Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Оболонського районного суду м. Києва з позовом до відповідачів державного реєстратора комунального підприємства "Реєстратор" м. Київ Столярова Е.О. (далі - державний реєстратор КП "Реєстратор" м. Київ Столяров Е.О.), товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія Інвест-Кредо" (далі - ТОВ "Фінансова компанія Інвест-Кредо") про визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора, скасування запису про державну реєстрацію права власності. Ухвалою судді Оболонського районного суду м. Києва Васалатія К.А. від 21 червня 2019 року було відкрито провадження у цивільній справі № 756/8077/19 за позовом [PERSON] . Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08 серпня 2019 року цивільну справу № 756/8077/19 за позовом [PERSON] передано на розгляд судді Андрейчуку Т.В. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовувала тим, що 18 січня 2007 року відкритим акціонерним товариством "Райффайзен Банк Аваль" (далі - ВАТ "Райффайзен Банк Аваль"), правонаступником якого є публічне акціонерне товариство "Райффайзен Банк Аваль" (далі - ПАТ "Райффайзен Банк Аваль"), та [PERSON] укладено кредитний договір № 014/21-03/21, відповідно до умов якого банком надано позивачеві кредит для споживчих потреб у сумі 100000,00 доларів США на строк 60 місяців. Процентна ставка за користування кредитом становила 14,5 % річних. 19 січня 2007 року для забезпечення виконання зобов`язань, узятих на себе за кредитним договором від 18 січня 2007 року № 014/21-03/21, [PERSON] передала ВАТ "Райффайзен Банк Аваль" в іпотеку належну їй на праві власності квартиру [ADDRESS] , про що між сторонами було укладено договір іпотеки. Заочним рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 30 листопада 2015 року у справі № 756/8260/15-ц стягнуто солідарно з позичальника [PERSON] та поручителя [PERSON] на користь ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" заборгованість за кредитним договором від 18 січня 2007 року № 014/21-03/21 у сумі 296117,00 доларів США, що еквівалентно 4672597,74 грн. 15 березня 2019 року ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" відступило на користь акціонерного товариства "Оксі Банк" (далі - АТ "Оксі Банк") право вимоги до позичальника [PERSON] за кредитним договором від 18 січня 2007 року № 014/21-03/21 та право вимоги за договором іпотеки від 19 січня 2007 року. У свою чергу АТ "Оксі Банк" набуте ним право вимоги відступило ТОВ "Фінансова компанія Інвест-Кредо". 20 травня 2019 року іпотекодержатель ТОВ "Фінансова компанія Інвест-Кредо" відповідно до ст. 37 Закону України "Про іпотеку" задовольнило забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки - квартиру [ADDRESS] Позивач стверджувала, що звернення стягнення на згаданий вище предмет іпотеки здійснено з порушенням Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті". Також [PERSON] вказала, що усупереч приписам абз. 4 ч. 1 ст. 20 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державний реєстратор КП "Реєстратор" м. Київ Столяров Е.О. не повідомив позивача про проведення державної реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS] за ТОВ "Фінансова компанія Інвест-Кредо". Позивач зазначила, що у порушення норми ч. 5 ст. 37 Закону України "Про іпотеку" на момент набуття іпотекодержателем у власність квартири [ADDRESS] не було проведено оцінку предмета іпотеки, а заборгованість, вказана у вимозі про усунення порушення, не відповідала тій, яка стягнута з [PERSON] заочним рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 30 листопада 2015 року у справі № 756/8260/15-ц З цих підстав [PERSON] просила суд визнати незаконним та скасувати рішення державного реєстратора КП "Реєстратор" м. Київ Столярова Е.О. про державну реєстрацію прав та обтяжень (з відкриттям розділу) від 20 травня 2019 року, індексний номер: 46932921, яким проведено державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за ТОВ "Фінансова компанія Інвест-Кредо"; скасувати запис про право власності за № 31611854, який 20 травня 2019 року був внесений державним реєстратором КП "Реєстратор" м. Київ Столяровим Е.О. до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на підставі рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень (з відкриттям розділу) від 20 травня 2019 року, індексний номер: 46932921; поновити у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомості про право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] . Відповідач ТОВ "Фінансова компанія Інвест-Кредо" подало до суду відзив на позовну заяву [PERSON] , в якому заперечувало проти позовних вимог. Так, ТОВ "Фінансова компанія Інвест-Кредо" зазначило, що Закон України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" унеможливлює примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки, натомість у цій справі іпотекодержатель задовольнив забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки відповідно до положень ст. 37 Закону України "Про іпотеку". До того ж постійне місце проживання позивача було зареєстроване за адресою: [ADDRESS] , тобто не у квартирі, яка була предметом іпотеки. Таким чином, норми Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" до спірних правовідносин не застосовуються. Також ТОВ "Фінансова компанія Інвест-Кредо" стверджувало, що у Державному реєстрі прав була відсутня електронна адреса [PERSON] , а тому вона не могла бути повідомлена про подання заяви про проведення реєстраційних дій щодо квартири [ADDRESS] . Відповідач ТОВ "Фінансова компанія Інвест-Кредо" зауважило, що ним було проведено оцінку предмета іпотеки, хоча наявність чи відсутність такого звіту не впливає на порядок проведення реєстраційних дій, вчинених державним реєстратором КП "Реєстратор" м. Київ Столяровим Е.О. Крім цього, ТОВ "Фінансова компанія Інвест-Кредо" вказало на те, що вимога про усунення порушень повністю відповідала вимогам Закону України "Про іпотеку" та положенням укладеного між [PERSON] та ВАТ "Райффайзен Банк Аваль" договору іпотеки від 19 січня 2007 року. З цих підстав відповідач просив суд відмовити [PERSON] у задоволенні її позовних вимог. Відповідач державний реєстратор КП "Реєстратор" м. Київ Столяров Е.О. відзив на позовну заяву [PERSON] до суду не подав. У судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги, просили суд їх задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні заперечувала проти позову з мотивів, наведених у відзиві на позов. Відповідач державний реєстратор КП "Реєстратор" м. Київ Столяров Е.О. у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся, про причини неявки в судове засідання суд не повідомив, заяву про розгляд справи за його відсутності до суду не подав. Заслухавши вступні слова позивача, її представника, представника відповідача, показання свідків, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд дійшов такого висновку. 18 січня 2007 року ВАТ "Райффайзен Банк Аваль", правонаступником якого є ПАТ "Райффайзен Банк Аваль", та [PERSON] укладено кредитний договір № 014/21-03/21, за умовами якого банком надано позивачеві кредит для споживчих потреб у сумі 100000,00 доларів США на строк 60 місяців. Процентна ставка за користування кредитом становила 14,5 % річних. Погашення кредиту повинно було здійснюватись відповідно до графіку сплати процентів та повернення кредиту, який є невід`ємним додатком до кредитного договору (а. с. 76-78). 14 січня 2009 року між ВАТ "Райффайзен Банк Аваль" та [PERSON] укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору від 18 січня 2007 року № 014/21-03/21, якою внесено зміни до графіку сплати процентів та повернення кредиту (а. с. 79). 28 жовтня 2009 року банком та позичальником підписано додаткову угоду № 014/21-03/21/2 до кредитного договору від 18 січня 2007 року № 014/21-03/21, згідно з якою сторони продовжили строк повернення кредиту до 18 січня 2016 року та внесли зміни до графіку сплати процентів та повернення кредиту (а. с. 81-84). Для забезпечення виконання позичальником [PERSON] зобов`язань за кредитним договором від 18 січня 2007 року № 014/21-03/21 між нею та ВАТ "Райффайзен Банк Аваль" укладено договір іпотеки від 19 січня 2007 року, за яким позивач передала ВАТ "Райффайзен Банк Аваль" в іпотеку належну їй на праві власності на квартиру [ADDRESS] (а. с. 85). 15 березня 2019 року ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" відступило на користь АТ "Оксі Банк" право вимоги до позичальника [PERSON] за кредитним договором від 18 січня 2007 року № 014/21-03/21 та право вимоги за договором іпотеки від 19 січня 2007 року (а. с. 86-93). Цього ж дня АТ "Оксі Банк" (первісний кредитор) та ТОВ "Фінансова компанія Інвест-Кредо" (новий кредитор) уклали договір про відступлення права вимоги б/н, відповідно до якого набув право вимоги до позичальника [PERSON] за кредитним договором від 18 січня 2007 року № 014/21-03/21 (а. с. 94-98). Також 15 березня 2019 року АТ "Оксі Банк" і ТОВ "Фінансова компанія Інвест-Кредо" уклали договір, за яким АТ "Оксі Банк" відступило на користь ТОВ "Фінансова компанія Інвест-Кредо" право вимоги до іпотекодавця [PERSON] за договором іпотеки від 19 січня 2007 року. У зв`язку з невиконанням позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором від 18 січня 2007 року № 014/21-03/21 ТОВ "Фінансова компанія Інвест-Кредо" звернулося до державного реєстратора КП "Реєстратор" м. Київ Столярова Е.О. з заявою про здійснення реєстрації права власності на предмет іпотеки відповідно до ст. ст. 36, 37 Закону України "Про іпотеку". 20 травня 2019 року державним реєстратором КП "Реєстратор" м. Київ Столяровим Е.О. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 46932921, та зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] за ТОВ "Фінансова компанія Інвест-Кредо" (а. с. 11-12). Оцінюючи правомірність указаного рішення державного реєстратора, суд виходить з такого. Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 1 Закону України "Про іпотеку" іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Ст. 33 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, передбачених ст. 12 вказаного Закону. Відповідно до ч. 1 ст. 35 Закону України "Про іпотеку" у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж 30-денний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Згідно зі ст. 36 Закону України "Про іпотеку" сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому ст. 37 Закону України "Про іпотеку"; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому ст. 38 цього Закону. Відповідно до ч. ч. 1, 5 ст. 37 Закону України "Про іпотеку" іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 % вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя. У п. 2.7 договору іпотеки від 19 січня 2007 року сторони визначили, що у разі порушення умов цього договору або у випадках, передбачених ст. 12 Закону України "Про іпотеку", іпотекодержатель надсилає іпотекодавцеві письмову вимогу про усунення порушень. У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж 30-денний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки одним з способів, що передбачені Законом України "Про іпотеку", а саме: шляхом позасудового врегулювання одним з способів, що передбачені Законом України "Про іпотеку", або реалізувати предмет іпотеки в порядку, передбаченому ст. ст. 38, 39 Закону України "Про іпотеку". 04 квітня 2019 року ТОВ "Фінансова компанія Інвест-Кредо" надіслало позивачеві вимогу про усунення порушень, в якій просило сплатити всю суму заборгованості за кредитом (а. с. 100-101). Цю вимогу [PERSON] отримала 15 квітня 2019 року (а. с. 102). Через невиконання позивачкою вказаної вимоги ТОВ "Фінансова компанія Інвест-Кредо" звернуло стягнення на предмет іпотеки, зареєструвавши за собою права власності на квартиру. Підставою для внесення запису про реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за ТОВ "Фінансова компанія Інвест-Кредо" було рішення рішення державного реєстратора КП "Реєстратор" м. Київ Столярова Е.О. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 20 травня 2019 року, індексний номер: 46932921 (а. с. 11-12). Системний аналіз положень ст. ст. 17, 33, 36, 37 Закону України "Про іпотеку" дає підстави для висновку, що згода іпотекодавця про передачу належного йому нерухомого майна у власність іншої особи (іпотекодержателя), не є беззастережною, а залежить від ряду умов, таких як: чинність іпотеки, невиконання або неналежне виконання основного зобов`язання, визначення в установленому порядку вартості майна, наявності чинного рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на вказане майно. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Однією із загальних засад державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень є внесення відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно виключно на підставах та в порядку, визначених Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (п. 4 ч. 1 ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"). Перевірка документів на наявність підстав, зокрема, для прийняття відповідних рішень є одним з етапів державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (п. 4 ч. 1 ст. 18 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"). Ч. 3 ст. 10 цього Закону передбачено, що державний реєстратор, встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих/отриманих документах документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації. За змістом ст. 18 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим документам. Порядок державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (далі - Порядок). П. 40 Порядку встановлено, що державна реєстрація прав проводиться на підставі документів, необхідних для відповідної реєстрації, передбачених ст. 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" та Порядком. Відповідно до п. 57 Порядку для державної реєстрації права власності та інших речових прав на майно, яке набувається у зв`язку з виконанням умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення таких прав, також подається документ, що підтверджує наявність факту виконання відповідних умов правочину. Аналізуючи наведену законодавчу норму, Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у постанові від 11 вересня 2019 року у справі № 755/7423/17 вказав на те, що на державного реєстратора під час здійснення для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, покладено обов`язок не тільки формально перевірити наявність поданих документів за переліком, передбаченим п. 57 Порядку, необхідних для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, а й, передусім, встановити відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства. Також Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що державний реєстратор при вчиненні реєстраційної дії - державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, перевіривши подані документи на їх відповідність вимогам п. 57 Порядку, зобов`язаний також перевірити дійсність заявленої вимоги на момент такого звернення, правильність розрахунку розміру заборгованості, встановити відповідність вартості предмета іпотеки заявленим вимогам. У вимозі про усунення порушень від 19 березня 2019 року № 010319 ТОВ "Фінансова компанія Інвест-Кредо" вимагало у [PERSON] сплатити заборгованість за кредитним договором від 18 січня 2007 року № 014/21-03/21 у сумі 28265864,77 грн, що складається з простроченої заборгованості за тілом кредиту у сумі 1293478,50 грн, заборгованості за процентами у сумі 25330,70 грн, заборгованості за простроченими процентами у сумі 1335020,50 грн, пені у сумі 25612035,07 грн. Натомість заочним рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 30 листопада 2015 року у справі № 756/8260/15-ц стягнуто у солідарному порядку з позичальника [PERSON] та поручителя [PERSON] на користь ВАТ "Райффайзен Банк Аваль" заборгованість за кредитним договором від 18 січня 2007 року № 014/21-03/21 у сумі 296117,00 доларів США, що еквівалентно 4672597,74 грн, у тому числі заборгованість за тілом кредиту у сумі 48414,99 доларів США, процентами у сумі 20133,99 доларів США, пеня у сумі 296117,00 доларів США. У згаданому судовому рішенні зазначено, що 21 квітня 2015 року банк надіслав [PERSON] вимогу про дострокове повернення кредиту. Аналіз змісту ст. ст. 1050, 1054 ЦК України свідчить, що у разі, якщо кредитор за кредитним договором, у якому згідно з його умовами позичальник зобов`язаний щомісячно повертати кредит рівними частинами відповідно до умов кредитного договору, щомісяця сплачувати проценти за користування кредитними коштами, а також сплатити неустойку (пеню, штраф) за порушення строків повернення кредиту та процентів за користування ним, змінив строк виконання основного зобов`язання (дострокове виконання основного зобов`язання), направивши повідомлення (вимогу) про дострокове повернення кредиту, то відповідний строк для пред`явлення вимоги до боржника, обчислюється з наступного дня, зазначеного кредитором у повідомленні (вимозі) про дострокове повернення кредиту як дата дострокового добровільного повернення всієї суми кредиту й пов`язаних із ним платежів, або після закінчення терміну, визначеного кредитором у повідомленні (вимозі) для його дострокового добровільного повернення. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України та ч. 1 ст. 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абз. 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно ч. 2 ст. 1054 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти, а також обумовлену в договорі неустойку за кредитом припиняється. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц). Отже, проценти за користування кредитними коштами та пеня не могли бути нараховані кредитором після зміни строку виконання зобов`язання, тобто після 21 квітня 2015 року. Натомість у вимозі про усунення порушень від 19 березня 2019 року № 010319 протиправно заявлено до стягнення проценти за користування кредитними коштами та пеню, що нараховані після 21 квітня 2015 року. Також суд звертає увагу на те, що заборгованість, що зазначена у вимозі про усунення порушень, перевищує ту суму заборгованості за кредитним договором від 18 січня 2 007 року № 014/21-03/21, що була стягнута з [PERSON] заочним рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 30 листопада 2015 року у справі № 756/8260/15-ц, яке було чинним на той час. Про наявність згаданого судового рішення ТОВ "Фінансова компанія Інвест-Кредо" було достеменно відомо, позаяк копія цього рішення було передана відповідачеві попереднім кредитором АТ "Оксі Банк" за актом приймання-передачі документації від 15 березня 2019 року (а. с. 98). Наведене свідчить, що державний реєстратор КП "Реєстратор" м. Київ Столяров Е.О. перед ухваленням оскаржуваного рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень був позбавлений можливості перевірити дійсність заявленої вимоги та правильність розрахунку розміру заборгованості, позаяк ТОВ "Фінансова компанія Інвест-Кредо" не надало державному реєстратору копію заочного рішення Оболонського районного суду м. Києва від 30 листопада 2015 року у справі № 756/8260/15-ц, а у вимозі про усунення порушень від 19 березня 2019 року № 010319 неправильно визначено розмір заборгованості за кредитом. 07 червня 2014 року набрав чинності Закон України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", пп. 1 п. 1 якого передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі ст. 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно зі ст. 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюту, та за умови, що: - таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є суб`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме майно; - загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140,00 кв. м для квартири та 250,00 кв. м для житлового будинку. П. 4 Закон України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а зазначила, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до Закону України "Про іпотеку", отже зазначений договір є одним із способів звернення стягнення на предмет іпотеки незалежно від наявності згоди іпотекодавця. Звернення стягнення на предмет іпотеки згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідного застереження в іпотечному договорі) є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог, а тому такий спосіб стягнення підпадає під дію Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті". Таким чином, відповідно до положень Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті"тимчасова заборона примусового стягнення на майно, яке виступає як забезпечення виконання зобов`язань за кредитом в іноземній валюті, діє з урахуванням приписів Закону України "Про іпотеку" та забороняє звернення стягнення на предмет іпотеки, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті у будь-який спосіб (такий висновок суду відповідає праовій позиції, сформульованій Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду у постанові від 12 червня 2020 року у справі № 331/7829/17). Доказів на підтвердження того, що у власності [PERSON] знаходиться інше нерухоме майно, окрім того, яке було предметом іпотеки за договором від 19 січня 2007 року, у справі немає. Свідки [PERSON] та [PERSON] надали показання, що позивач постійно проживала в квартирі [ADDRESS] та не мешкала за адресою: [ADDRESS] , де зареєстроване місце проживання [PERSON] . Допитана за її клопотанням у якості свідка [PERSON] надала свідчення, що вона постійно мешкала у квартирі [ADDRESS] до її примусового виселення з цього житла, здійсненого невідомими особами в інтересах ТОВ "Фінансова компанія Інвест-Кредо". Про те, що [PERSON] на час звернення стягнення на предмет іпотеки мешкала у квартирі [ADDRESS] , свідчить також те, що повідомлення про усунення порушень від 19 березня 2019 року № 010319, надіслане ТОВ "Фінансова компанія Інвест-Кредо", позивач отирмала саме за адресою: [ADDRESS] . З огляду на викладене, суд вважає, що звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру [ADDRESS] було здійснено з порушенням положень Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті". За змістом ст. ст. 3, 15, 16 ЦК України правовою підставою для звернення до суду є захист порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. За результатами розгляду такого спору має бути визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце. Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що у такий спосіб буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. Належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування. Отже, засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. У рішенні від 31 липня 2003 року у справі "Доран проти Ірландії" (Doran v. Ireland), заява № 50389/99) ЄСПЛ зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає не лише запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Так, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права. Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16). Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (близькі за змістом висновки викладено, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 та від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц). Нормою ч. 4 ст. 37 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді. 16 січня 2020 року набрав чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству" від 05 грудня 2019 року № 340-IX, яким внесено зміни до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" та викладено ст. 26 у новій редакції. Так, ч. 3 ст. 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" установлено, що відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пп. "а" п. 2 ч. 6 ст. 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому пп. "а" п. 2 ч. 6 ст. 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Аналіз наведених законодавчих норм свідчить про те, що з 16 січня 2020 року такого способу захисту порушених речових прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію права закон не передбачає, натомість на сьогодні способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав. У п. 3 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству" унормовано, що судові рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що на момент набрання чинності цим Законом набрали законної сили та не виконані, виконуються в порядку, передбаченому Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" до набрання чинності цим Законом. Отже, за змістом цієї правової норми виконанню підлягають виключно судові рішення: 1) про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 2) про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 3) про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, тобто до їх переліку не належить судове рішення про скасування запису про проведену державну реєстрацію права, тому починаючи з 16 січня 2020 року цей спосіб захисту вже не може призвести до настання реальних наслідків щодо скасування державної реєстрації прав за процедурою, визначеною у Законі України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". За встановлених судом обставин, ураховуючи приписи ч. 3 ст. 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", у цій справі належним та ефективним способом захисту прав [PERSON] є скасування рішення державного реєстратора КП "Реєстратор" м. Київ Столярова Е.О. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 20 травня 2019 року, індексний номер: 46932921, яким проведено державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за ТОВ "Фінансова компанія Інвест-Кредо" (такий висновок суду відповідає правовій позиції, висловленій Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду у постанові від 16 вересня 2020 року у справі № 352/1021/19). За таких обставин суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог та скасування рішення державного реєстратора КП "Реєстратор" м. Київ Столярова Е.О. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 20 травня 2019 року, індексний номер: 46932921. За приписами ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Подаючи позов до суду, [PERSON] було заявлено три вимоги немайнового характеру, за пред`явлення яких позивач повинна була сплатити судовий збір у сумі 2305,20 грн (768,40 грн х 3 = 2305,20 грн). Однак судовий збір [PERSON] не сплатила, помилково покликаючись на те, що вона звільнена від сплати судового збору на підставі ч. 3 ст. 22 Закону України "Про захист прав сподживачів". Зважаючи на те, що спірні правовідносини не врегульовані положеннями указаного Закону, суддя, який вирішував питання про відкриття провадження у справі повинен був залишити позовну заяву без руху та запропонувати позивачеві сплати судовий збір за подання позовної заяви. Проте цього зроблено не було. Виправляючи згаданий недолік, суд стягує з [PERSON] в дохід держави судовий збір за пред`явлення позовних вимог, у задоволенні яких судом відмовлено, у сумі 1536,80 грн (768,40 грн х 2 = 1536,80 грн). Також суд стягує з належного відповідача у справі - ТОВ "Фінансова компанія Інвест-Кредо" в дохід держави судовий збір у сумі 768,40 грн за пред`явлення позовної вимоги, яка судом задоволена.

Outcome: partial