Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-14 00:00:00

23.01.2021 позивач звернулася до Вінницького районного суду Вінницької області із вищевказаним позовом, який нею умотивовано тим, 08.02.2017 відповідач [PERSON] отримала від неї у позику грошові кошти в сумі 9800 доларів США, які зобов`язалась повернути до 15.05.2017, про що власноручно написала у розписці. Вказує, що на підтвердження платоспроможності відповідач надала позивачу копії двох витягів з Державного земельного кадастру про належні на праві власності земельні ділянки, площею 0, 2363 га у [ADDRESS] та площею 0, 0137 га у [ADDRESS] та копії двох Державних актів на право власності на земельні ділянки по 0, 1000 га кожна у с. Якушинці, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства- її чоловікові [PERSON] . Зазначає, що відносно повернення коштів вона мала неодноразові розмови з відповідачкою, як по телефону, так і під час її особистих візитів до неї на роботу, однак в порушення взятих на себе зобов`язань, відповідач у зазначений в розписці термін, кошти не повернула, натомість запропонувала розрахуватися земельними ділянками, що належали її чоловікові. У подальшому відповідач просила зачекати із поверненням боргу, обіцяла борг повернути пізніше, так як вона планувала продати належний їй будинок в [ADDRESS] , для цього вона попросила знайомого ріелтора зайнятися продажом будинку, оскільки розуміла, що це її єдина можливість повернути кошти. Зазначає, що на початку 2019 вона дізналась від ріелтера про те, що будинок продано, а також те, що земельні ділянки чоловіка відповідача [PERSON] та будинок по [ADDRESS] , у якому відповідач проживала, відчужені на підставі договорів міни та купівлі- продажу. Вказує, що в телефонному режимі відповідач підтвердила факт продажу будинку та пояснила, що повернути кошти поки що не може, так як із нею за проданий будинок ще не розрахувались повністю; у квітні 2019 після заперечень та неодноразових телефонних розмов, зустрічей з чоловіком відповідача, відповідач [PERSON] повернула 5000 доларів США, а решту пообіцяла повертати із своєї зарплати та заробітків чоловіка, однак незважаючи на обіцянки, відповідач ухиляється від повернення решти суми боргу, на телефонні дзвінки не відповідає, на день звернення до суду [PERSON] не повернула їй позику у сумі 4800 доларів США (9800-5000 =4 800). Тому, просить суд стягнути з [PERSON] на її користь борг у розмірі 4800 доларів США та судові витрати, які складаються з витрат по сплаті судового збору за подання позовної заяви та заяви про забезпечення позову та витрат, пов`язаних з розглядом справи на правничу допомогу. В судове засідання позивач [PERSON] та її представник - адвокат Палій Т.Г. не з`явилися; представник позивача через канцелярію суду подала заяву про розгляд справи без їх участі; позовну заяву підтримують в повному обсязі та просять її задовільнити, не заперечують щодо заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] повторно до судового засідання не з`явилася по невідомим суду причинам, про час, дату та місце проведення судових засідань повідомлялася належним чином. Заяв про відкладення розгляду справи, або проведення - у її відсутність до суду відповідач не надала, у зв`язку з чим, суд вирішив провести заочний розгляд справи, про що виніс відповідну ухвалу. Суд, вважає за можливе розглянути справу у відсутності нез`явившихся осіб та постановити заочне рішення на підставі поданих позивачем письмових доказів у справі. Вивчивши позов, дослідивши та оцінивши надані докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов обґрунтований та такий, що підлягає задоволенню, виходячи з такого. Судом установлено, що 08.02.2017 відповідач [PERSON] склала розписку, відповідно до якої вона отримала в борг від позивача [PERSON] грошові кошти в сумі 9800 доларів США , еквівалентом - 269500 гривень, які зобов`язалася повернути 15.05.2017; дана розписка підписана [PERSON] та засвідчена підписами свідків, в присутності яких вона написана,- гр. [PERSON] та [PERSON] (а.с. 9, 84). Згідно копії витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку НВ - 0503567162015 від 24.11.2015судо убачається, що [PERSON] належить земельна ділянка, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер: 0520688900:02:005:0267, площею 0, 0137 га, яка розташована по [ADDRESS] (а.с.10). Відповідно до копії витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку НВ - 0503567132015 від 24.11.2015 убачається, що [PERSON] належить земельна ділянка, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер:0520688900602:005:0266, площю 0,2363 га, яка розташована по [ADDRESS] (а.с.11). З копії державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯБ №950300 убачається, що [PERSON] (чоловік відповідача) на підставі рішення Якушинецької сільської ради від 25.01.2002, 21 сесія, 3 скликання, є власником земельної ділянки, площею 0, 1000 га, яка розташована у с. Якушинці Вінницького району Вінницької області, цільове призначення - ведення особистого селянського господарства (а.с.12). З копії державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯБ №950301 убачається, що [PERSON] (чоловік відповідача) на підставі рішення Якушинецької сільської ради від 25.01.2021, 21 сесія, 3 скликання, є власником земельної ділянки, площеб 0, 1000 га, яка розташована у с. Якушинці Вінницького району Вінницької області, цільове призначення - ведення особистого селянського господарства(а.с.13). Відповідно до копії довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, вбачається, що [PERSON] (чоловіку відповідача) належали Ѕ житлового будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] та Ѕ квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] та земельна ділянка, площею 0, 1082, що розташована за адресою: [ADDRESS] , які були ним відчужені на підставі договірів купівлі-продажу частки житлового будинку та договору-міни(а.с.6-7, 14). Відповідно до ст.13 ЦПК суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. На підставі ст.81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже, судом установлено, що у визначений в розписці строк повернення боргу 15.05.2017 відповідач [PERSON] взяте на себе зобов`язання не виконала в повному обсязі, а повернула лише частину грошових коштів, у зв`язку з чим, позивач 23.01.2021 звернулася за захистом свого порушеного права до суду. Згідно статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми; на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та у порядку, що встановлені договором. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів саме в позику - така правова позиція викладена у постанові ВС/КЦС, справа №369/3340/16-ц від 22.08.2019 р. Суд, надавши оцінку всім наявним доказам, наданими сторонами по справі, проаналізувавши, в тому числі, зміст розписки про отримання коштів відповідачем від позивача, приходить до висновку, що між відповідачем і позивачем був укладений договір позики, оформлений розпискою від 08.02.2017 про отримання в борг суми коштів в 9800 доларів США станом на 08.02.2017 еквівалентом 269 500 грн., із зазначенням строку їх повернення-15.05.2017. Згідно статті 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Відповідно до ч. ч.1, 2 ст.192 ЦК України гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Разом з тим, частина друга статті 533 ЦК України передбачає що, якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 16 січня 2019 року (справа N 373/2054/16-ц, провадження N 14-446цс18) відступила від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року в справі N 6-79цс14, а також у постанові Верховного Суду від 25 липня 2018 року в справі N 308/3824/16-ц, та за наслідками розгляду справи зробила такі висновки. Частиною першою статті 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року N 959-XII "Про зовнішньоекономічну діяльність", Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року N 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" (далі - Декрет N 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року N 185/94-ВР "Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті". Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Отже, судом установлено, що між сторонами існують договірні правовідносини з позики, позичальником не виконані зобов`язання перед позикодавцем в повному обсязі, оскільки із суми позики позивачу повернена лише 5000 доларів США, тому враховуючи встановлену ст. 204 ЦК України презумпцію правомірності правочину, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивача решту частини боргу за розпискою від 08.02.2017 в сумі 4800 доларів США. Тому, позов [PERSON] про стягнення боргу є обґрунтованим і його слід задовольнити. Також, у відповідності до положень, ст. 141 ЦПК України, з урахуванням того, що позов задоволений у повному обсязі, тому підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, понесені ним витрати по сплаті судового збору по даній справі в сумі - 1168,00 гривень, що документально підтверджено квитанцією №11 від 23.01.2020(а.с.1). Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У зв`язку з поданою 05.04.2021 представником позивача заявою про надання доказів щодо розміру понесених судових витрат в порядку п.8 ст. 141 ЦПК України, питання щодо розподілу інших судових витрат наразі не вирішується. Згідно з ч.7 ст.158 ЦПК України заходи забезпечення позову, застосовані ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 13.02.2020, продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили. Також, суд вважає за необхідне роз`яснити учасникам справи положення ч.ч.4,5 ст. 268 ЦПК України, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Outcome: approved