Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-21 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, мотивуючи свої вимоги тим, що вона є власником квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Відповідач по справі є її дочкою, яка зареєстрована в її квартирі з 30.12.2003, але фактично у вказаній квартирі з березня 2008 року по даний час не проживає. Вона проживає зі своєю сім`єю в [ADDRESS] . Вона неодноразово зверталась до відповідача з проханням, щоб остання добровільно виписалась з належної їй квартири. Однак її прохання залишились поза увагою відповідача. На даний час у неї склалося важке матеріальне становище. Реєстрація відповідача в її квартирі значно збільшує її оплати по деяким видам комунальних платежів. Крім того, відповідно до своїх доходів вона має право на отримання субсидій, проте через реєстрацію в її квартирі відповідача, зробити цього не може. В зв`язку з даними обставинами вона змушена звернутися до суду з даним позовом. Просить визнати відповідача особою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою, розташованою за адресою: [ADDRESS] . В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги, посилаючись на викладені в позовні заяві обставини та просить позов задовольнити. Також пояснила, що відповідач понад 18 років в її квартирі не проживає. Представник відповідача позов не визнав та просить відмовити в задоволенні позову. Відповідач в судове засідання не з`явилась, подавши до суду заяву, згідно якої просить слухати справу за її відсутності, але за участі її представника. На минулому судовому засіданні відповідач позовні вимоги не визнала та просила відмовити в задоволенні позову. Згідно наявного в матеріалах справи відзиву на позовні вимоги відповідач вказала, що позов є безпідставним та необгрунтованим і повністю нею не визнається. Також пояснила, що за адресою: [ADDRESS] зареєстрована вона та її малолітня дочка [PERSON] , [INFO] . Вона є інвалідом І групи та потребує програмного гемодіалізу, а також є пенсіонером по інвалідності. Вона періодично користується квартирою, де зареєстрована, так як в м.Тульчині має можливість користуватися лікарськими послугами Тульчинської центральної лікарні. Позивачем не надано доказів, що вона з 2008 не проживає в зареєстрованій квартирі. В с.Тарасівка вона періодично перебуває, оскільки її співмешканець матеріально допомагає їй проходити програмний гемодіаліз. Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, вивчивши та оцінивши докази по справі та співставивши їх у відповідності до норм чинного законодавства, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що згідно копії свідоцтва про шлюб від 20.03.2013 серія [NUMBER] (а.с.8) позивач 20.03.2013 зареєструвала шлюб з [PERSON] та змінила своє дошлюбне прізвище [PERSON] на [PERSON] . Згідно копії договору купівлі-продажу від 17.01.1992 (а.с.18-17) позивач є власником квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , що становить 1/20 частину будинку. Відповідно до довідки КП "Тульчинське МБТІ" від 16.05.2019 №362 (а.с.14) вбачається, що станом на 31.12.2012, згідно архівних даних, власником нерухомого майна, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] є [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 17.01.1992, посвідченого Тульчинською ДНК Р№2-150, зареєстрованого в КП "Тульчинське МБТІ" 20.02.1992 під Р№2843-9 в реєстрову книгу ФЖ26. Відповідно до копії домової книги (а.с.11-13) відповідач зареєстрована в квартирі [ADDRESS] з 10.11.2020. Також даний факт підтверджується копією паспорту відповідача серія [NUMBER] , виданого 29.12.2003 Тульчинським РВ УМВС України в Вінницькій області (а.с.5). Згідно копії акту від 18.06.2019 (а.с.10) вбачається, що комісія факт проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] не встановила у зв`язку з відсутністю інформації від голови будинкового комітету та сусідів про її фактичне проживання за даною адресою. Сама ж [PERSON] на момент роботи комісії за вищевказаною адресою була відсутня. Згідно копії свідоцтва про народження від 11.07.2007 серія [NUMBER] (а.с.38) відповідач являється матір`ю [PERSON] , [INFO] . Згідно копії довідки про реєстрацію місця проживаня особи (а.с.39) [PERSON] , [INFO] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 18.04.2019. Згідно копії довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією від 27.11.2017 серія 12ААА №600082 (а.с.40) вбачається, що [PERSON] встановлена перша "Б" група інвалідності безтерміново та вона потребує програмного гемодіалізу. Згідно копії пенсійного посвідчення від 13.12.2017 серія [NUMBER] (а.с.41) відповідач отримує пенсію по інвалідності. Надані відповідачем довідку 02-34-2707 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 07.11.2019 (а.с.48), довідку квартальної від 07.11.2019 (а.с.49) та довідку №317 від 07.11.2019 про реєстрацію місця проживання особи (а.с.50) суд до уваги як докази не бере в силу ч.9 ст.83 ЦПК України, так як відсутнє підтвердження надсилання даних доказів позивачу. Таким чином, на підставі наявних в матеріалах справи доказів судом встановлено, що в квартирі, власником якої є позивач, зареєстрована відповідач та її малолітня дочка. Позивач стверджує, що відповідач з березня 2008 року не проживає в зареєстрованій квартирі, а тому бажає визнати відповідача такою, що втратила право на користування даною квартирою з підстав, вказаних у позові. Відповідач же заперечує даний факт та вказує, що періодично користується квартирою, де зареєстрована. Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Так, відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Частиною 1 ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. За змістом ст. 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Згідно з ч. ч. 2, 3 ст. 64 ЖК УРСР до членів сім`ї наймача належить дружина наймача, їхні діти та батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в п. 2 цієї статті перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати у займаному житловому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Водночас, ч. 4 ст. 3 СК України передбачено, що сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. У пункті 39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, ч.1 ст. 405 ЦК). Таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України. Тому стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним застосовуються положення статті 405 ЦК України. Відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом, і у цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають. Пленум Верховного Суду України у постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 №2 встановив, що реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальному житловому фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сім`ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналіз змісту вказаних правових норм дає підстави для висновку про те, що положення ч.2 ст. 405 ЦК України поширюється і на тих членів сім`ї власника житла, які припинили з ним сімейні відносини. Оскільки відповідач є дочкою позивача, тому остання являється членом її сім`ї. Відтак, застосуванню до правовідносин, що склались між сторонами ст. ст. 71, 72 ЖК УРСР не підлягають, оскільки право членів сім`ї власника житлового приміщення на користування відповідним житлом та/або втрата такого права передбачена саме ст. 405 ЦК України, а захист права наймача або членів його сім`ї - ЖК УРСР. Отже в даному випадку слід застосовувати норму ст.405 ЦК України. Відповідно до вказаної норми при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Відтак, для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов, зокрема, відсутність члена сім`ї без поважних причин понад один рік, а також відсутність поважних причин не проживання за адресою такого житлового приміщення. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог та на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. На підставі статей 12, 81 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Однак, в порушення ч.1 ст.81 ЦПК України позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що відповідач без поважних причин понад один рік не проживає за зареєстрованим місцем проживання та втратила інтерес до права користування житлом. Матеріали справи не містять наявних обставин, які б дали право визнати відповідача - особою, що втратила право користування житловим приміщенням. Крім того, втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло, правомірність застосування якого за обставинами цієї справи позивачем не доведено. Аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, дійшов висновку про недоведеність позовних вимог в заявлених ним межах та про відсутність існування правових підстав для їх задоволення. Оскільки в задоволення позову відмовлено, тому відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачем, не відшкодовуються. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed