Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-16 00:00:00

У квітні 2014 року позивач товариство з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторинг Україна" (далі - ТОВ "ОТП Факторинг Україна") звернулося до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 13 червня 2006 року між Акціонерним комерційним банком "Райффайзенбанк Україна" (далі - АКБ "Райффайзенбанк Україна"), правонаступником якого є публічне акціонерне товариство "ОТП Банк" (далі - ПАТ "ОТП Банк"), та [PERSON] укладено кредитний договір №CNL-005/146/2006, відповідно до умов якого позивачем надано позичальнику [PERSON] кредит для споживчих потреб у сумі 40000,00 доларів США на строк на 13 червня 2006 року до 13 червня 2016 року. Процентна ставка за користування кредитом становила 14% річних. Погашення кредиту повинно було здійснюватись шляхом сплати щомісячних платежів у розмірі та в порядку, визначеному договором. Для забезпечення виконання позичальником зобов'язань, взятих на себе за кредитним договором від 13 червня 2006 року №CNL-005/146/2006, [PERSON] та [PERSON] передали АКБ "Райффайзенбанк Україна" в іпотеку належну їм на праві власності квартиру [ADDRESS] в м. Києві, про що між сторонами було укладено договір іпотеки від 13 червня 2006 року №PCL-005/146/2006, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] П. 1.5. кредитного договору від 13 червня 2006 року №CNL-005/146/2006 передбачено обов'язок позичальника щомісячно повертати кредит та сплачувати проценти за користування ним у строки. [INFO] року позичальник [PERSON] помер. Після його смерті відкрилась спадщина на 1/2 частину квартири [ADDRESS] в м. Києві, яку успадкували діти спадкодавця [PERSON] і [PERSON], а також його батько [PERSON] Станом на 14 лютого 2014 року загальна сума заборгованості [PERSON] за кредитним договором від 13 червня 2006 року №CNL-005/146/2006 склала 15344,84 доларів США, що згідно з офіційним курсом НБУ на 14 лютого 2014 року становило 132439,78 грн, в тому числі заборгованість зі сплати кредиту (основного боргу) у сумі 15344,84 доларів США, що згідно з офіційним курсом НБУ на 14 лютого 2014 року становило 132439,78 грн, пеня за прострочення позичальником термінів виконання своїх зобов'язань за договором у сумі 483405,23 грн. На підставі договору про відступлення права вимоги від 05 листопада 2010 року, ПАТ "ОТП Банк" відступило на користь ТОВ "ОТП Факторинг Україна" право вимоги до позичальника та майнового поручителя за кредитним договором від 13 червня 2006 року №CNL-005/146/2006 та договором іпотеки, укладеним для забезпечення його виконання. З цих підстав позивач просив суд в рахунок погашення заборгованості [PERSON] за кредитним договором від 13 червня 2006 року №CNL-005/146/2006 у сумі 615845,01 грн звернути стягнення на 1/2 частину квартири [ADDRESS] в м. Києві, що належить на праві власності [PERSON], [PERSON] та [PERSON] шляхом проведення прилюдних торгів в межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій; на період до реалізації предмета іпотеки - передати це майно на зберігання ТОВ "ОТП Факторинг Україна"; виселити відповідачів з квартири [ADDRESS] в м. Києві. Представники позивача в судовому засіданні позовні вимоги свого довірителя підтримали, просили суд їх задовольнити. У судовому засіданні представник відповідачів та відповідач [PERSON] проти позову заперечували, пояснили, що позивачем пропущено строк пред'явлення вимог до спадкоємців боржника, встановлений ст. 1281 ЦК України, а майно, на яке факторингова компанія просить звернути стягнення, не є окремим предметом іпотеки. Третя особа у судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи належним чином повідомлялася, про причини неявки в судове засідання суд не повідомила. Заслухавши пояснення представників позивача, представника відповідачів, відповідача [PERSON], дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України кредитодавець зобов'язується за кредитним договором надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. З матеріалів справи вбачається, що між АКБ "Райффайзенбанк Україна" та [PERSON] укладено кредитний договір від 13 червня 2006 року №CNL-005/146/2006, за умовами якого банк зобов'язався надати позичальнику кредит для споживчих потреб у сумі 40000,00 доларів США на строк на 13 червня 2006 року до 13 червня 2016 року. Процентна ставка за користування кредитом становила 14% річних. Погашення кредиту повинно було здійснюватись шляхом сплати щомісячних платежів у розмірі та в порядку, визначеному договором (т. 1, а. с. 12-18). На виконання положень кредитного договору банк надав [PERSON] кредитні кошти у сумі 20000,00 доларів США, що підтверджується випискою за кредитним рахунком позичальника (т. 1, а. с. 108-176). Решту коштів, передбачених договором, АКБ "Райффайзенбанк Україна" позичальнику не надало. За договором про відступлення права вимоги від 05 листопада 2010 року, ПАТ "ОТП Банк" передало ТОВ "ОТП Факторинг Україна" право вимоги до позичальника та майнового поручителя за кредитним договором від 13 червня 2006 року №CNL-005/146/2006 та договором іпотеки, укладеним для забезпечення його виконання (т. 1, а. с. 31-33). [INFO] року [PERSON] помер. Спадщину після його смерті прийняли діти спадкодавця [PERSON] і [PERSON], а також його батько [PERSON] (т. 1, а. с. 192-250, т. 2, а. с. 1-49). Відповідно до ч. 1 ст. 1282 ЦК України спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. З урахуванням наведених законодавчих положень спадкоємці боржника за умови прийняття спадщини є боржниками перед кредитором у межах вартості майна, одержаного у спадщину. При цьому спадкоємці несуть зобов'язання погасити нараховані відсотки і неустойку тільки в тому випадку, якщо вони вчинені позичальникові за життя. Інші нараховані зобов'язання фактично не пов'язані з особою позичальника і не можуть присуджуватися до сплати спадкоємцями. Зважаючи на те, що пеня за невиконання позичальником [PERSON] була нарахована після його смерті, кредитодавець не вправі вимагати її стягнення зі спадкоємців. Таким чином, заборгованість [PERSON] за кредитним договором від 13 червня 2006 року №CNL-005/146/2006 складає 15344,84 доларів США. За життя [PERSON] належала на праві власності 1/2 частина квартири [ADDRESS] в м. Києві. Власником іншої частини квартири є [PERSON] (т. 1, а. с. 22). За рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 31 травня 2012 року у справі №2-189/12 за [PERSON], [PERSON] та [PERSON] визнано в порядку спадкування за законом право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] в м. Києві, що належала [PERSON] (т. 1, а. с. 85-86). Відповідно до норми ч. 6 ст. 3 Закону України "Про іпотеку" у разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Згідно з ч. 1 ст. 3 Закону України "Про іпотеку" іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. Для забезпечення виконання позичальником зобов'язань, взятих на себе за кредитним договором від 13 червня 2006 року №CNL-005/146/2006, [PERSON] та [PERSON] передали АКБ "Райффайзенбанк Україна" в іпотеку належну їм на праві власності квартиру [ADDRESS] в м. Києві, про що між сторонами було укладено договір іпотеки від 13 червня 2006 року №PCL-005/146/2006, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] (т. 1, а. с. 19-21). Ч. 1 ст. 33 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених ст. 12 цього Закону. За приписами ч. 1 ст. 5 Закону України "Про іпотеку" предметом іпотеки можуть бути один або декілька об'єктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об'єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом. Отже, частина об'єкта нерухомого майна може бути предметом іпотеки лише після її виділення в натурі та реєстрації права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості. Зі змісту позовних вимог ТОВ "ОТП Факторинг Україна" вбачається, що воно просить суд звернути стягнення на 1/2 частину квартири [ADDRESS] в м. Києві, що належить на праві власності [PERSON], [PERSON] та [PERSON], яка не зареєстрована у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об'єкт права власності. Таким чином, ця частина квартири не є самостійним предметом іпотеки, а тому на неї не може бути звернуто стягнення згідно з нормами Закону України "Про іпотеку". Позивач вправі задовольнити свої вимоги, пред'явивши позов про звернення стягнення на усю квартиру до всіх її співвласників. Крім того, суд звертає увагу на те, що згідно з роз'ясненнями, викладеними у п. 41 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року №5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" при вирішенні спору про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має дати оцінку співмірності суми заборгованості за кредитом та вартості іпотечного майна, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов'язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав. У висновку судової будівельно-технічної експертизи від 26 червня 2014 року №4547/14-42 зазначено, що станом на червень 2014 року ринкова вартість квартири [ADDRESS] в м. Києві складає 978216,00 грн, а 1/6 її частини - 163036,00 грн (т. 2, а. с. 107-110). Отже, вартість 1/2 частини згаданого об'єкта нерухомості становить 489108,00 грн (978216,00 грн / 2 = 489108,00 грн), що згідно з офіційним курсом НБУ на 17 грудня 2014 року склало 31015,09 доларів США. З наведеного вбачається, що вартість нерухомого майна, на яке просить суд звернути стягнення позивач, є неспівмірною з сумою заборгованості за кредитним договором від 13 червня 2006 року №CNL-005/146/2006, удвічі перевищуючи її. Поряд з цим суд не погоджується з твердженням представника відповідачів, щодо необхідності застосування до вимог ТОВ "ОТП Факторинг Україна" про звернення стягнення на предмет іпотеки строку, визначеного ст. 1281 ЦК України. Так, у разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до третьої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статусу іпотекодавця, має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі й на тих самих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки (ст. 23 Закону України "Про іпотеку"). Проте якщо право власності на предмет іпотеки переходить до спадкоємця фізичної особи - іпотекодавця, який є відмінним від боржника, такий спадкоємець не несе відповідальності перед іпотекодержателем за виконання основного зобов'язання, але в разі його порушення боржником він відповідає за задоволення вимог іпотекодержателя в межах вартості предмета іпотеки. Якщо боржник та іпотекодавець - одна й та сама особа, то після її смерті до спадкоємця переходять не лише права та обов'язки іпотекодавця, а й обов'язки за основним зобов'язанням у межах вартості спадкового майна. Отже, правила ст. 1281 ЦК щодо строку пред'явлення кредитором спадкодавця вимог до спадкоємців не застосовуються до зобов'язань, забезпечених іпотекою. Повно та всебічно дослідивши обставини справи, оцінивши зібрані докази у сукупності, суд вважає, що у задоволенні позову ТОВ "ОТП Факторинг Україна" слід відмовити. З огляду на вищенаведене, відповідно до ст. ст. 15, 16, 526, 530, 533, 536, 549-552, 610, 625, 1048, 1049, 1050, 1054, 1055 Цивільного кодексу України, ст. ст. 5, 33, 35, 36, 38-40 Закону України "Про іпотеку" та,

Outcome: dismissed