Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-28 00:00:00

ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Вінницької обласної дирекції звернувся з позовом до суду до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Свій позов мотивував тим, що 04 квітня 2008 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», та [PERSON] укладений кредитний договір №014/035-23/60056, відповідно до якого позичальник отримав кредит в розмірі 30600,00 доларів США зі сплатою 14% річних строком на 84 місяці. Позичальник зобов'язувався здійснювати погашення кредиту, процентів ануїтетними платежами у валюті кредиту кожного місяця, починаючи з місяця надання кредиту в дату визначену умовами договору протягом строку дії договору. В забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором 04 квітня 2008 року між банком та [PERSON] був укладений договір поруки №175, згідно якого остання виступила поручителем позичальника і взяла на себе зобов'язання перед кредитором відповідати по його зобов'язанням, що виникають з договору, у повному обсязі цих зобов'язань. 31.03.2010 року між банком та позичальником укладена додаткова угода, якою зокрема збільшено строк на який видано кредит та графік погашення викладено в новій редакції. Позичальник свої зобов'язання належним чином не виконує, у зв'язку з чим станом на 05.09.2012 року має заборгованість в розмірі 34 569,18 доларів США, з яких: 26 284,74 доларів США - заборгованість за кредитом, 1656,72 доларів США - відсотки, 6627,72 доларів США - пеня. Позивач просить стягнути солідарно з відповідачів вказану суму заборгованості та судові витрати. Надалі позивач неодноразово змінював позовні вимоги (а.с.128 т.1, а.с.5 т.2, а.с.128-129 т.2). В кінцевій редакції позивач просив стягнути солідарно з відповідачів заборгованість станом на 08.05.2014 року в розмірі 59 215,60 доларів США, що еквівалентно 686 535,78 грн., з яких: 26284,74 доларів США - заборгованість по кредиту, 7803,40 доларів США - заборгованість по відсоткам, 25127,46 доларів США - пеня (т.2 а.с.130). [PERSON] звернувся до Вінницького міського суду Вінницької області із зустрічним позовом до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача [PERSON] про захист прав споживача та визнання кредитного договору від 04 квітня 2008 року № 014/0035-23/60056 та договору іпотеки від 04 квітня 2008 року неукладеними. В прийняті зустрічного позову протокольною ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 27 березня 2014 року було відмовлено, зважаючи, що суд розпочав розгляд справи по суті. 27 березня 2014 року [PERSON] звернувся до Вінницького міського суду Вінницької області із позовом до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача [PERSON] про захист прав споживача та визнання кредитного договору від 04 квітня 2008 року № 014/0035-23/60056 та договору іпотеки від 04 квітня 2008 року неукладеними. Провадження у вказаній справі відкрите 31 березня 2014 року. Свій позов мотивував тим, що між позивачем та відповідачем укладено вказаний кредитний договір на суму 30600,00 доларів США. При цьому між [PERSON] та відповідачем 04 квітня 2008 року укладено договір поруки № 175, а також в забезпечення зобов'язань по кредитному договору між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON], [PERSON] підписано договір іпотеки. Позивач зазначає, що кошти за кредитним договором надавались для споживчих потреб, а тому на правовідносини між сторонами поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідач порушив вимоги переддоговірної роботи та не надав копію письмового повідомлення про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, передбачені положенями ст. 11 Законом України «Про захист прав споживачів», що позбавило позивача можливості прийняти обгрунтоване та зважене рішення та порушило його права як споживача фінансових послуг. Такі дії відповідача вважає нечесною підприємницькою практикою в розумінні положень ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Також позивач стверджує, що спосіб видачі кредиту, нарахування відсотків, реальна відсоткова ставка та фактична сума кредиту на даний час і під час видачі кредиту з умов кредитного догоовру йому не зрозуміла. Позивач вважає, що передача права власності на валюту відповідно до умов п. 1.1 кредитного договору від відповідача до позивача не відбулось, адже у позивача немає жодного документу (меморіального ордеру, заяви про видачу готівки, платіжного доручення), що підтверджує про перехід такого права. При цьому, відповідачем не відкривався валютний рахунок для перерахування кредитних коштів, заявки на конвертацію позичальник не надавав, заява про перерахування коштів в оплату нерухомості не подавалась, а тому відповідачем не виконані умови п. 1.1 кредитного договору про надання грошових коштів. При цьому, позивач вважає з посиланням на положення ст. 1054 ЦК України, що істотною умовою спірного кредитного договору є сума кредиту, а саме її отримання. Однак, відповідачем не дотримано вказаної істотної умови договору, а тому відповідно до положень ст. 640 ЦК України договір є неукладеним. Також позивач зазначає, що для проведення операцій з кредитування відповідач повинен був відкрити позичковий рахунок (простий, спеціальний, поточний з правом овердрафту). Позивач стверджує, що йому невідомо про відкриття таких рахунків, та валюту в розмірі 30600,00 доларів США він не отримував. Позивач вважає, що кредитний договір є не укладеним у зв»язку з неузгодженістю процентної ставки, яка виразилась у відсутності графіка погашення та вказує на неузгодженість істотних умов договору. Крім того, позивач вказує, що предметом кредитного договору є надання кредиту в сумі 30600,00 доларів США, при цьому з посиланням на положення ст.ст. 192, 353 ЦК України, зазначає, що валюта може використовуватись лише у випадках встановлених законом. При цьому використання валюти на території України як засобу платежу, дозволяється на умови отримання індивідуальної ліцензії НБУ, яка відсутня у відповідача, та в розумінні ст. 227 ЦК України правочин вчинений без ліцензії може бути визнаний судом недійсним. Також з підвищеням курсу іноземної валюти сума боргу значно зросла, що погіршило фінансовий стан позивача. Позивач стверджує, що п. 11 постанови Пленуму ВССУ від 30 березня 2012 року № 5 у даному випадку не може бути застосований, адже Положення про порядок видачі НБУ індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти як засобу платежу регламентує використання безготівкової іноземної валюти, а позивач сплачує кредит шляхом внесення готівкових коштів до каси банку, тому індивідуальна ліцензія банку у данному випадку потрібна. Крім того, банк при укладанні договору не підтвердив повноваження представника банку, а тому позивач ставить під сумнів підписання договору належною особою. Позивач вважає, що є підстави визнати договір недійсним, однак на момент підписання договору були відсутні умови для його укладання (згода зі всіма істотними умовами договору, неправдиво зазначений розмір процентів, відсутність графіка погашення кредиту), саме тому кредитний договір слід визнати неукладеним. Також позивач з посиланням на ст.548 ЦК України, вважає, що недійсний (неукладений) правочин не підлягає забезпеченню, а тому договір іпотеки від 04 квітня 2008 року теж є неукладеним. Позивач просить визнати кредитний договір від 04 квітня 2008 року №014/0035-23/60056 та договір іпотеки від 04 квітня 2008 року неукладеними (а.с. 34-50 т.2). Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 11 квітня 2014 року справи об'єднані в одне провадження. В судовому засіданні предстаник банку підтримав позовні вимоги банку та просив позов задовольнити в повному обсязі. Щодо позову [PERSON] заперечував, зазначаючи, що [PERSON] вже звертався до суду з позовом про визнання вказаного договору кредиту недійсним, однак рішенням Печерського районного суду м.Києва від 15 липня 2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 21 січня 2014 року, в задоволенні позову відмовлено. Вказаним рішенням встановлено, що договір кредиту укладений з дотриманням вимог чинного законодавства, положення Закону України «Про захист прав споживачів» та права позивача не порушено. Також встановлено, що кредитні кошти перераховані на рахунок позивача, кредит в іноземній валюті видано законно, а представники банку, що підписали кредитний договір, мали відповідні повноваження. Просить відмовити [PERSON] у задоволенні його позову. Відповідачі та представник заперечували щодо задоволення позову, мотивуючи своє заперечення підставами позову [PERSON] При цьому [PERSON] зазначила, що договір поруки є припиненим в силу положень ст.559 ЦК України. Позов [PERSON] просили задовольнити з підстав викладених в ньому. Дослідивши матеріали справи, заслухавши осіб, які беруть участь у справі, проаналізувавши та оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до переконання, що позов банку підлягає частковому задоволенню, а в позові [PERSON] слід відмовити. Судом встановлені наступні фактичні обставини справи, яким відповідають правовідносини, які врегульовані нормами ст. ст. 526, 530, 553-554, 610-611, 625, 629, 1049, 1050, 1054 ЦК України та нормами ЦК України в частині додержання загальних вимог, необхідних для чинності правочину та Закону України «Про захист прав споживачів». Судом встановлено, що 04 квітня 2008 року між ВАТ «Райффайзен банк Аваль» в особі начальника відділення «Вишенька» Лопатюк Д.І., що діє на підставі Положення про відділення та довіреності, посвідченої приватним нотаріусом від 23.02.2007 року № 444 та в особі заступника начальника відділення «Вишенька» Наконечної Л.В., що діє на підставі Положення про відділення та довіреності, посвідченої приватним нотаріусом від 23.02.2007 року № 443 та [PERSON] укладений кредитний договір № 014/035-23/60056. Відповідно до п. 1.1 кредитного договору, кредитор надає кредит, а позичальник отримує його відповідно до умов кредитування за програмою «Кредит під заставу нерухомості» на наступних умовах: сума та валюта кредиту - 30600,00 доларів США; цільове використання кредиту - споживчі цілі в розмірі 30000,00 доларів США, оплата комісії за надання кредиту в розмірі 600,00 доларів США; дата остаточного погашення кредиту - 04 квітня 2015 року; позичковий рахунок для обліку заборгованості - № [NUMBER]; поточний рахунок для погашення заборгованості № [NUMBER]. Відповідно до п. 1.2 кредитного договору, сторони домовились, що за користування кредитом позичальник сплачує проценти. На дату укладання договору розмір процентної ставки складає 14 % річних. Відповідно до п. 1.3 кредитного договору, сторони дійшли згоди про сплату позичальником щомісячного ануїтетного платежу в розмірі 573,44 долари США. Пунктом 1.4 договору визначені терміни вказаного договору, зокрема: «графік повернення кредиту та сплати інших платежів» - містить перелік та суми всіх боргових зобов'язань позичальника, підписується обома сторонами або кредитором, та є невід'ємною частиною цього договору (додаток №1); «щомісячний ануїтетний платіж» - грошові кошти, які мають бути сплачені позичальником кредитору щомісячно рівними частками, в сумі, яка включає в себе погашення частини суми кредиту та процентів за користування цим кредитом, та яка розраховується в порядку передбаченому п. 7.1 договору; «загальна сукупна вартість кредиту» - входять витрати позичальника необхідні для погашення суми кредиту, сплати процентів, сплати комісій кредитору передбачених додатками до договору, інші витрати пов'язані з укладанням договору. Пунктом 3.5 вказаного договору встановлено, що графік повернення кредиту та інших платежів, а також розрахунок сукупної вартості кредиту міститься в додатках № 1,2 до цього договору, які є його невід'ємною частиною. Відповідно до п. п. 6.1, 6.3, 6.4 договору, надання кредиту здійснюється у безготівковій формі шляхом переказу всієї суми кредиту на поточний рахунок позичальника. Після зарахування суми кредиту на поточний рахунок позичальника, останній має право самостійно розпоряджатися коштами кредиту відповідно до його цільового призначення. Підставою для надання кредиту є кредитна заява оформлена позичальником. Відповідно до ст. 15 умов договору, позичальник усвідомлює та гарантує, що умови договору для нього зрозумілі, відповідають його інтересам, є розумними та справедливими. У разі зміни курсу іноземної валюти всі валютні ризики несе позичальник. Підписанням цього договору позичальник свідчить, що йому розтлумачено (зрозуміло) та він згоден, що зміна курсу іноземної валюти може призвести до значних збитків та погіршення фінансового стану позичальника. Позичальник підтверджує, що перед укладанням цього договору він повідомлений в письмовій формі про всі умови споживчого кредитування у ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та орієнтовну сукупну вартість кредиту (відповідно до ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та Правил надання банками інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту), що підтверджується ознайомленням позичальника з Умовами кредитування, які є невід'ємною частиною цього договору, та не має зауважень, претензій щодо наданої інформації. Надана позичальнику інформація є повною, необхідною, доступною, достовірною та своєчасною. Другий примірник цього договору отримав [PERSON], про що свідчить його підпис в договорі, а також надання ним безпосередньо до суду оригіналу вказаного договору з погодженим сторонами графіком погашення заборгованості. 04 квітня 2008 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON], яка є майновим поручителем [PERSON], укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за № 1917. Відповідно до умов вказаного договору, він забезпечує вимоги іпотекодержателя, що виникають з кредитного договору від 04 квітня 2008 року №014/0035-23/60056, укладеного між іпотекодержателем та боржником. Предметом іпотеки є нерухоме майно - квартира [ADDRESS] (а. с. 61-64). Відповідно до договору про внесення змін до договору іпотеки від 04 квітня 2008 року, укладеного між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] 31 березня 2010 року та зареєстровано в реєстрі за № 786, п. 1.1 договору іпотеки викладено в наступній редакції: «договір забезпечує вимоги іпотекодержателя, що виникають з кредитного договору від 04 квітня 2008 року № 014/0035-23/60056 та додаткової угоди №1 до вище зазначеного договору від 31 березня 2010 року, укладеного між іпотекодержателем та боржником» (а. с. 65 т.2). 04 квітня 2008 року ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] також було укладено договір поруки №175. Відповідно до цього договору остання брала на себе зобов'язання перед банком відповідати за борговими зобов'язаннями боржника, які виникають з умов кредитного договору № 014/035-23/60056 від 04 квітня 2008 року, укладеного з [PERSON], та у випадку невиконання чи неналежного виконання боржником взятих на себе зобов'язань по кредитному договору нести солідарну з боржником відповідальність перед банком за виконання боргових зобов'язань в повному обсязі. 31 березня 2010 року Додатковою угодою №1 до вказаного кредитного договору за згодою поручителя внесені зміни, зокрема щодо збільшення строку кредиту та встановлено, що датою остаточного погашення кредиту є 04 березня 2026 року. Додатковими угодами №3 від 27 березня 2011 року та №4 від 28 березня 2012 року сторони досягли згоди щодо порядку страхування за кредитним договором. Спір між сторонами щодо правомірності кредитного договору розглядався Печерським районним судом м. Києва, рішенням якого від 15 липня 2013 року у цивільній справі за позовом [PERSON] до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», треті особи [PERSON], Національний банк України про визнання бездіяльності неправомірно та визнання кредитного договору недійсним, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду м.Києва від 21 січня 2014 року, позовні вимоги залишено без задоволення (а. с. 91-94,107-109 т.2). [PERSON], звертаючись до суду, просить визнати вказаний договір неукладеним. Суд звертає увагу, що відповідно до постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгулу судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що вимога про визнання правочину (договору) неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом; суди мають відмовляти в позові з такою вимогою; у цьому разі можуть заявлятися лише вимоги, передбачені главою 83 книги п'ятої ЦК. Разом з тим, слід звернути увагу і на правову позицію, висловлену Верховним Судом України в постанові від 12 червня 2013 року в справі №6-32цс13, відповідно до якої законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом; оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (ст. ст.8,9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст. 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. [PERSON], обґрунтовуючи позовні вимоги, зазначає про порушення відповідачем положень Закону України «Про захист прав споживачів», а саме ст. ст. 11, 15 та твердить про не надання відповідачем письмового повідомлення про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, що позбавило позивача можливості прийняти обгрунтоване та зважене рішення та порушило його права як споживача фінансових послуг. Відповідно до ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції чинній на момент укладання кредитного договору, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Відповідно до ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції чинній на момент укладання кредитного договору, споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Інформація, передбачена частиною першою цієї статті, доводиться до відома споживачів виробником (виконавцем, продавцем) у супровідній документації, що додається до продукції, на етикетці, а також у маркуванні чи іншим способом (у доступній наочній формі), прийнятим для окремих видів продукції або в окремих сферах обслуговування. Із вищезазначеним твердженням позивача суд не погоджується, адже позивачем отримано оригінал кредитного договору та додатки до нього, про що вказувалося вище, своїм особистим підписом ( п.15.7) позичальник підтверджує, що перед укладанням цього договору він повідомлений в письмовій формі про всі умови споживчого кредитування у ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та орієнтовну сукупну вартість кредиту (відповідно до ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та Правил надання банками інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту), що підтверджується ознайомленням позичальника з Умовами кредитування, які є невід'ємною частиною цього договору, та не має зауважень, претензій щодо наданої інформації. Крім того, графік повернення платежів Додаток №1 та розрахунок сукупної вартості кредиту Додаток №2, про відсутність та неузгодженість яких зазначає [PERSON], є невід'ємними частинами кредитного договору та, як встановлено, узгоджений сторонами. При цьому суд звертає увагу, що вказані обставини встановлені рішенням Печерського районного суду м. Києва від 15 липня 2013 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 21 січня 2014 року. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. За наведених обставин, є безпідставним і твердження позивача про ведення відповідачем нечесної підприємницької практики в розумінні положень ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Згідно з ч. 1 ст. 638 договір є укладеним з моменту досягнення в належній формі згоди з усіх істотних умов договору. На підставі ч. 2 ст. 640 ЦК України у разі, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання майна або вчинення певної дії. На обґрунтування позовних вимог щодо неукладенності кредитного договору між сторонами, позивач стверджує про те, що валюти в розмірі 30600,00 доларів США на виконання умов договору ним не отримувалась, а кредит виданий в гривні по курсу НБУ, що призвело до невиконання відповідачем положень п. 1.1 кредитного договору. Відповідно до ч. 2 ст. 1054 ЦК України, до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави («Позика»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Законодавець пов'язує момент укладення договору з моментом передання грошей у випадку укладення договору позики (ст. 1046 ЦК України). Однак кредитний договір є укладеним з моменту досягнення його сторонами у письмовій формі згоди з усіх істотних умов договору, а дії щодо зняття грошей з рахунку стосуються його виконання, а не укладення, тоді як правове значення для вирішення питання про визнання кредитного договору недійсним має додержання його сторонами вимог закону саме при його укладенні, а не виконанні. Аналогічна позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 11 липня 2012 року. Відповідно до ст. 627 ЦК України та ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. П.1.4 кредитного договору визначено, що кредит, це кошти кредитора, максимальний розмір яких передбачений п. 1.1.1 договору, відповідно до якого сума та валюта кредиту становить 30600,00 доларів США. Щодо неотримання позивачем кредиту в іноземній валюті, як вже зазначалось вище, дії щодо зняття коштів стосуються виконання умов договору, а не його укладання. При цьому, суд звертає увагу, що кошти були отримані [PERSON] Як вбачається з умов договору, надання кредиту здійснюється у безготівковій формі шляхом переказу всієї суми кредиту на поточний рахунок позичальника. Відповідно до заяви на відкриття поточного рахунку 03.04.2008 року між банком та [PERSON] укладений договір на відкриття та ведення поточного рахунку «Для виплат» (а.с.173 т.2) та як свідчить виписка по рахунку 04 квітня 2014 року на вказаний рахунок було перераховано 30600,00 доларів США, що також встановлено і ухвалою Апеляційного суду м.Києва від 21 січня 2014 року. Посилання представника [PERSON] на фальшивість заяви на видачу готівки №OS70436 від 04.04.2008 року, яка надана банком в якості доказу, є лише підставою скористатися правом, наданим ст. 185 ЦПК України, відповідно до якої, особи, які беруть участь у справі, у разі виникнення сумніву з приводу достовірності чи фальшивості певного письмового доказу, мають право заяви суду про це. При цьому суд звертає увагу, що оригінал вказаної заяви, яка є касовим документом, знищений, що підтверджено витягом із акту №18 від 18.01.2014 року. Суд зазначає, що в силу положень п.303 Переліку документів, що утворюються в діяльності НБУ та банків України із зазначенням строків зберігання, затвердженого постановою НБУ від 08.01.2004 року №601, строк зберігання таких документів становить п'ять років. Судом була досліджена копія заяви на видачу готівки №OS70436 від 04.04.2008року в сукупності з випискою по рахунку, додатковою угодою №1 від 31 березня 2010 року до кредитного договору, де позичальник визнає суму заборгованості у валюті, копіями квитанцій про сплату позичальником кредиту у валюті, тому суд не вбачає підстав для визнання вказаної заяви фальшивим доказом. Безпідставним є твердження позивача про відсутність у відповідача індивідуальної ліцензії на здійснення валютних операцій, що унеможливлює видачу кредиту у валюті. Ст. 99 Конституції встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон держави не встановлює обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до ст. 192 ЦК іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, проте водночас обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Відповідно до ч.2 ст. 524 ЦК України, сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Відповідно до ч. 2 ст. 533 ЦК України, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Відповідно до п. 11 постанови Пленуму ВССУ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», у разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт "г" пункту 4 статті 5 Декрету про валютне регулювання) суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України "Про Національний банк України" в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року № 1429/10028). Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій). У зв'язку з наведеним суди повинні виходити з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору. Слід зазначити, що банком була надана копія банківської ліцензії №10, виданої ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» на право здійснювати банківські операції , визначені ч. 1 та п. п. 5-11 ч. 2 ст. 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність», копія дозволу НБУ № 10-4 від 11 жовтня 2006 року та копія додатку до дозволу (перелік операцій, що має право здійснювати ВАТ «Райффайзен Банк Аваль»). До того ж вказані обставини також встановлені і рішенням Печерського районного суду м.Києва від 15 липня 2013 року. Не погоджується суд і з твердженням позивача про неможливість застосування до правовідносин між сторонами і п. 11 постанови Пленуму ВССУ від 30 березня 2012 року № 5, адже згідно позовних вимог у даній цивільній справі предметом доказування є неукладеність договору кредиту, натомість обов»язковою наявністю індивідуальної ліцензії позивач обгрунтовує можливе визнання судом кредитного договору недійсним. При цьому, сплата позивачем кредиту шляхом внесення готівкових коштів не свідчить про неукладеність кредитного договору. Суд звертає увагу на те, що за наведених обставин обґрунтовується недійсність правочину, натомість предметом доказування у даній справі відповідно до пред'явлених позовних вимог є неукладеність правочину. Також позивач в обґрунтування позовних вимог стверджує про те, що з підвищеням курсу іноземної валюти сума боргу значно зросла, що погіршило його фінансовий стан. Суд звертає увагу, що вказане не є підставою для визнання договору неукладеним. При цьому слід зауважити, що відповідно до п. 16 постанови Пленуму ВССУ від 30 березня 2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», суди повинні з'ясувати виконання банками чи іншими фінансовими установами положення статей 11, 18, 21 Закону України "Про захист прав споживачів", а також пункту 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року №541/13808 (щодо договорів, укладених після набрання постановою чинності), де передбачено обов'язок банків у разі надання кредиту в іноземній валюті під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за цим договором несе споживач. З аналізу кредитного договору вбачається, що відповідно до ст. 15 вказаного договору [PERSON] був належним чином попереджений, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за цим договором покладені на нього. До того ж рішенням Печерського районного суду м. Києва від 15 липня 2013 року встановлено, що відповідно до заяви про отримання кредиту та анкети позичальника, що власноруч підписана [PERSON], він має намір отримати позику саме в іноземній валюті, а розрахунок сукупної вартості кредиту та графік погашення кредиту складені у доларах США. Посилання позивача на те, що кредитний договір підписаний неналежною особою, яка не має повноважень є також безпідставним. Вказана обставини встановлена рішенням Печерського районного суду м. Києва від 15 липня 2013 року і в силу ст.61 ЦПК України доказуванню не підлягає. Враховуючи викладене, позовна вимога про визнання кредитного договору від 04 квітня 2008 року № 014/035-23/60056 неукладеним задоволенню не підлягає. За обставини, що судом відмовлено у задоволенні вимоги про визнання кредитного договору неукладеним, позовна вимога про визнання договору іпотеки від 04 квітня 2008 року неукладеним також не підлягає задоволенню. Крім того, суд звертає увагу на те, що в обґрунтування позовних вимог про неукладеність договорів позивач зазначає про такі обставини як не надання відповідачем письмового повідомлення про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, відсутність графіка погашення кредиту, надання валютного кредиту за відсутності відповідної ліцензії, підписання кредитного договору особами, які не мали на те повноважень. Натомість, за наведених обставини, правочин може бути визнаний недійсним, а не неукладеним, як то зазначено в позовних вимогах. Таким чином, судом встановлено, що 04 квітня 2008 року між сторонами укладено кредитний договір № 014/0035-23/60056. До того ж укладення договору з дотриманням вимог чинного законодавства встановлено рішенням Печерського районного суду м.Києва від 15 липня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м.Києва від 21 січня 2014 року. Відповідно до ст.ст.1054,1055 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Згідно ст.ст. 526, 530 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу; якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Відповідно до ст.536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти; розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Відповідно до кредитного договору № 014/0035-23/60056 від 04 квітня 2008 року відповідач [PERSON] отримав кредит в розмірі 30600,00 доларів США. Відповідач зобов'язувався здійснювати погашення кредиту та процентів ануїтетними платежами у валюті кредиту кожного місяця, починаючи з місяця наступного за місяцем надання кредиту 04 числа кожного календарного місця протягом строку дії договору. Позичальник свої зобов'язання не виконав, а тому виникла заборгованість в розмірі 59 215,60 доларів США, що в еквіваленті за курсом НБУ станом на 08.05.2014 року становить 686 535,78 грн., з яких: 26284,74 доларів США - заборгованість по кредиту, 7803,40 доларів США заборгованість по відсоткам, 25127,46 доларів США- пеня. Дана сума встановлена в судовому засіданні на підставі наданих доказів. Суд сприяв відповідачу в здійсненні своїх прав щодо заперечення суми заборгованості, призначивши за його клопотанням судово-економічну експертизу. Однак відповідач своїми правами не скористався. А невиконання ним ухвали про призначення експертизи та його поведінка розцінюється судом як намагання затягнути розгляд справи та винесення рішення. Розрахунок заборгованості відповідає умовам договору. Щодо посилання відповідача про стягнення пені за значний період, то суд звертає увагу, що розрахунок пені позивачем проведений в межах строку позовної давності (розрахунок станом на 08.05.2014 року (а.с.132 -133 т.2 ). Разом з тим, при визначені розміру заборгованості, яка підлягає стягненню, суд бере до уваги положення ч.3 ст.551 ЦК України, згідно якої розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. При цьому суд відмічає, що відповідно до п.16.1 договору у випадку прострочення виконання будь-яких грошових зобов'язань за цим договором позичальник сплачує пеню в розмірі 1% від простроченої суми за кожен календарний день прострочення. За період з 04.06.2013 року по 08.05.2014 року розмір пені становить 25 127,46 доларів США, що фактично є майже сумою неповернутого кредиту. Така умова суперечить принципам розумності та добросовісності та є наслідком дисбалансу договірних прав та обов?язків, оскільки дана умова договору встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми компенсації (понад п?ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання нею зобов?язань за договором. Тому, враховуючи вказані положення та право суду, суд вважає за можливе зменшити розмір неустойки до 12500,00 доларів США. Відповідно стягненню підлягатиме заборгованість в розмірі 46 588,14 доларів США, що в еквіваленті за курсом НБУ станом на 08.05.2014 року становить 540 135,11 грн., з яких: 26284,74 доларів США - заборгованість по кредиту, 7803,40 доларів США заборгованість по відсоткам, 12500,00 доларів США- пеня Щодо стягнення встановленої суми заборгованості солідарно з поручителем, то суд враховує, що відповідно до ч.1 ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку; поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Правові наслідки порушення зобов'язання, забезпеченого порукою, передбачені ст. 554 ЦК України. Згідно зі ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя; поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. При цьому суд звертає увагу, що відповідно до умов договору поруки [PERSON] зобов'язувалася відповідати перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Суд відмічає, що договір поруки №175 від 04 квітня 2008 року містить положення про дію договору до повного припинення всіх зобов'язань боржника за основним договором (п.3.1.), що не може розглядатися як встановлення строку поруки, оскільки не відповідає вимогам ст.252 ЦК України, тому в даному випадку є підстави розглядати можливість застосування положень ч.4 ст.559 ЦК України. Однак, суд враховує, що позивач скористався своїм договірним правом на дострокове повернення кредиту, відповідно пред'явив вимогу позичальнику та своєчасно пред'явив вимогу до поручителя, тим самим, у суду відсутні підстави стверджувати про припинення договору поруки. Враховуючи використання права на дострокове повернення кредиту заперечення відповідача про припинення договору поруки є безпідставні. За таких обставин встановлена сума заборгованості підлягає стягненню солідарно з відповідачів. Відповідно до положень ст.88 ЦПК, суд вважає за необхідне також стягнути з відповідачів на користь позивача судовий збір.

Outcome: partial