011 р. [PERSON] подала до суду заяву про уточнення позовних вимог, в якій залучила до участі у справі у якості третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на боці відповідача відділ земельних ресурсів Комінтернівської районної державної адміністрації та садове товариство «Автолюбитель-2» садового масиву «Новодофінівський» Новодофінівської сільської ради Комінтернівського району Одеської області. У цій заяві вона просила: 1) визнати недійсним державний акт серії ЯЛ № 221941 від 10.09.2010 р. про право власності на земельну ділянку площею 0,525 га з цільовим призначенням для ведення садівництва, кадастровий номер 5122783900:01:002:0600, що розташована по [ADDRESS], яка належить відповідачу [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, укладеному 13.06.2000 р. з продавцем [PERSON] та посвідченим приватним нотаріусом Комінтернівського районного нотаріального округу [PERSON] за р. № 426, що зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі Комінтернівської районної державної адміністрації за № 011052403751; 2) визнати спільною власністю подружжя вказану вище земельну ділянку та розташований на ній садовий будинок з усіма господарчими будівлями і спорудами; 3) поділити спільне майно подружжя, визнавши за [PERSON] та [PERSON] право власності на ? частину від вказаної вище земельної ділянки та розташованого на ній садового будинку; 4) усунути [PERSON] перешкоди з боку [PERSON] у здійсненні права власності та користуванні вказаними вище об'єктами нерухомості; 5) стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] всі сплачені позивачкою по справі судові витрати. В судовому засіданні позивачка пояснила, що перебувала у шлюбі з відповідачем з 23.01.1993 р. по 15.09.2009 р. У шлюбі в них 04.07.1994 р. народився син [PERSON]. В період шлюбу подружжям на спільні кошти була куплена 13.06.2000 р. земельна ділянка за [ADDRESS] яка має площу 0,525 га та призначена для ведення індивідуального садівництва, на якій знаходиться незакінчений будівництвом садовий будинок. У якості покупця у договорі купівлі-продажу виступав [PERSON], внаслідок чого державний акт про право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 221941 від 10.09.2010 р. був також оформлений на його ім'я. Оскільки придбання у власність нерухомого майна відбулося під час шлюбу, носило відплатний характер, то, відповідно до закону, вказане вище нерухоме майно представляє собою спільну сумісну власність подружжя, і позивачка має право на виділ з неї своєї частки. 08.12.2014 р. [PERSON] надала до суду заяву про остаточне уточне позовних вимог, згідно до яких вона просить стягнути з [PERSON] на її користь грошову вартість її частки у спільному майні: земельній ділянці та розташованому на ній садовому будинку в сумі 50 642 грн. 50 коп., а також судові витрати по справі в сумі 5396 грн. 70 коп. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнав, надавши суду письмові пояснення у яких він заперечував те, що куплена 13.06.2000 р. земельна ділянка площею 0,525 га була зареєстрована у якості його власності 10.09.2010 р., тобто вже після розірвання шлюбу із позивачкою, яке відбулося 15.09.2009 р. А оскільки 18.09.2009 р. [PERSON] зареєстрував шлюб із [PERSON], то саме вона, а не [PERSON], у зв'язку з тим, що реєстрація повторного шлюбу мала місце перед реєстрацією земельної ділянки у власність відповідача, має право на частку у цій земельній ділянці. В наступному, 25.09.2012 р. представник [PERSON] - адвокат [PERSON] подав до суду позовну заяву про поділ спільного майна подружжя, в якому вказав, що під час шлюбу подружжям було придбане наступне майно: 1) квартира під [ADDRESS], придбання якої відбулося на підставі договору купівлі-продажу, посвідченому 20.08.2004 р. приватним нотаріусом Комінтернівського районного нотаріального округу [PERSON], вартість якої становить 400 000 грн. 2) земельна ділянка площею 0,525 га за [ADDRESS] Представник посилається на те, що [PERSON], відповідачка за його позовом, звернулась до Комінтернівського районного суду Одеської області з позовом про поділ вищевказаної земельної ділянки та визнання права власності на її частку. Проте позовні вимоги [PERSON] не охоплюють все спільне майно, а саме квартиру [ADDRESS] Згідно договору купівлі-продажу від 20.08.2004 р. під час шлюбу була придбана квартира [ADDRESS] Квартира була придбана на ім'я [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в рівних частках. Проте зазначена квартира була придбана не за спільні кошти подружжя, а за кошти які належали [PERSON] особисто, оскільки, були отримані від продажу іншої квартири, що також належала йому особисто, так як була набута до шлю6y. Це була квартира [ADDRESS] Далі представник [PERSON] посилається на те, що «відповідно до ч. 2 п. 24 постанови пленуму ВСУ № 11 від 21.12.2007 р., не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; ... набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто». Він наполягає на тому, що, «виходячи із вимог законодавства та обставин справи, спірна квартира не належить до спільної сумісної власності подружжя, а тому позивач ([PERSON].) має право на збільшення частки в ній за рахунок частки оформленої [PERSON], тобто на ? частки квартира [ADDRESS] Право власності [PERSON], сина позивача, на ? частки спірної квартири останнім ([PERSON].) не оскаржується». На підставі викладеного представник позивача вимагає припинити право власності [PERSON] на ? частину квартиру [ADDRESS] та визнати за [PERSON] право власності на ? частину квартиру [ADDRESS], що належала [PERSON] згідно до договору купівлі-продажу від 20.08.2004 р. 20.12.2014 р. суд постановив ухвалу, якою задовольнив клопотання [PERSON], що є представником [PERSON], та поєднав цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного сумісного майна подружжя за № 1515/4072/12 в одне провадження зі справою за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного сумісного майна подружжя за № 2-1722/2011, привласнивши об'єднаній цивільній справі № 2-1722/2011 (том 2, а. с. 19 - 20). [PERSON] позовні вимоги [PERSON], що викладені в поданому від його імені представником позові, не визнала, та пояснила, що квартира під [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя не являється, оскільки була придбана на підставі договору купівлі-продажу від 20.08.2004 р. не тільки членами тодішнього подружжя [PERSON], а й їх сином [PERSON], [INFO], від імені котрого вона тоді діяла. Таким чином, [PERSON] є повноправним власником цього житла, внаслідок чого останнє не може розглядатися як спільна сумісна власність подружжя, а є спільною частковою власністю трьох осіб: [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Вона також заперечувала проти того, що квартира під [ADDRESS] була придбана на кошти, отримані від продажу квартири [ADDRESS], яка за ствердженням представника [PERSON] була дошлюбною власністю її колишнього чоловіка, оскільки ця квартира також була спільною частковою власністю трьох осіб: [PERSON], [PERSON] та [PERSON], оскільки була отримана ними у власність під час шлюбу шляхом приватизації житла. У зв'язку із викладеним [PERSON] вважає, що розгляд позовних вимог про виділ частки з спільної часткової власності трьох осіб без залучення до участі у справі одного з співвласників, а саме [PERSON],[INFO], який на час звернення представником [PERSON] із позовом - 25.09.2012 р., вже досяг повноліття, є неможливим. До того ж вона вважає, що обґрунтовувати виділ частки із майна, що є спільної частковою власністю трьох осіб, посиланнями на правові норми, що регулюють поділ спільної сумісної власності подружжя також неможливо, і є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог. Представник третьої особи - Комінтернівської районної державної адміністрації до судового засідання не з'явився та подав заяву про розгляд справи по суті у його відсутність та про відсутність заперечень проти задоволення позовних вимог. (том 1, а. с. 73 - 74). Представник третьої особи - Об'єднання садівничих товариств Новодофінівського масиву до судового засідання не з'явився та подав заяву про розгляд справи по суті у його відсутність та про відсутність заперечень проти задоволення позовних вимог. (том 1, а. с. 99). Представник третьої особи - відділу Держкомзему у Комінтернівському районі Одеської області проти задоволення позовних вимог не заперечував. (том 1, а. с. 100). Заслухавши [PERSON] та представника [PERSON], дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про необхідність задоволення у повному обсязі позовних вимог [PERSON] і про необхідність відмовлення у задоволенні позовних вимог [PERSON], що заявлені його представником [PERSON], у зв'язку з наступним. [PERSON] перебувала у шлюбі з [PERSON] з 23.01.1993 р. по 15.09.2009 р. (том 1, а. с. 4-зворот, 7, 8). У шлюбі в них 04.07.1994 р. народився син [PERSON] (том 1, а. с. 9).1 Під час шлюбу [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, укладеному 13.06.2000 р. з продавцем [PERSON] та посвідченим приватним нотаріусом Комінтернівського районного нотаріального округу [PERSON] за р. № 426, придбана земельна ділянка площею 0,525 га з цільовим призначенням для ведення садівництва, що розташована по [ADDRESS] (т. 1, а. с. 9-10, 38-39). На підставі цього договору [PERSON] 10.09.2010 р. був отриманий державний акт серії ЯЛ № 221941, що зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі Комінтернівської районної державної адміністрації за № 011052403751 (том 1, а. с. 29). Земельній ділянці привласнений кадастровий номер 5122783900:01:002:0600 (том 1 , а. с. 35, 50). Оскільки договір купівлі-продажу, виконаний на бланку АВК № 388939, відповідає вимогам ст. ст. 655 - 658 ЦК України, то відповідно до вимог ст. ст. 60 - 61 СК України та ч. 3 ст. 368 ЦК України, вказана у договорі земельну ділянку площею 0,525 га з цільовим призначенням для ведення садівництва, що розташована по [ADDRESS], покупцем якої зазначений [PERSON], стала спільною сумісною власністю подружжя, членами якого на час укладення договору - 13.06.2000 р., були [PERSON] та [PERSON] Таким чином, відповідно до ст. 69 СК України, [PERSON] має право на поділ цього об'єкту спільної сумісної власності сторін, шляхом вилучення своєї частки в ньому, яка, згідно до ст. 70 СК України, є рівною з часткою [PERSON], оскільки передбачених ч. 2 та ч. 3 ст. 70 СК України підстав для збільшення частки одного з колишніх членів подружжя за рахунок зменшення частки у спільному майні другого з колишніх членів подружжя, у даному випадку не мається. Вимоги [PERSON] про стягнення на її користь з [PERSON] грошової компенсації за належну їй частку у спільному майні подружжя ґрунтується на законі, зокрема, це передбачено ч. 4 ст. 71 СК України. При вирішенні спору суд керується роз'ясненнями, що надані в п. п. 22, 23 та 25 постанови пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», де сказано, що «поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації». Також суд при вирішення цього спору приймає до уваги розяснення, що надані в п. п. 5, 7, та п/п "а" п. 12 постанови пленуму Верховного Суду України № 20 від 22.12.95 р. (із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України № 15 від 25.05.98 р.) «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», де наведене наступне: «Розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст.16 Закону "Про власність", ст.22 Кодексу про шлюб та сім'ю України) … . Частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, … . Розмір часток у спільній сумісній власності подружжя визначається за нормами Кодекса про шлюб та сім'ю. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними. Судам слід враховувати, що відповідно до ст.55 Закону "Про власність" громадянин не може бути позбавлений права власності на своє майно, крім випадків, передбачених цим Законом та іншими законодавчими актами України. Оскільки за чинним законодавством суд вирішує спори учасників спільної власності щодо розпорядження чи користування майном, то не слід розглядати як неправомірне позбавлення права власності присудження грошової компенсації за частку у спільній власності, якщо її неможливо виділити або поділити майно в натурі чи спільно користуватися ним Вирішуючи питання про грошові стягнення у справах за позовами про захист права приватної власності на майно, суди мають виходити з того, що: вартість спірного майна визначається за погодженням сторін, а за його відсутністю - за дійсною вартістю майна на час розгляду спору. Під дійсною вартістю розуміється грошова сума, за яку майно може бути продано в даному населеному пункті чи місцевості. Для її визначення при необхідності призначається експертиза». Суд також бере до уваги той факт, що у позовній заяві, яка подана від імені [PERSON] його представником [PERSON] (том 1, а. с. 2-3) визнається факт того, що земельна ділянка, на поділу якої наполягає [PERSON], є частиною спільного майна колишнього подружжя [PERSON], оскільки в позовній заяві записано, що: «Під час зазначеного шлюбу подружжям було придбано наступне майно: - земельна ділянка площею 0,0525 га., що розташована на території Ново-Дофіновської сільської ради Комінтернівського району Одеської області, садове товариство «Автолюбитель», земельна ділянка №77, згідно договору купівлі-продажу від 13.06.2000 р. та державного акту серія НЛ № 221941 зареєстрованого в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 011052703751, Комінтернівській районній державній адміністрації та відділі Держкомзему у Комінтернівському районі Одеської області 10.09.2010 p., вартість якої становить 56 000 гривень. [PERSON], відповідачка по справі звернулась до Комінтернівського районного суду Одеської області з позовом про поділ вищевказаної земельної ділянки га визнання права власності на її частку. Проте позовні вимоги [PERSON] не охоплюють все спільне майно, а саме квартиру [ADDRESS]». Відповідно до викладеного вище, 08.09.2014 р. судом постановлено ухвалу про задоволення клопотання [PERSON] про призначення судово-технічної будівельної експертизи про визначення ринкової вартості земельної ділянки та садового будинку, що на ній розташований, на розв'язання якої поставлені наступні питання: 1) чому дорівнює ринкова вартість земельної ділянки площею 0,0525 га на території садового товариства «Автолюбитель-2» садового масиву «Новодофінівський» Ново-Дофінівської сільської ради Комінтернівського району Одеської області по вул. Степовій, 77, який належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, який був посвідчений 13.06.2000 року приватним нотаріусом Комінтернівського районного нотаріального округу Одеської області [PERSON] за реєстраційним № 426? 2) чому дорівнює ринкова вартість садового будинку, що зведений на земельній ділянці площею 0,0525 га на території садового товариства «Автолюбитель-2» садового масиву «Новодофінівський» Ново-Дофінівської сільської ради Комінтернівського району Одеської області по вул. Степовій, 77? (том 1, а. с. 225-227). Обов'язок здійснити оплату за проведення експертизи покладено на заявника клопотання - [PERSON] У висновках судового експерта [PERSON] за № 122/2014 від 15.10.2014 р. по першому питанню зазначено, що ринкова вартість земельної ділянки площею 0,0525 га на території садового товариства «Автолюбитель-2» садового масиву «Новодофінівський» Ново-Дофінівської сільської ради Комінтернівського району Одеської області по вул. Степовій, 77, який належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, який був посвідчений 13.06.2000 року приватним нотаріусом Комінтернівського районного нотаріального округу Одеської області [PERSON] за реєстраційним № 426, на час складення звіту складає 36 792 грн., що при курсі обміну НБУ, який на той час дорівнював 12,95 грн. за 1 долар США, відповідає 2 841 доларам США. По другому питанню зазначено, що ринкова вартість садового будинку, що зведений на земельній ділянці площею 0,0525 га на території садового товариства «Автолюбитель-2» садового масиву «Новодофінівський» Ново-Дофінівської сільської ради Комінтернівського району Одеської області по вул. Степовій, 77, без урахування вартості огорожі на час складення звіту складає 48 269 грн., що при курсі обміну НБУ, який на той час дорівнював 12,95 грн. за 1 долар США, відповідає 3 727 доларам США. Остаточна вартість земельної ділянки разом із розташованим на ній садовим будинком складає 85 061 грн., що відповідно 6 568 доларів США. [PERSON], посилаючись на те, що ціни на нерухомість та транспортні засоби на ринку розраховуються у доларах США і вже потім перераховуються по еквіваленту в національну валюту України, а також на лист ОНДІСЕ за № 11-39/3920 від 18.11.2014 р. (відповідь на адвокатський запит № 47 від 17.11.2014 р. по аналогічній справі, у якому ставилося питання про можливість підвищення вартості об'єкту оцінки в перерахунку на гривню у зв'язку з підвищенням обмінного курсу), в якому зазначено, що оскільки «пропозиції на ринку нерухомості безпосередньо пов'язані з курсом долару США, то змінення ціни вказаного об'єкту (в національній валюті України) можливо в сторону збільшення», відповідно до діючого обмінного курсу НБУ, заявила, що у зв'язку з тим, що оскільки станом на 05.12.2014 р. обмінний курс долара США за даними НБУ виріс і становить 15,42 грн. за 1 долар США, то слід перерахувати вартість об'єктів нерухомості, що є предметом спору за її позовом наступним чином:85 061 грн. : 12,95 * 15,42 = 101 285 грн. (43 809,47 - ділянка + 57475,52 - будинок), тобто її частка, яка дорівнює ? частині земельної ділянки та садового будинку має вартість 50 642 грн. 50 коп. З цього приводу суд керується роз'ясненнями, які наведені у п. 2 постанови пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 р., де вказано, що: «Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 213 ЦПК). Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Якщо є суперечності між нормами процесуального чи матеріального права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, то рішення є законним, якщо судом застосовано відповідно до частини четвертої статті 8 ЦПК норми, що мають вищу юридичну силу. У разі наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають однакову юридичну силу, застосуванню підлягає той з них, який прийнято пізніше. При встановленні суперечностей між нормами права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, суду також необхідно враховувати роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, що містяться в постанові від 1 листопада 1996 року N 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя". Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи». В даному випадку у якості аналогії слід використати ч. 2 ст. 533 ЦК України, де зазначено: «Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом». Що стосується позовних вимог [PERSON] про припинення право власності [PERSON] на ? частки квартиру [ADDRESS] та визнання за [PERSON] право власності на ? частки квартиру [ADDRESS], що належала [PERSON], тов. вони не ґрунтуються на нормах матеріального права, а також не підтверджені доказами, що маються у матеріалах справи. На підставі ухвали суду від 06.02.2013 р. (том 1, а. с. 136) була проведена судова будівельно-технічна експертиза, оплату за яку в сумі 1881 грн. 60 коп. здійснила [PERSON]О.(том 1, а. с. 144 - 147). У висновку за № 879 від 19.07.2013 р. ( том 1, а. с. 139 - 143) зазначено, що вартість об'єкту дослідження - квартири [ADDRESS] (при обмінному курсі НБУ 7,9930 грн. за 1 долар США) складає 404 813 грн., а вартість частки [PERSON], яка дорівнює ? частині від об'єкту дослідження, становить 134 938 грн. В позовній заяві, що подана від імені [PERSON] його представником [PERSON] стверджується, що «квартира [ADDRESS] була придбана не за спільні кошти подружжя, а за кошти які належали позивачу особисто, оскільки, були отримані від продажу іншої квартири, що також належала [PERSON] особисто, так як була набута до шлю6y. Це була квартира [ADDRESS]» (том 2, а. с. 3). В матеріалах справи (том 1, а. с. 169 170) містяться документи, що спростовують вказані вище ствердження представника [PERSON], а саме: розпорядження органу приватизації - Чорноморської селищної ради Комінтернівського району Одеської області № 1187 від 23.07.2004 р. та видане на його підставі 23.07.2004 р. Свідоцтво про право власності на житло: квартиру [ADDRESS], згідно до якого вона належить на праві приватної спільної часткової власності [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в рівних частинах, оскільки приватизована цими особами у відповідності з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». Менше ніж через місяць після приватизації цього житла, 20.08.2004 р., за отримані від його продажу грошові кошти, [PERSON], [PERSON] та [PERSON] придбали у рівних частках на підставі договору купівлі-продажу, посвідченому приватним нотаріусом Комінтернівського районного нотаріального округу Одеської області [PERSON] та зареєстрованому у її реєстрі за № 1904, квартиру [ADDRESS] Цей правочин зареєстрований 20.08.2004 р. в Державному реєстрі правочинів за реєстраційним номером 45528 (контрольна сума ВВБ32Е072Д), про що свідчить витяг з Державного реєстру правочинів за № 49008 від 20.08.2004 р. Квартира [ADDRESS] зареєстрована 14.10.2004 р. за реєстраційним номером 6453958 у Комінтернівському районному бюро технічної інвентаризації у якості об'єкту приватної спільної часткової власності [PERSON], [PERSON] та [PERSON], в якому кожен з співвласників має частку, що дорівнює ? частині від цілого, про що відповідно до витягу № 5059912 в книзі № 118 був зроблений відповідний запис за № 931 (том 1, а. с. 112 - 114). Таким чином, посилання представника [PERSON] у позовній заяві (том 2, а. с. 3) на те, що: «Відповідно до ч. 2 п. 24 постанови пленуму ВСУ № 11 від 21.12.2007 р., не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; ... набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто», до квартири [ADDRESS] не має ніякого відношення, оскільки не обґрунтовано доказами, що маються у матеріалах справи. Далі, висновок представника [PERSON] про те, що «виходячи із вимог законодавства та обставин справи, спірна квартира не належить до спільної сумісної власності подружжя, а тому позивач має право на збільшення частки в ній за рахунок частки оформленої [PERSON], тобто на ? частки квартира [ADDRESS]» (том. 2 а. с. 3 - 4), суд поділяє тільки частково, оскільки це житло дійсно не є спільною сумісною власністю колишнього подружжя [PERSON], а є спільною приватною частковою власністю [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Що стосується вимог про позбавлення [PERSON] права власності на ?? частину в квартирі [ADDRESS] та визнання права власності на цю частку за [PERSON], то вони суперечать нормам матеріального права, зокрема тим, що викладені в ст. 321 ЦК України, де закріплений принцип непорушності права власності. Також виділ частки, що належить [PERSON] в квартирі [ADDRESS], неможливо провести з обґрунтуванням нормами СК України, оскільки цей об'єкт нерухомості не є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, тобто двох осіб, а являється спільною частковою приватною власністю трьох осіб, а саме: [PERSON], [PERSON] і [PERSON], останній з яких до участі в справі взагалі не притягнутий. До того ж, неможливо проводити в процесі поділ власності, яка належить сторонам на підставі норм СК України, власність яка належить їм та третім особам на інших підставах, про що надані відповідні роз'яснення у п. 21 постанови пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», де сказано, що: «При вирішенні питання щодо можливості розгляду у процесі про розірвання шлюбу вимоги про поділ спільного майна подружжя судам слід мати на увазі, що у випадках, коли такий поділ зачіпає інтереси третіх осіб (наприклад, коли майно є власністю селянського (фермерського) господарства, іншого суб'єкта підприємницької діяльності - юридичної особи, до складу співзасновників яких, крім подружжя та їхніх неповнолітніх дітей, входять і інші особи, або власністю житлово-будівельного чи іншого кооперативу, член якого ще не повністю вніс свій пайовий внесок, у зв'язку з чим не набув права власності на відповідне майно, виділене йому кооперативом у користування), суду належить обговорити питання про виділення цієї вимоги у самостійне провадження в порядку ст. 126 ЦПК України». Оскільки [PERSON], що є представником [PERSON], від виділення вимоги про виділ частки свого довірителя з спільної приватної часткової власності, якою є квартира [ADDRESS], відмовився, суд в цьому провадженні вимушений ухвалити рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог, що не позбавляє [PERSON] права звернутися до суду з позовом до іншого складу відповідачів та за іншим правовим обґрунтуванням. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. [PERSON] судові витрати сплачені в наступних розмірах: судовий збір 51 грн. + витрати на ІТЗ судової справи 120 грн. (том 1, а. с. 4), судовий збір 114, 70 грн. (том 1, а. с. 120а), оплата за проведення експертизи по встановленню вартості квартири - 1881,60 грн.(том 1, а. с. 144 - 147), судовий збір - 114,70 грн. (том 1, а. с. 152), судовий збір - 114,70 грн. (том 1, а. с. 161а), оплата за проведення експертизи по встановленню вартості земельної ділянки та садового будинку - 3000 грн. Остаточно судові витрати, що сплачені по справі [PERSON] дорівнюють 5396 грн. 70 коп. На підставі ст. ст. 60, 61, 69 - 71 СК України, ст. ст. 321, 355 - 358, 364, ч. 3 ст. 368, ст. 370, ч. 2 ст. 533 ЦК України,

Outcome: approved