Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-04 00:00:00

Як передбачено ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ЦПК). Стаття 12\~ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Суд на підставі ст. ст. 12, 13, 81\~ЦПК України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 цього Кодексу. Обставини, встановлені рішенням суду у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Докази надаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до\~статті 1046 ЦК України\~за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені\~\~родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою\~статті 1047 ЦК України\~на підтвердження\~\~укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України\~визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої\~статті 207 ЦК України\~правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Крім того, частиною першою\~статті 1049 ЦК України\~встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей\~1046,\~1047 ЦК України\~суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 у справі\~№ 6-1967цс15. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. В судовому засіданні встановлено, що 20 вересня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики. За умовами договору [PERSON] позичив у [PERSON] грошові кошти в сумі 10 000 доларів США та зобов`язується повернути борг до 31.10.2016 року. Уразі неповернення боргу зобов`язується сплачувати відсотки у розмірі подвійної ставки НБУ за кожний день прострочки (облікова ставка НБУ) (а.с. 67) Форма договору позики, що передбачена статтею 1047 ЦК України, сторонами дотримана. У судовому засіданні представник відповідача не заперечував щодо написання відповідачем даної розписки та отримання в борг грошових коштів у розмірі 10 000 доларів США. Позивач у судовому засіданні пояснив, що йому було повернуто суму боргу у розмірі 3\~000 доларів США. За правилами ст. 526 ЦК, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обігу або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Враховуючи,\~що до\~теперішнього часу\~відповідачем не\~в повному\~обсязі сплачено\~суму боргу,\~то сума\~боргу за\~договором позики\~становить 10000\~доларів США\~-\~3000 доларів США = 7000 доларів США. Відповідно до\~статті 192 ЦК України\~іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею\~193, частиною четвертою статті\~524 ЦК України,\~Законом України від 16 квітня 1991 року N 959-XII "Про зовнішньоекономічну діяльність",\~Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року N 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю"\~(далі -\~Декрет N 15-93),\~Законом України від 23 вересня 1994 року N 185/94-ВР "Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті". Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої\~статті 1046 ЦК України, а також частини першої\~статті 1049 ЦК України\~належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Аналогічний висновок викладений у постанові Великої палати Верховного Суду України від 16 січня 2019 у справі\~№ 373/2054/16-ц. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача в частині стягнення суми боргу за договором позики у розмірі 7000 доларів США підлягають задоволенню та з відповідача на користь позивача необхідно стягнути суму боргу за договором позики від 20.09.2016 року у розмірі 7 000 доларів США. Позивач також просить стягнути з відповідача індекс інфляції на суму заборгованості з 31.10.2016 року по 23.10.2019 рік у розмірі 60 422 грн. 14 коп. Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (стаття\~ 192 Цивільного кодексу України). Згідно зі статтею 524 зазначеного Кодексу\~ зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Відповідно до частини 1 статті 533 Цивільного кодексу України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом з тим частина 2 статті 533 Цивільного кодексу України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом статті 1 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625 Цивільного кодексу України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Разом із тим у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти. Наведений правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 01.03.2017 у справі\~№ 6-284цс17. Аналогічні позиції викладені у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 11 жовтня 2018 року по справі\~№ 905/192/18\~(ЄДРСРУ № 77149725), у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від\~ 05 липня 2018 року по справі\~№ 761/1617/15-ц,\~провадження № 61-19731св18 (ЄДРСРУ № 75395326). Оскільки індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті гривні, то норми ст. 625 ЦК щодо сплати боргу з урахуванням установленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначене договором у гривні. Як убачається з розписки, що міститься в матеріалах справи, відповідач узяв в борг 10000 доларів США (а.с. 67). Позивач у судовому засіданні просив стягнути з відповідача також суму боргу у доларах США. Оскільки предметом грошового зобов`язання за вказаним договором позики є грошові кошти, визначені у доларах США, отже, суд не вбачає законних підстав для стягнення з відповідача індексу інфляції на суму заборгованості, тому в цій частині позовні вимоги не підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог позивача про стягнення з відповідача подвійної облікової ставки НБУ у розмірі 202\~790,74 грн., суд приходить до наступного. Згідно із ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору як угоди (правочину) становить сукупність визначених на розсуд сторін і погоджених ними умов, в яких закріплюються їхні права та обов`язки, що становлять зміст договірного зобов`язання (ч. 1 ст. 628 ЦК). Розкриваючи зміст засади свободи договору у ст. ст.\~6,\~627 ЦК України\~визначає, що свобода договору полягає в праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, виборі контрагентів та погодженні умов договору. Закріпивши принцип свободи договору,\~ЦК України\~разом з тим визначив, що свобода договору не є безмежною, оскільки відповідно до абз. 2 ч. 3 ст.\~6\~та ст.\~627\~цього\~Кодексу\~при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цього\~Кодексу\~та інших актів цивільного законодавства. Згідно із ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. За правилами ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно з ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Як вбачається з матеріалів справи, 20 вересня 2016 року між сторонами укладено договір позики, за мовами якого відповідач [PERSON] отримав від позивача [PERSON] грошові кошти в розмірі 10 000,00 доларів США, зі строком їх повернення до 31 жовтня 2016 року. У разі неповернення боргу відповідач зобов`язався сплачувати відсотки у розмірі подвійної ставки НБУ за кожний день прострочки (облікова ставка НБУ). Судом встановлено, що предметом договору позики є іноземна валюта - долари США та розмір одержання процентів після спливу визначеного договором строку позики 31 жовтня 2016 року\~\~умовами договору передбачений. Розписка за своєю суттю є документом, який укладається у довільній формі та є беззаперечним доказом укладення між сторонами договору позики та передбаченими у ній умовами договору. Отже,\~\~нарахування\~\~відсотків\~\~за прострочення виконання зобов`язання за договором позики після спливу визначеного договором строку позики, передбачено умовами договору позики. Перевіряючи розрахунок позивача, суд приходить до наступного: \~ \~ \~ \~ Нарахування\~\~відсотків\~\~за прострочення виконання зобов`язання за договором позики після спливу визначеного договором строку позики за період з\~\~01 листопада 2016 року по\~\~23 жовтня 2019 року розраховуються наступним чином: Станом на 23.10.2019 року курс валют, встановлений НБУ складає 2484,4629 грн. за 100 доларів США, отже 10 000 доларів США в еквіваленті становить 248 446,29 грн. З 01.11.2016 року по 13.04.2017 року встановлена облікова ставка НБУ у розмірі 14% річних, отже подвійна ставка становить 28% річних за зазначений період. 248 446,29 (сума заборгованості) х 2 х 14% (облікова ставка НБУ) /365 х 163 (кількість днів прострочення) = 31\~065 грн. З 14.04.2017 року по 25.05.2017 року встановлена облікова ставка НБУ у розмірі 13% річних, отже подвійна ставка становить 26% річних за зазначений період. 248 446,29 (сума заборгованості) х 2 х 13% (облікова ставка НБУ) /365 х 41 (кількість днів прострочення) = 7 255 грн. З 26.05.2017 року по 26.10.2017 року встановлена облікова ставка НБУ у розмірі 12,5% річних, отже подвійна ставка становить 25% річних за зазначений період. 248 446,29 (сума заборгованості) х 2 х 12,5% (облікова ставка НБУ) /365 х 153 (кількість днів прострочення) = 26\~035,81 грн. З 27.10.2017 року по 14.12.2017 року встановлена облікова ставка НБУ у розмірі 13,5% річних, отже подвійна ставка становить 27% річних за зазначений період. 248 446,29 (сума заборгованості) х 2 х 13,5% (облікова ставка НБУ) /365 х 48 (кількість днів прострочення) = 8\~821,54 грн. З 15.12.2017 року по 25.01.2018 року встановлена облікова ставка НБУ у розмірі 14,5% річних, отже подвійна ставка становить 29% річних за зазначений період. 248 446,29 (сума заборгованості) х 2 х 14,5% (облікова ставка НБУ) /365 х 41 (кількість днів прострочення) = 8\~093,22 грн. З 26.01.2018 року по 01.03.2018 року встановлена облікова ставка НБУ у розмірі 16% річних, отже подвійна ставка становить 32% річних за зазначений період. 248 446,29 (сума заборгованості) х 2 х 16% (облікова ставка НБУ) /365 х 34 (кількість днів прострочення) = 7\~405,74 грн. З 02.03.2018 року по 12.07.2018 року встановлена облікова ставка НБУ у розмірі 17% річних, отже подвійна ставка становить 34% річних за зазначений період. 248 446,29 (сума заборгованості) х 2 х 17% (облікова ставка НБУ) /365 х 132 (кількість днів прострочення) = 30\~548,68 грн. З 13.07.2018 року по 06.09.2018 року встановлена облікова ставка НБУ у розмірі 17,5% річних, отже подвійна ставка становить 35% річних за зазначений період. 248 446,29 (сума заборгованості) х 2 х 17,5% (облікова ставка НБУ) /365 х 55 (кількість днів прострочення) = 13\~102,98 грн. З 07.09.2018 року по 25.04.2019 року встановлена облікова ставка НБУ у розмірі 18% річних, отже подвійна ставка становить 36% річних за зазначений період. Враховуючи те, що відповідач 28.09.2018 року повернув частину боргу у розмірі 3000 доларів США, то З 07.09.2018 року по 28.09.2019 року розмір - 248 446,29 (сума заборгованості) х 2 х 18% (облікова ставка НБУ) /365 х 22 (кількість днів прострочення) = 5\~390,94 грн. З 29.09.2018 року борг відповідача за договором позики становить 7000 доларів США, що становить 173\~912,40 грн., отже з 29.09.2018 року по 25.04.2019 року - 173\~912,40 (сума заборгованості) х 2 х 18% (облікова ставка НБУ) /365 х 208 (кількість днів прострочення) = 35\~678,25 грн. З 26.04.2019 року по 18.07.2019 року встановлена облікова ставка НБУ у розмірі 17,5% річних, отже подвійна ставка становить 35% річних за зазначений період. 173\~912,40 (сума заборгованості) х 2 х 17,5% (облікова ставка НБУ) /365 х 83 (кількість днів прострочення) = 13\~841,52 грн. З 19.07.2019 року по 23.10.2019 року встановлена облікова ставка НБУ у розмірі 17% річних, отже подвійна ставка становить 34% річних за зазначений період. 173\~912,40 (сума заборгованості) х 2 х 17% (облікова ставка НБУ) /365 х 96 (кількість днів прострочення) = 15 552,06 грн. Таким чином, розмір процентів за прострочення виконання зобов`язання за договором позики від 20.09.2016 року становить 202\~790,74 грн. Хибним є посилення представника відповідача на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, висловлену у постанові від 16 січня 2019 року по справі 464/3790/16-ц, згідно з якою, облікова ставка на борг в іноземній валюті не може встановлюватися, оскільки це право іноземної держави. У справі 464/3790/16-ц Велика Палата Верховного Суду прийшла до висновку, що у випадку отримання позики в іноземній державі без обумовленої сторонами у ньому умови такої складової грошового зобов`язання як розмір і порядок сплати процентів від суми позики, положення ч. 1 ст. 1048 ЦК України не можуть бути застосовані, з огляду на відсутність передбаченого ЦК України, іншими актами або конкретним договором механізму (формули) їх застосування та нарахування. Натомість у даній справі, договором позики передбачено, що у разі неповернення боргу відповідач зобов`язався сплачувати відсотки у розмірі подвійної ставки НБУ за кожний день прострочки (облікова ставка НБУ). При цьому, представник відповідача не заперечував факт укладання договору позики, розписка підписана відповідачем та договором позики передбачені умови нарахування\~\~відсотків\~\~за прострочення виконання зобов`язання за договором позики після спливу визначеного договором строку позики. Отже, обставини цих двох справ є різними. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. \~\~\~\~\~\~ \~ \~ \~ \~Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Пунктом 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України встановлено, що однією із засад цивільного законодавства є свобода договору. Положеннями ст. 6 ЦК України визначено, що сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати в договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Суд бере до увагу, що на даний час договір позики не визнано недійсним у судовому порядку, в тому числі з підстав на які вказує представник відповідача, вказаний правочин є чинним, а наявність боргового документу (розписки) у позивача свідчить про отримання відповідачем коштів та те, що борг не погашено. Враховуючи те, що нарахування\~\~відсотків\~\~за прострочення виконання зобов`язання за договором позики після спливу визначеного договором строку позики, передбачено умовами договору позики, а відповідно до частини 1\~ст. 628 ЦК України\~ зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства, то суд приходить до висновку, що позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно ч. 3 п. 4 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до ч. 1\~ст. 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат між сторонами суд зазначає, що згідно квитанції від 29.10.2019 року за звернення до суду з зазначеним позовом [PERSON] сплатив судовий збір у розмірі 4371,27 грн., а відтак, враховуючи приписи ч. 1 ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 3767,04 грн. Також, згідно квитанції від 29.10.2019 року позивач сплатив судовий збір у розмірі 384 грн. 20 коп. за забезпечення позову. Відтак, враховуючи приписи ч. 1 ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 4151,24 грн.

Outcome: partial