Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-17 00:00:00

24.07.2020 позивач [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до відповідача [PERSON] , в якому просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: будинком [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 14.12.2017 року позивачу на праві власності належить будинок [ADDRESS] . Відповідача по справі в будинку прописав колишній власник, який помер, позивачу по справі [PERSON] родичем не являється. З самого початку набуття позивачем права власності на будинок відповідач не проживає за спірною адресою, не бере участі в оплаті комунальних послуг та проведенні поточного ремонту, не має жодних особистих речей в будинку, будинком не цікавиться. Поважних причин його відсутності за місцем паспортної реєстрації немає. Позивач вказує, що не чинила жодних перешкод відповідачу в користуванні нерухомістю. Поведінка відповідача порушує її права як власника нерухомого майна, у зв`язку з чим вона вимушена звернутись до суду з даним позовом. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала посилаючись на обставини, викладені в позові та не заперечувала проти заочного розгляду справи. Належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи відповідач [PERSON] , згідно вимог ст. 128 ЦПК України, у судове засідання повторно не з`явився, в порушення ч. 3 ст. 131 ЦПК України про причини неявки суд не повідомив, відзив не надав, у зв`язку з чим на підставі ухвали Золочівського районного суду Харківської області від 18.08.2020 року, проведено заочний розгляд даної справи згідно з вимогами ст. ст. 280-282 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів. Суд, заслухавши пояснення позивача, показання свідка, дослідивши письмові докази, приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову, враховуючи наступне. Судом встановлені такі фактичні обставини і визначений зміст спірних правовідносин. Як вбачається з матеріалів справи, а саме свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 14.12.2017 серія НМХ 881101 та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №107608576 від 14.12.2017, [PERSON] є власником житлового будинку з надвірними будівлями [ADDRESS] (а.с.7,8). Відповідно до домової книги про прописки громадян проживаючих в будинку [ADDRESS] , відомостей відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУДМС України в Харківській області, [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 13.12.2014 (а. с. 9-12,23,36). Згідно інформації депутата Золочівської селищної ради Харківської області [PERSON] , довідки депутата Золочівської селищної ради Харківської області [PERSON] , останні підтверджують, що за адресою: [ADDRESS] , зареєстрований [PERSON] , однак не проживає з 2014 року. (а. с. 15,16,17). У судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснив, що [PERSON] сусідка, мати його друга. Із [PERSON] він часто їздив протягом більше трьох років в домоволодіння [ADDRESS] . В будинку ніхто окрім неї не проживає, [PERSON] він ніколи не бачив. [PERSON] сама доглядає за будинком. Згідно з ч. 1, 4 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом (пункт другий вказаної статті). Право приватної власності, згідно частини четвертої наведеної статті Основного закону України, є непорушним. Зазначені положення кореспондуються з вимогами статті 319 ЦК України, відповідно до якої власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 321 вказаного кодексу визначено, що право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17.07.97 року відповідно до Закону України № 475/97-ВР від 17.07.97 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції" закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Частиною 1 ст. 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Згідно з ч. 4 ст. 156 ЖК Української РСР припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Положеннями ч. 1 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі ст. 12 ЦПК України та відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасникам справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтями 77, 78, 79 ЦПК України встановлено правила визначення належності, допустимості, достовірності та достатності доказів. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують в державах - учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (Проніна проти України, № 63566/00, пр. 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 р.). Так, судом на підставі досліджених доказів встановлено, що власник будинку [ADDRESS] [PERSON] має певні перешкоди у здійсненні нею права користування та розпорядження належною їй власністю, право позивача порушено, оскільки реєстрація місця проживання відповідача [PERSON] за даною адресою тягне додаткові витрати з боку позивача. При цьому відповідач [PERSON] не має права власності на вищевказаний будинок, у спірному будинку не проживає з 2014 року, в судове засідання не з`явився та протилежного не довів, відзив на позов не подавав. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про наявність законних підстав для визнання [PERSON] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням у будинку [ADDRESS] . Відповідно до абзацу 6 ч. 1 ст. 3 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", реєстрація - внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру та до паспортного документа про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси житла. Статтею 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" встановлено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням. Враховуючи наведене, відповідно до статті 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" на підставі судового рішення про позбавлення права користування житловим приміщенням органом реєстрації зняття з реєстрації особи проводиться без додаткового ухвалення рішення суду. Судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь держави в розмірі 840,80 грн. На підставі викладеного і

Outcome: approved