Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд із позовом до Верховинської ЦРЛ, в якому просить скасувати виданий відповідчем наказ №80 від 03.09.2014 року про звільнення його з роботи за прогул на підставі п.4 ст.40 КЗпП України, поновити на роботі на посаді 0,5 ставки ургентного акушер-гінеколога та 0,5 ставки лікаря УЗД Верховинської ЦРЛ, а також стягнути із Верховинської ЦРЛ на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 03.09.2014 року та 4000 грн. на відшкодування моральної шкоди. Вважає, що адміністрація Верховинської ЦРЛ порушила норми діючого трудового законодавства, незаконно звільнивши його з роботи. В оскаржуваному наказі зазначено, що 25.08.2014 року з 09.00 год. по 14.00 год. він без поважних на те причин був відсутній на робочому місці, однак це не відповідає дійсності. 25.08.2014 року о 09:00 год., незважаючи на те, що погано почував себе приступив до ургентної служби на 24 години. Про своє прибуття на роботу по телефону повідомив черговій акушерці [PERSON], а також сказав, що буде знаходитись на території лікарні, так як вона повідомила йому, що у відділенні все спокійно та нових пацієнтів не поступало. Десь близько 11 год. до нього підійшла [PERSON] та попросила надати медичну допомогу. Він оглянув її в оглядовій кімнаті лікарні та призначив ліки, а о 12 год., переконавшись, що пацієнтів немає, поїхав додому на обід. Близько 12 год. 25 хв. до нього зателефонувала чергова акушерка та повідомила, що його розшукує головний лікар. Прибувши одразу після цього на роботу, йому було запропоновано написати письмове пояснення про причини відсутності на роботі. Він написав, що відлучався в 12 год. на обід. Після цього по розпорядженню головного лікаря відбув на своє робоче місце і в 9.00 год. наступного дня, здавши зміну пішов додому. В подальші дні він також виходив на роботу згідно графіка і про звільнення з роботи йому не повідомляли. Про існування наказу про звільнення він дізнався лише 03.09.2014 року на лікарській нараді. Копію наказу йому не вручили, а надіслали поштою лише 11.09.2014 року. Також вважає, що у позивача не було жодних підстав звільняти його ще і з посади 0,5 ставки лікаря УЗД, оскільки 25.08.2014 року він взагалі не працював як лікар УЗД. Просить позов задовольнити в повному обсязі. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав, пояснив, що керівник Верховинської ЦРЛ Ілюк М.Д. звільнив його з роботи незаконно, з надуманих мотивів. 25.08.014 року ним не було допущено прогулу. Близько 09 год. 25.08.2014 року він з'явився на чергування у Верховинську центральну райнну лікарню, про що повідомив по телефону черговій акушерці [PERSON], а також сказав, що буде знаходитись на території лікарні, так як вона повідомила йому, що у відділенні все спокійно та нових пацієнтів не поступало. 25.08.2014 року до обіду на території лікарні його бачили багато людей та він здійснював огляд хворої. Просить позов задовольнити, скасувати наказ №80 від 03.09.2014 року про звільнення його з роботи, поновити його на роботі на посаді 0,5 ставки ургентного акушер-гінеколога та 0,5 ставки лікаря УЗД Верховинської ЦРЛ, а також стягнути із Верховинської ЦРЛ на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 03.09.2014 року та 4000,00 грн. моральної шкоди. Представники відповідача Ілюк М.Д. та Федюк В.Д. позовні вимоги не визнали, суду пояснили, що [PERSON] 03.09.2014 був звільнений з посади 0,5 ставки ургентного акушер-гінеколога та 0,5 ставки лікаря УЗД Верховинської ЦРЛ за прогул 25.08.2014 року на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України з дотриманням встановленого порядку та всіх вимог законодавства про працю, просили в задоволенні позову відмовити. Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши письмові докази, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] розпочав трудову дільність на посаді головного лікаря Зеленської дільничної лікарні з 01.07.1976 року. У період з 02.01.2002 року по 02.09.2014 року [PERSON] працював на посаді 0,5 ставки ургентного акушер-гінеколога та 0,5 ставки лікаря УЗД Верховинської ЦРЛ (а.с. 85-86). Наказом Верховинської ЦРЛ №80 від 03.09.2014 року [PERSON] звільнено за прогул 25.08.2014 року без поважних причин відповідно до п.4 ст.40 КЗпП Укроаїни з посади 0,5 ставки ургентного акушер-гінеколога та 0,5 ставки лікаря УЗД Верховинської ЦРЛ з 03.09.2014 року (а.с.4). Приписами ст. 43 Конституції України кожному гарантовано право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, крім того, громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Нормами ст. 5-1 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Відповідно до ст. 139 КЗпП України працівники зобов'язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватися трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника , з яким укладено трудовий договір. Трудова дисципліна на підприємствах, в установах, організаціях забезпечується створенням необхідних організаційних та економічних умов для нормальної високопродуктивної роботи, свідомим ставленням до праці, методами переконання, виховання, а також заохоченням за сумлінну працю. У трудових колективах створюється обстановка нетерпимості до порушень трудової дисципліни, суворої товариської вимогливості до працівників, які несумлінно виконують трудові обов'язки. Щодо окремих несумлінних працівників застосовуються в необхідних випадках заходи дисциплінарного і громадського впливу ( ст. 140 КЗпП України). Статтею 141 КЗпП України встановлено, що власник або уповноважений ним орган повинен правильно організувати працю працівників, створювати умови для зростання продуктивності праці, забезпечувати трудову і виробничу дисципліну, неухильно додержуватися законодавства про працю і правил охорони праці, уважно ставитися до потреб і запитів працівників, поліпшувати умови їх праці та побуту. Відповідно до положень ст. 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення, як то догана чи звільнення. Згідно з ч.1 ст. 147-1 КЗпП України дисциплінарні стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) даного працівника. Стаття 148 КЗпП України передбачає, що дисциплінарне стягнення застосовується безпосередньо за виявленням проступку. Виявлення проступку означає не лише виявлення факту (події), а й визначення працівника, що порушив трудові обов'язки, характеру порушення, шкідливих наслідків, причинного зв'язку між правопорушенням і шкідливими наслідками, вини працівника. Згідно з ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку. Згідно п. 4 ст. 40 цього ж Кодексу, у випадку прогулу( в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом. Пленум Верховного Суду України в п.п.22, 24 Постанови від 6 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" роз'яснив, що у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст.40 ,п.1 ст.41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, попередня робота працівника. При розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст.40 КЗпП суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). Представником відповідача на підтвердження своїх заперечень на позов представлено в судове засідання доповідні записки чергового лікаря [PERSON] та завідувача акушерсько-гінекологічним відділенням [PERSON], пояснююючі акушер-гінекологів [PERSON], [PERSON], акушера [PERSON], акт відсутності на робочому місці ургентного лікаря акушер-гінеколога [PERSON] 25.08.2014 року з 09.00 год. до 14.00 год., догоспітальний протокол №197, в якому зафіксовано факт огляду пацієнтки гінекологічного відділення 25.08.2014 року у період з 10.00 год. до 11 год. 50 хв. лікарем приймального відділення [PERSON], ургентним акушер- гінекологом [PERSON] та завідувачем гінекологічним відділенням [PERSON], наказ про призначення комісії службового розслідування, акт про відсутність на робочому місці лікаря акушер-гінеколога [PERSON] 25.08.2014 року з 09.00 год. до 14.00 год. без поважних причин, довідку про результати службового розслідування від 02.09.2014 року, звернення начальника штабу ГО "Народна Самооборона" від 25.08.2014 року на адресу головного лікаря Верховинської ЦРЛ про факт перебування [PERSON] в робочий час вдома 25.08.2014 року о 12 год. 55 хв., правила внутрішнього трудового розпорядку працівників Верховинської ЦРЛ, посадову інструкцію лікаря акушер-гінеколога [PERSON], графіки роботи та графіки чергувань працівників за серпень і вересень 2014 року (а.с. 28-32, 34,35, 38,38,43-47,87-92, 109-119). Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] підтвердили, що позивача [PERSON] 25.08.2014 року з 09.00 год. по 14.00 год. вони не бачили на території лікарні. Однак зв'язатись з ним по телефону не намагались. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] підтвердили, що 25.08.2014 року, здійснюючи перевірку відомостей, які їм стали відомі із анонімного телефонного дзвінка з Верховинської ЦРЛ, особисто бачили як [PERSON] о 12 год. 55 хв. біля свого житлового будинку в селтищі Верховина по [ADDRESS] займався заготівлею дров. Представником позивача у своєму запереченні на позов зазначено, що робочим місцем лікаря ургентного акушер-гінеколога є пологове відділення, гінекологічне відділення та приймальний покій. При виробничій потребі черговий акушер-гінеколог може перебувати в інших відділеннях з консультативною метою, що повинен свідчити запис в медичній документації (а.с.25 на звороті). Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що 25.08.2014 року вона зверталася за медичною допомогою до акушер-гінеколога [PERSON] і він оглядав її цього дня близько 11 год. у приміщенні лікарні. Після огляду виписав рецепт на ліки по якому вона придбала їх в аптеці "Любисток" в селищі Верховина, що стверджується накладною №6 від 25.08.2014 року(а.с.57). Свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні пояснили, що близько 11 год. 25.08.2014 року бачили [PERSON] на території лікарні та віталися з ним. Відповідно до представлених відповідачем правил внутрішнього трудового розпорядку працівників Верховинської центральної районної лікарні адміністрація зобов'язана організовувати облік явки на роботу працівника і закінчення роботи. Кожен працівник зобов'язаний відмітити свій прихід на роботу до початку роботи, а по закінченню робочого дня залишити робоче місце в порядку(а.с.43-47). В судовому засіданні встановлено, що всупереч вимогам цих правил адміністрацією Верховинської ЦРЛ не організовано належний облік явки працівників на роботу і закінчення роботи, зокрема представники відповідача, а також свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснили, що ургентні лікарі приступають до роботи згідно затвердженого графіку чергувань. При цьому їх явка обліковується у письмовому вигляді тільки у табелях обліку використання робочого часу та медичних документах, які ними заповнюються протягом робочого дня. Передача чергування від одного працівника до іншого здійснюється усно, що значною мірою утруднює можливість здійснювати котроль за своєчасним виходом кожного працівника на роботу та його присутністю чи відсутністю на роботі у певні періоди протягом робочого дня. Із табелю використання робочого часу за серпень 2014 року видно, що позивач [PERSON] 25. 08.2014 року був присутній на роботі з 09 год.00 хв. до 24 год. 00 хв.(15 годин), тобто в табелі не зроблено відмітку про його відсутність на роботі 25.08.2014 року з 09.00 год. до 14.00 год.), хоча в оскаржуваному наказі №80 від 03.09.2014 року вказано, що [PERSON] з 09.00 год. до 14.00 год. був відсутній на робочому місці(а.с.95). За 88 год. виконаної роботи в серпні 2014 року в акушерсько-гінкологічному відділі, в тому числі за 15 год. роботи з 09.00 год. по 24.00 год. 25.08.2014 року позивачу повністю нараховано і виплачено заробітну плату, що стверджується розрахунковим листом за серпень 2014 року(а.с.94 на звороті). На обгрунтування заперечення на позов представником відповідача надано також акт від 18.07.2014 року, в якому зазначено, що черговий лікар акушер-гінеколог [PERSON] цього дня не з'явився своєчасно на чергування згідно графіка чергувань. Однак даний документ суд визнає неналежним доказом у зв'язку з відсутністю відомостей про ознайомлення із цим актом позивача та не визнання ним такого факту(а.с.36). Таким чином, проаналізувавши в сукупності досліджені по справі вищенаведені докази суд вважає, що підстави достовірно стверджувати, що [PERSON] не був присутній на роботі у період з 09.00 год. по 14.00 год. 25.08.2014 року протягом більше трьох годин, тобто, що він здійснив у цей день прогул відсутні. Крім цього в судовому засіданні встановлено, що відповідачем при накладенні на [PERSON] дисиплінарного стягення у виді звільнення з роботи не враховано ступінь тяжкості вчиненого проступку, попередню його роботу, відсутність шкідливих наслідків. Виходячи з наведеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення, оскільки в судовому засіданні підтверджено факт порушення відповідачем трудових прав позивача, а саме незаконного звільнення його з роботи за прогул, а тому слід скасувати наказ головного лікаря Верховинської центральної лікарні №80 від 03.09.2014 року та поновити позивача на посаді 0,5 ставки ургентного акушер-гінеколога та 0,5 ставки лікаря УЗД Верховинської центральної районної лікарні з 03 вересня 2014 року. Відповідно до ст. 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Відповідно Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р.№100 основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період. Враховуючи наведене, суд вважає, що середній заробіток за час вимушеного прогулу позивача, який підлягає стягненню із Верховинської центральної районної лікарні складає 11980,10 грн , виходячи із розрахункових листів заробітної плати(а.с.94,97) і кількості робочих днів вимушеного прогулу(а.с.120,121). Статтею 237-1 КЗпП України встановлено обов'язок власника або уповноваженого ним органу відшкодувати моральну шкоду працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 13 Постанови від 31 березня 1995 року №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Відповідно до роз'яснень, що містяться в п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (зі змінами, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України від 25 травня 2001 року у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Позивачем в судовому засіданні не доведено належними доказами факт заподіяння йому відповідачем моральної шкоди, внаслідок порушення його трудових прав, а тому у задоволенні цієї вимоги слід відмовити. Відповідно до приписів ст. 367 ЦПК України рішення в частині поновлення на роботі належить звернути до негайного виконання. На підставі викладеного,

Outcome: partial