Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-01 00:00:00

В квітні 2015 року [PERSON], [PERSON] звернулися з позовом до Публічного акціонерного товариства «Омега Банк», Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про захист прав споживачів, визнання недійсними та припинення кредитного договору, іпотечного та договору поруки. В обґрунтування позову [PERSON] та [PERSON] зазначили, що 13.02.2008року між ВАТ «Сведбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 2402/0208/71-015 про надання позичальнику грошових коштів у розмірі 31500,00 доларів США, на строк по 11 лютого 2028 року з процентною ставкою 11,90% річних. В забезпечення виконання зобов'язань щодо повернення коштів, наданих банком позичальнику за кредитним договором між ВАТ «Сведбанк» та [PERSON] було укладено договір поруки. Крім того, в забезпечення виконання зобов'язань Позичальника перед Банком за кредитним договором, між ВАТ «Сведбанк» та [PERSON] було укладено договір іпотеки, згідно п. 2 якого на забезпечення виконання Основного зобов'язання, Іпотекодавець передав в іпотеку однокімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: 14000, [ADDRESS]. Договір про надання споживчого кредиту суперечить нормам Цивільного кодексу України, а також Законів України „Про захист прав споживачів" і „Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", а тому є недійсним, оскільки при підписанні договору було порушено законні права Позичальника, як споживача фінансових послуг, банк вдався до нечесної підприємницької діяльності і ввів позичальника в оману стосовно валюти кредиту, порядку його надання, умов повернення кредиту споживачем, загальної вартості кредиту, в зв'язку з чим позивачем договір було укладено під впливом помилки. Крім того, за доводами позивачів, договір містить несправедливі умови, порушує принцип рівності сторін; не містить усіх істотних умов, оскільки не узгоджено мету і ціну кредиту, відсоткову ставку, детальний розпис загальної вартості кредиту, порядок повернення кредитних коштів і сплати процентів за їх користування, розмір витрат на страхування та розмір витрат на валютно-обмінні операції, обов'язків банку; відповідачем не було надано інформацію про умови кредитування, сукупну вартість кредиту, методику визначення курсу іноземної валюти та комісій, пов'язаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобов'язання під час погашення заборгованості за кредитом і відсотками за користування ним. В жодному пункті договору і графіку платежів не міститься детального розпису загальної вартості кредиту, договором встановлені жорстокі обов"язки позивача щодо дотримання строків розрахунків і детально розписано види відповідальності за їх порушення, в той час як, відповідальність банку взагалі не передбачена, а тому умови договору є несправедливими. В зв'язку з недійсністю основного зобов'язання позивачі просили також визнати недійсними договори іпотеки та поруки та застосувати наслідки недійсності правочину. Заочним рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 27 травня 2015 року позовну заяву [PERSON], [PERSON] - задоволено. Визнано недійсним кредитний договір від 13 лютого 2008 року № 2402/0208/71-015, укладений між [PERSON] та ПАТ «Сведбанк». Визнано недійсним договір поруки від 13 лютого 2008 року № 2402/0208/71-015/Р-1, укладений між [PERSON] та ПАТ «Сведбанк». Визнано недійсним іпотечний договір від 13 лютого 2008 року, укладений між ПАТ «Сведбанк» та [PERSON] щодо нерухомого майна - квартири за адресою: [ADDRESS], посвідченого 13 лютого 2008 року приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Красногором О.В., та зареєстрованим в реєстрі за № 1366. Застосовано наслідки недійсності правочину, стягнуто з ПАТ «Альфа-Банк» на користь [PERSON] грошові кошти в сумі 92 844,34 грн. 34 коп. Стягнуто з ПАТ «Альфа банк» на користь Державного бюджету судовий збір в розмірі 928,44 грн. В апеляційних скаргах АТ «Дельта Банк та ПАТ Альфа-Банк» просять скасувати рішення суду і постановити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог [PERSON] та [PERSON] відмовити в повному обсязі. АТ «Дельта Банк» зазначає, що постановою НБУ № 150 від 02.03.2015 року АТ «Дельта Банк» віднесено до категорії неплатоспроможних та рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 02 березня 2015 року № 51 «Про запровадження тимчасової адміністрації» уповноваженою особою фонду гарантування вкладів запроваджено тимчасову адміністрацію на три місяці до 02 червня 2015 року. В апеляційній скарзі ПАТ «Альфа-Банк» зазначає, що при укладанні договору були додержані загальні вимоги, які є необхідними для чинності правочину згідно вимог ст. 203 ЦК України. Волевиявлення позивача при укладенні Договору було вільним і відповідало його внутрішній волі, а договір укладений відповідно до вимог чинного законодавства України. Позивач, підписавши вказаний договір, погодився з його умовами та отримав у кредит від відповідача обумовлену у договорі суму коштів. Вислухавши суддю - доповідача, доводи та заперечення сторін та їх представників, обговоривши доводи апеляційних скарг та перевіривши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що укладений договір не відповідає вимогам ст.ст. 11, 19 ЗУ „Про захист прав споживачів" та положення глави 72 ЦК України, а тому підлягають визнанню недійсними і договір поруки та договір іпотеки. Проте з таким висновком суду не може погодитись апеляційний суд з наступних підстав. По справі встановлено, що 13.02.2008 року між ВАТ «Сведбанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № 2402/0208/71-015, яким банк надав позичальнику 31 500,00 доларів США, на строк по 11 лютого 2028 року включно, з процентною ставкою 11,90% річних. 13.02.2008 року між ВАТ «Сведбанк» та [PERSON] було укладено договір поруки 2402/0208/71-015/Р-1 та договір іпотеки з [PERSON] про передачу в іпотеку однокімнатної квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до положень статей 6, ч.1 ст.626, ст.627, ч.1 ст.628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У ч.1 ст.638 ЦК України зазначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Певні особливості регулювання відносин за договорами про надання споживчого кредиту встановлено Законом України „Про захист прав споживачів". Відповідно до ч. 2 ст. 11 Закону України „Про захист прав споживачів" в редакції, яка діяла на час укладення договору, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Недотримання зазначених вимог відповідно до ч.6 ст. 19 Закону є підставою для визнання правочину недійсним, як такого, що укладений з використанням нечесної підприємницької практики. Згідно частин 1 та 2, 5 та 6, 7 ст. 18 Закону Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення також підлягають зміні; або договір може бути визнаним недійсним у цілому. Положення, що було визнано недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення. Для визначення умов договору як несправедливих (ст.18) необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п.6 ч.1 ст.3, ч.3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві, а у випадку визнання окремого положення договору несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійним в цілому. Положення ст. 18 Закону України „Про захист прав споживачів" щодо необхідності доведеності порушення прав споживача узгоджується з положеннями і з вимогами норм цивільного та цивільно-процесуального права. Так, відповідно до положень статей 15, 16 ЦК України, статей 1 та 3 ЦПК України в порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, а тому під час розгляду спору в суді доказуванню підлягає не лише сам по собі факт порушення норм матеріального права, зокрема і в сфері договірних правовідносин під час укладення договору, а підлягають встановленню обставини доведеності порушення законних прав позивача, їх істотності та з'ясуванню, в чому саме полягає порушення його законних прав. Необхідність встановлення причинно - наслідкового зв'язку у договірних правовідносинах порушення законних прав позивача в зв'язку з недотриманням вимог законодавства при укладенні договорів вбачається з правових висновків, викладених в постановах Верховного Суду України у справах № 6-27цс14 від 30 квітня 2014 року, №6-119цс14 від 10 вересня 2014 року та №6-110 цс14 від 10 вересня 2014 року, №6-121цс14 від 01 жовтня 2014 року. Задовольняючи позовні вимоги, суд в порушення зазначених вимог закону виходив лише з аналізу умов Договору та графіку платежів і не дав належної оцінки як обставинам справи в цілому, так і не здійснив системного аналізу умов самого Договору в цілому, додатку №1 до нього, не зазначив, чому недійсність окремих умов договору визнано підставою для визнання недійсним договору в цілому та чи призвели наявні (за висновком суду) порушення при укладенні договору до порушення прав позивачів з врахуванням всіх обставин справи. Розділом 3 кредитного договору передбачені права та обов'язки сторін, зокрема, пунктом 3.6 надано позичальнику право дострокового погашення кредиту. Розділом 8 договору встановлено відповідальність сторін. Також згідно умов договору його сторони погодили, що банк в ряді випадків у визначеному порядку може змінити розмір процентної ставки в сторону збільшення, в тому числі у разі здійснення поточних коливань процентних ставок за вкладами та/або кредитами, або зміни у грошово-кредитній політиці НБУ. Як вбачається зі змісту договору, в Договорі зазначено необхідні дані про умови кредитування, передбачені як ч.4 Закону, так і Законом України „Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг". Таким чином, висновок суду про відсутність в договорі орієнтовної сукупної вартості кредиту та вартості послуг, детального розпису загальної вартості кредиту, встановлення жорстких обов'язків позивача та бланкетного характеру зобов'язання надавача банківських послуг, дискримінаційних умов зміни відсоткової ставки, що призвело до порушень прав споживача банківської послуги, є безпідставними. Пунктами 1.3, 6.1.2 Договору встановлено правила зміни відсоткової ставки в бік її збільшення за умови дотримання сторонами визначеної договором процедури. Проте в матеріалах справи відсутні докази фактичного підвищення відсоткової ставки за кредитним договором без погодження з позичальником та порушення в зв'язку з цим прав останнього, які призвели до збільшення його зобов'язань за кредитним договором. Відсутні в матеріалах справи і докази порушення прав позивача пунктом 5.1.8 Договору, яким передбачено обов'язок позичальника страхування предмета застави. За таких обставин, посилання позивачів, що договір містить умови про зміни у витратах, зокрема, за обслуговування кредиту та за дострокове погашення кредиту, оскільки вони визначені формулою зі змінними величинами, що є підставою для визнання таких положень недійсними, відповідно до правового висновку Верховного Суду України у спорі про визнання недійсною умови кредитного договору як несправедливої від 12 вересня 2012 року у справі № 6-80цс12 не ґрунтується на матеріалах справи, в якій відсутні докази понесення позивачем всупереч його волі додаткових витрат, не передбачених договором. З врахуванням викладеного, посилання позивачів в позовній заяві на обставини, пов'язані з виконанням договору про надання споживчого кредиту, а також на наявність обставин для припинення поруки, не можуть бути підставою для визнання кредитного договору недійсним. За викладених обставин висновок суду про наявність підстав для визнання кредитного Договору недійсним не ґрунтується на матеріалах справи і не відповідає вимогам закону. Оскільки суд першої інстанції в обґрунтування наявності підстав для визнання недійсним договорів поруки та іпотеки послався на недійсність кредитного договору, то в зв'язку зі скасуванням апеляційним судом рішення про визнання недійсним кредитного договору підлягає скасуванню і рішення суду в частині визнання недійсними договору іпотеки та договору поруки 2402/0208/71-015/Р-1 від 13.02.2008 року, а також про застосування наслідків недійсності правочину. Враховуючи викладене, апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду - скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Outcome: dismissed