Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-19 00:00:00

Позивач свої вимоги мотивує тим, що 24.04.2008 р. між ВАТ в особі заступника директора Сумської філії ВАТ АБ «Укргазбанк» [PERSON] та [PERSON] був укладений кредитний договір № 184/08-ЖКПФ, за яким банк надав позичальнику кредит в сумі 25 550,69 доларів США на строк з 24.04.2008 р. по 10.04.2038 р. із сплатою процентів за користування кредитом, виходячи із 12,5% річних (п. 1.1 кредитного договору). Кредит надається для інвестування в об'єкт інвестування, яким є квартира під будівельним номером [ADDRESS] (2 черга будівництва), квартира складається з двох кімнат, знаходиться на 8 поверсі, загальною площею 66,17 кв. м, шляхом внесення коштів ТОВ «ФК «Сумбуд-Інвест» відповідно договору про участь у ФФБ виду А № 34 від 21.03.2008 р., який укладено між позичальником та ТОВ «ФК «Сумбуд-Інвест» (п. 1.2 кредитного договору). За вищезазначеним кредитним договором кредит був наданий банком в безготівковій формі шляхом продажу кредитних коштів через касу банку з подальшим зарахуванням кредитних коштів на поточний рахунок позичальника та перерахуванням на рахунок ТОВ «ФК «Сумбуд-Інвест». Згідно Додаткового договору № 3 від 01.09.2009 р. до кредитного договору від 24.04.2008 р. № 184/08-ЖКПФ пункт 2.1 кредитного договору викладено в наступній редакції - «2.1 В забезпечення зобов'язань за дійсним договором банком прийнято в іпотеку нерухомість - двокімнатна квартира, житловою площею 32,10 кв. м, загальною площею 65,82 кв. м, яка знаходиться у [ADDRESS], згідно з умовами договору іпотеки № 179/08-ІФ від 24.04.2008 р. з Додатковим договором № 1 від 01.09.2009 р., укладеного банком з позичальником, який є невід'ємною частиною даного договору». В забезпечення виконання зобов'язань позичальника за кредитним договором № 184/08-ЖКПФ від 24.04.2008 р. між ВАТ АБ «Укргазбанк» (іпотекодержатель) в особі заступника директора Сумської філії ВАТ АБ «Укргазбанк» [PERSON] та [PERSON] (іпотекодавець) був укладений договір іпотеки № 179/08-ІФ, за умовами якого іпотекодавець передав в іпотеку майнові права на нерухомість, будівництво якої не завершено, а саме: майнові права на двокімнатну житлову квартиру, орієнтовною площею 66,17 кв. м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (2 черга будівництва), під будівельним номером 47. Додатковим договором № 1 від 01.09.2009 р. до договору іпотеки № 179/08:1Ф предметом іпотеки визначено нерухоме майно - двокімнатну квартиру, житловою площею 32,10 кв. м, загальною площею 65,82 кв. м, яка знаходиться у [ADDRESS] Позивач вважає, що в порушення п. 3.4 розділу 3 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління НБУ № 168 від 10.05.2007 р., кредитний договір № 184/08-ЖКПФ від 24.04.2008 р. не містить відомостей щодо детального розпису загальної вартості кредиту, не має умов, які п. п. 3.2, 3.4 розділу 3 Правил визнані обов'язковими. До підписання сторонами кредитного договору № 184/08-ЖКПФ від 24.04.2008 р. банком не надавався окремий письмовий документ з детальним розписом загальної вартості кредиту для позичальника. При укладенні спірного кредитного договору № 184/08-ЖКПФ від 24.04.2008 р. банк не виконав вимог Постанови Національного банку України №168 від 10.05.2007 р., а саме приписів пункту 3.8. Правил, згідно з яким у разі надання кредиту в іноземній валюті банки зобов'язані під час укладення кредитного договору: попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором несе споживач; надати інформацію щодо методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов'язаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобов'язання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним. В укладеному між позивачем та відповідачем кредитному договорі № 184/08-ЖКПФ від 24.04.2008 р. не визначено, що валютні ризики, пов'язані з підвищенням вартості валюти (долару США) зобов'язання, покладені тільки на позичальника. Позивач вважає, що зазначений вище кредитний договір повинен бути визнаний недійсним на підставі ст. 227 ЦК України, оскільки у ВАТ КБ «Укргазбанк» на момент укладення спірного кредитного договору була відсутня індивідуальна ліцензія, видана НБУ на використання іноземної валюти при здійсненні платежів за вказаним договором. Відповідно до приписів ч. 2 ст. 548 ЦК України недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину, щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Позивач вважає, що існують самостійні правові підстави для визнання недійсним укладеного між сторонами договору іпотеки № 179/08-ІФ від 24.04.2008р. Так, згідно укладеного 24.04.2008 р. між сторонами договору іпотеки № 179/08-ІФ, предметом іпотеки є майнові права на двокімнатну житлову квартиру, орієнтовною площею 66,17 кв. м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (2 черга будівництва), під будівельним номером 47, будівництво якої не завершено (п. 2.1 договору іпотеки). Статтею 5 Закону України від 05.06.2003 року № 898-IV "Про іпотеку", у редакції, яка була чинною на час укладення оспорюваного договору іпотеки № 179/08-ІФ від 24.04.2008р., визначений вичерпний перелік об'єктів, які могли бути предметом іпотеки за іпотечним договором. Предметом іпотеки можуть бути один або декілька об'єктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, і якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об'єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом. Предметом іпотеки також може бути об'єкт незавершеного будівництва або інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору, за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити право на набуття ним у власність відповідного нерухомого майна в майбутньому. Частина об'єкта нерухомого майна може бути предметом іпотеки лише після її виділення в натурі і реєстрації права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості, якщо інше не встановлено цим Законом. Іпотека поширюється на частину об'єкта нерухомого майна, яка не може бути виділеною в натурі і була приєднана до предмета іпотеки після укладення іпотечного договору без реєстрації права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості. При цьому таке поняття як «іпотека майнових прав» і регулювання відносин при передачі в іпотеку майнових прав в Законі України "Про іпотеку" відсутні (в редакції від 12.05.2006 року, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин). Зокрема, стаття 5 Закону України «Про іпотеку» не визначала майнові права як предмет іпотеки. Оскільки майнові права на відповідну квартиру в незавершеному будівництвом жилому будинку відповідно до положень Закону України "Про іпотеку" в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, не могли бути предметом іпотеки, вказані майнові права були неправомірно передані в іпотеку, тому оскаржуваний договір іпотеки № 179/08-ІФ від 24.04.2008 р., вважає позивач, є недійсним в силу ст. ст. 203, 215 ЦК України, як такий, що укладений з порушенням вимог статті 5 Закону України "Про іпотеку" (в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин). За даних обставин, оскільки є недійсним договір іпотеки № 179/08-ІФ від 24.04.2008 р., тому вважає, що повинен бути визнаний недійсним додатковий договір № 1 від 01.09.2009 р. до договору іпотеки № 179/08-ІФ від 24.04.2008 р., укладений між ВАТ АБ «Укргазбанк» та [PERSON], посвідчений 01.09.2009 р. приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованим в реєстрі за № 3290. Враховуючи вищевикладене, позивач просить суд: Визнати недійсними: кредитний договір від 24.04.2008 р. № 184/08-ЖКПФ, укладений між ВАТ АБ «Укргазбанк» та [PERSON]; додатковий договір № 3 від 01.09.2009 р. до кредитного договору від 24.04.2008 р. № 184/08-ЖКПФ, укладений між ВАТ АБ «Укргазбанк» та [PERSON]; договір іпотеки № 179/08-ІФ від 24.04.2008 р., укладений між ВАТ АБ «Укргазбанк» та [PERSON], посвідчений 24.04.2008 р. приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 1999; додатковий договір № 1 від 01.09.2009 р. до договору іпотеки № 179/08-ІФ від 24.04.2008 р., укладений між ВАТ АБ «Укргазбанк» та [PERSON], посвідчений 01.09.2009 р. приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 3290. Виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна запис про обтяження та заборону відчуження нерухомого майна за договором іпотеки № 179/08-ІФ від 24.04.2008 р., додатковим договором № 1 від 01.09.2009 р. до договору іпотеки № 179/08-ІФ від 24.04.2008 р., а саме: на двокімнатну квартиру під № 47 житловою площею 32,10 кв. м, загальною площею 65,82 кв. м, яка знаходиться у [ADDRESS] Зобов'язати [PERSON] повернути ПАТ АБ «Укргазбанк» у натурі все, що він отримав на виконання угод за кредитним договором від 24.04.2008 р. № 184/08-ЖКПФ, додатковим договором № 3 від 01.09.2009 р. до кредитного договору від 24.04.2008 р. № 184/08-ЖКПФ, договором іпотеки № 179/08-ІФ від 24.04.2008 р., додатковим договором № 1 від 01.09.2009 р. до договору іпотеки № 179/08-ІФ від 24.04.2008 р. Зобов'язати ПАТ АБ "Укргазбанк" повернути [PERSON] у натурі все, що воно отримало на виконання угод за кредитним договором від 24.04.2008 р. № 184/08-ЖКПФ, додатковим договором № 3 від 01.09.2009 р. до кредитного договору від 24.04.2008 р. № 184/08-ЖКПФ, договором іпотеки № 179/08-ІФ від 24.04.2008 р., додатковим договором № 1 від 01.09.2009 р. до договору іпотеки № 179/08-ІФ від 24.04.2008 р. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти позову та просив відмовити у його задоволенні за наступних обставин. 16.04.2008 р. при складанні заяви позичальника - фізичної особи позивачеві було надано в письмові формі та в повному об'ємі інформацію, передбачену ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», про що свідчить його підпис про отримання відповідної інформації в письмовій формі. Крім того, при складанні анкети на отримання кредиту від 16.04.2008 р. позивач підтверджує своїм підписом, що АБ «Укргазбанк» надав йому в письмовій формі та в повному обсязі інформацію, передбачену ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Тому за 8 днів до укладання кредитного договору позивач мав необхідний обсяг інформації для прийняття добровільного рішення про кредитування в АБ «Укргазбанк». Тому вважає твердження позивача про те, що банк не надав необхідну інформацію в повному об'ємі в установленій формі з урахуванням вимог Закону України «Про захист прав споживачів» та Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління НБУ № 168 від 10.05.2007 р. не відповідає дійсності. Крім того, 24.04.2008 р. під час укладання кредитного договору №184/08-ЖКПФ позивачем було також підписано додаток №1 до кредитного договору, якій містить всю необхідну інформацію передбачену п.3.2 та п.3.4 Правил. В додатку №1 до кредитного договору окрім іншого чітко визначено строки та суми повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом. Отже, договір містить детальний розпис загальної вартості кредиту. Пунктом 6.5 кредитного договору передбачено, що «позичальнику надається інформація щодо ряду супутніх послуг та тарифів до них у додатку №1 від 24.04.2008 р., що є невід'ємною частиною цього договору». Отже, під час укладання кредитного договору позивач ознайомився з усіма істотними умовами договору в повному обсязі, підтвердив згоду на укладення договору своїм підписом, що свідчить про дотриманням вимог ст. 11 Закону України «Захист прав споживачів». Укладаючи кредитний договір, сторони дійшли взаємної згоди щодо встановлення своїх прав та обов'язків. Позивач не відкликав свою згоду на укладення кредитного договору протягом 14 календарних днів відповідно до ч. 6 ст.11 Закону. Відповідно до пп. 2 ч. 1 п. 3.8 Постанови, - у разі надання кредиту в іноземній валюті банки зобов'язані під час укладення кредитного договору надати інформацію щодо методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов'язаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобов'язання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним. Як вбачається з положень зазначеної норми, вона підлягає застосуванню у випадках коли валюта зобов'язання та валюта виконання зобов'язання відмінні, ч. 2 ст. 524 та ч. 2 ст. 533 ЦК України та при укладенні договору не можливо визначити суму платежу у валюті виконання зобов'язання на дату його виконання у майбутньому. За таких обставин, у сторін договору виникає необхідність визначити порядок розрахунку суми платежу, яка буде здійснюватися у майбутньому та буде відповідати сумі зобов'язання на підставі фактичного курсу, який сторонам не відомий при укладенні договору. Однак спірний кредитний договір не передбачає виконання зобов'язань за кредитним договором у національній валюті з зобов'язанням банку конвертувати отримані від позичальника кошти в національній валюті в валюту зобов'язання. Спірним кредитним договором встановлений обов'язок позичальника виконувати зобов'язання по сплаті процентів та поверненню кредиту у валюті зобов'язання. За таких обставин, правовідносини пов'язані з конвертацією позичальником національної валюти у валюту зобов'язання не є предметом спірного кредитного договору, а положення пп. 2 ч. 1 п. 3.8. «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» не підлягають застосуванню до спірних правовідносин. Щодо твердження позивача, що надання йому кредиту в іноземній валюті суперечило чинному законодавству України, то з ним представник відповідача не погодився, оскільки в п. п. 10, 11 Постанови Пленуму ВССУ № 5 від 30.03.2012 р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» зазначено, що згідно зі ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а статтею 192 ЦК передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Отже, банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (ст. ст. 19, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність») банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання). Підпункт «в» пункту 4 статті 5 цього Декрету передбачає наявність індивідуальної ліцензії Національного банку України на здійснення операцій щодо надання та одержання резидентами кредитів у іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі то, оскільки на цей час законодавством України не встановлено термінів і сум кредитів у іноземній валюті як критеріїв їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування, ця норма не може застосовуватись судами. У разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт «г» пункту 4 статті 5 Декрету про валютне регулювання) суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України «Про Національний банк України» в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року № 1429/10028). Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій). У зв'язку з наведеним суди повинні виходити з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору. Також АБ «Укргазбанк» вважає не аргументованою та безпідставною позицію позивача, що предметом іпотеки згідно Договору іпотеки №179/08-ІФ без оформлення заставної від 24.04.2008 р. (надалі за текстом - договір іпотеки) є майнові права на двокімнатну квартиру, про що зазначено в п.2.1. Договору, з наступних підстав. Статтею 1 Закону №898-IV визначено, що нерухоме майно (нерухомість) - земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці і невід'ємно пов'язані з нею, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Застава повітряних та морських суден, суден внутрішнього плавання, космічних об'єктів, майнових прав на нерухомість, будівництво якої не завершено, регулюється за правилами, визначеними цим Законом. Так, абз. 2 п. 2.1 договору іпотеки визначено, що під майновими правами на нерухомість, будівництво якої не завершене сторони розуміють майнові вимоги іпотекодавця до управителя ФФБ щодо обов'язку забудовника після закінчення будівництва передати у власність іпотекодавця двокімнатну житлову квартиру, загальною орієнтованою площею 66,7 кв. м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (2 черга будівництва), під будівельним номером 47. Таким чином, сторони, під час укладання договору іпотеки, визначились, що предметом договору є майнові права на нерухомість, будівництво якої не завершено, а отже з урахуванням ст. 1 Закону України №898-IV вони регулюються за правилами, визначеними даним Законом. Враховуючи вищевикладене, представник відповідача просить відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Судом встановлено, що 24.04.2008 р. між ВАТ в особі заступника директора Сумської філії ВАТ АБ «Укргазбанк» [PERSON] та [PERSON] був укладений кредитний договір № 184/08-ЖКПФ, за яким банк надав позичальнику кредит в сумі 25 550,69 доларів США на строк з 24.04.2008 р. по 10.04.2038 р. із сплатою процентів за користування кредитом, виходячи із 12,5 % річних (п. 1.1 кредитного договору). Кредит надається для інвестування в об'єкт інвестування, яким є квартира під будівельним номером [ADDRESS] (2 черга будівництва), квартира складається з двох кімнат, знаходиться на 8 поверсі, загальною площею 66,17 кв. м, шляхом внесення коштів ТОВ «ФК «Сумбуд-Інвест» відповідно до умов договору про участь у ФФБ виду А № 34 від 21.03.2008 р., який укладено між позичальником та ТОВ «ФК «Сумбуд-Інвест» (п. 1.3 кредитного договору). За вищезазначеним кредитним договором кредит був наданий банком в безготівковій формі шляхом продажу кредитних коштів через касу банку з подальшим зарахуванням кредитних коштів на поточний рахунок позичальника та перерахуванням на рахунок ТОВ «ФК «Сумбуд-Інвест» (а. с. 11-16, 18). Згідно Додаткового договору № 3 від 01.09.2009 р. до кредитного договору № 184/08-ЖКПФ від 24.04.2008 р., - пункт 2.1 кредитного договору викладено в наступній редакції - «2.1 В забезпечення зобов'язань за дійсним договором банком прийнято в іпотеку нерухомість - двокімнатна квартира, житловою площею 32,10 кв. м, загальною площею 65,82 кв. м, яка знаходиться у [ADDRESS], згідно з умовами договору іпотеки № 179/08-ІФ від 24.04.2008 р. з Додатковим договором № 1 від 01.09.2009 р., укладеного банком з позичальником, який є невід'ємною частиною даного договору» (а. с. 17). В забезпечення виконання зобов'язань позичальника за кредитним договором № 184/08-ЖКПФ від 24.04.2008 р. між ВАТ АБ «Укргазбанк» (іпотекодержатель) в особі заступника директора Сумської філії ВАТ АБ «Укргазбанк» [PERSON] та [PERSON] (іпотекодавець) був укладений договір іпотеки № 179/08-ІФ, за умовами якого іпотекодавець передав в іпотеку майнові права на нерухомість, будівництво якої не завершено, а саме: майнові права на двокімнатну житлову квартиру, орієнтовною площею 66,17 кв. м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (2 черга будівництва), під будівельним номером 47 (а. с. 19-24). Додатковим договором № 1 від 01.09.2009 р. до договору іпотеки № 179/08-ІФ, - предметом іпотеки визначено нерухоме майно: двокімнатну квартиру, житловою площею 32,10 кв. м, загальною площею 65,82 кв. м, яка знаходиться у [ADDRESS] (а. с. 25-26). Частиною 2 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» регламентовано, що перед укладанням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форму його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовану сукупну вартість кредиту та вартість послуг з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); є) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Відповідно до 2.4 Постанови НБУ №168 від 10.05.2007 р. «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», - банки зобов'язані отримати письмове підтвердження споживача про ознайомлення з умовами кредитування. Щодо твердження позивача про порушення АБ «УКРГАЗБАНК» п. 3.2 та п. 3.4 Правил, які передбачають, що кредитний договір повинен містити ряд інформації, а саме графік платежів у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користуванням кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до Правил, то вони не знаходять своє підтвердження. Так, 24.04.2008 р. під час укладання кредитного договору №184/08-ЖКПФ позивачем було також підписано додаток №1 до кредитного договору, якій містить всю необхідну інформацію передбачену п.3.2 та п.3.4 Правил. В додатку №1 до кредитного договору, окрім іншого чітко визначено строки та суми повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом. Отже, кредитний договір містить детальний розпис загальної вартості кредиту (а. с. 11-16). Пунктом 6.5 кредитного договору передбачено, що «позичальнику надається інформація щодо ряду супутніх послуг та тарифів до них у додатку №1 від 24.04.2008 р., що є невід'ємною частиною цього договору». Отже, під час укладання кредитного договору позивач ознайомився з усіма істотними умовами договору в повному обсязі, підтвердив згоду на укладення договору своїм підписом, що свідчить про дотриманням вимог ст. 11 Закону України «Захист прав споживачів». Укладаючи кредитний договір, сторони дійшли взаємної згоди щодо встановлення своїх прав та обов'язків. Позивач не відкликав свою згоду на укладення кредитного договору протягом 14 календарних днів відповідно до ч. 6 ст.11 вищезазначеного Закону (а. с. 11-16). Крім того, позивач посилається на порушення відповідачем положень п. 3.8. Постанови НБУ № 168 від 10.05.2007 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», у зв'язку з чим позивачеві надана недостовірна, неповна інформація щодо властивостей та характеристик кредиту, що призвело до порушення прав споживача, згідно із положеннями п. 5 ч. 1 ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів». При цьому позивач зазначає, що він не міг передбачити зміни курсу національної валюти до валюти кредитного договору, а відповідач як фахівець в галузі фінансів, не надав позичальнику застережень, щодо можливих та/або очікуваних змін курсу національної валюти, тобто банк не надав позичальнику інформації відносно предмету договору, яка необхідна для здійснення свідомого вибору щодо валюти кредиту. Зазначене твердження позивача не ґрунтується, а ні на положеннях п. З.8. Постанови, а ні на обставинах справи. У відповідності до пп. 1,ч. 1, п. 3.8 Постанови, - у разі надання кредиту в іноземній валюті банки зобов'язані під час укладення кредитного договору попередити споживача, виключно, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором несе споживач. При цьому зазначена норма не визначає зазначене застереження, як обов'язкову умову кредитного договору. За таких обставин відсутність у спірному кредитному договорі застереження, щодо покладення на позичальника валютних ризиків під час виконання зобов'язань за кредитним договором, не може розглядатись як порушення п. 3.8 Постанови. Положеннями п. 3.8 Постанови не встановлений обов'язок банку надавати у будь-якій формі застереження, щодо можливих та/або очікуваних змін курсу національної валюти, у зв'язку з чим твердження позивача про порушення відповідачем зазначеного обов'язку не ґрунтується на законі. У відповідності до п. 1 Постанови НБУ № 496 від 12.11.2003 «Про затвердження Положення про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів» Національний банк України установлює офіційний курс гривні до іноземних валют, міжнародних рахункових та тимчасових грошових одиниць, а також офіційний (обліковий) курс банківських металів. Згідно з положеннями п. 3 «Положення про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів» офіційний курс гривні до іноземних валют та банківських металів, розраховується зокрема, до долара США - як середньозважений курс продавців і покупців, що склався за даними Системи підтвердження угод на міжбанківському валютному ринку України Національного банку України в день установлення офіційного курсу. За таких обставин курс національної валюти до валюти кредитування за кредитним договором визначається та встановлюється виключно на підставі співвідношення попиту та пропозиції, що склалося на міжбанківському валютному ринку та залежить, в основному, від загальноекономічного співвідношення надходжень іноземної валюти від продажу (експорту) товарів національного виробництва та витрат на придбання (імпорту) товарів іноземного виробництва. У відповідності до Закону України «Про банки та банківську діяльність», збирання, систематизація, обробка та аналіз інформації, щодо загальноекономічних показників розвитку економіки не являється функцією банківської установи. За таких обставин, відповідач як учасник спірних цивільно-правових відносин з позивачем не мав можливості володіти будь-якою інформацією, щодо можливих та/або очікуваних змін курсу національної валюти. Щодо твердження позивача, що відповідачем порушені приписи до пп. 2 ч. 1 п. 3.8 Постанови у відповідності до якого, у разі надання кредиту в іноземній валюті банки зобов'язані під час укладення кредитного договору надати інформацію щодо методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов'язаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобов'язання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним. Як вбачається з положень зазначеної норми, вона підлягає застосуванню у випадках коли валюта зобов'язання та валюта виконання зобов'язання відмінні - ч. 2 ст. 524 та ч. 2 ст. 533 Цивільного кодексу України, та при укладенні договору не можливо визначити суму платежу у валюті виконання зобов'язання на дату його виконання у майбутньому. За таких обставин у сторін договору виникає необхідність визначити порядок розрахунку суми платежу, яка буде здійснюватися у майбутньому та буде відповідати сумі зобов'язання на підставі фактичного курсу, який сторонам не відомий при укладенні договору. Однак спірний кредитний договір не передбачає виконання зобов'язань за кредитним договором у національній валюті із зобов'язанням банку конвертувати отримані від позичальника кошти в національній валюті в валюту зобов'язання. Спірним кредитним договором встановлений обов'язок позичальника виконувати зобов'язання по сплаті процентів та поверненню кредиту у валюті зобов'язання. За таких обставин, правовідносини пов'язані з конвертацією позичальником національної валюти у валюту зобов'язання не є предметом спірного кредитного договору, а положення пп. 2, ч. 1, п. 3.8. «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» не підлягають застосуванню до спірних правовідносин. Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів», - крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію. З аналізу зазначеної норми слідує, що порушенням прав споживача будуть виключно свідомі та умисні дії кредитодавця, спрямовані на приховування та ненадання споживачу наявної у нього інформації про запропонований кредит. Ненадання споживачу інформації, щодо яких у кредитодавця відсутня достовірна інформація не є порушенням прав споживача в контексті п. 5 ч. 1 ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів». Стаття 21 Закону України «Про захист прав споживачів» не встановлює такого правового наслідку порушення прав споживачів, як недійсність договору, укладеного із споживачем. Правові наслідки надання споживачу недоступної, недостовірної, неповної або несвоєчасної інформації про продукцію та про виробника (виконавця, продавця), визначені ч. 7 ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів». У відповідності до положень зазначеної норми матеріального права правові наслідки настають виключно за наявності встановлених законом умов, перелік яких являється вичерпним та не встановлюють такого правового наслідку як недійсність договору, укладеного із споживачем. Щодо твердження позивача, що надання йому кредиту в іноземній валюті суперечило чинному законодавству України, то з цим погодитися неможливо, оскільки в п. п. 10, 11 Постанови Пленуму ВССУ № 5 від 30.03.2012 р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» зазначено, що згідно зі ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а статтею 192 ЦК України передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Отже, банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (ст. ст. 19, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність») банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання). Підпункт «в» пункту 4 статті 5 цього Декрету передбачає наявність індивідуальної ліцензії Національного банку України на здійснення операцій щодо надання та одержання резидентами кредитів у іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі то, оскільки на цей час законодавством України не встановлено термінів і сум кредитів у іноземній валюті як критеріїв їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування, ця норма не може застосовуватись судами. У разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт «г» пункту 4 статті 5 Декрету про валютне регулювання) суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України «Про Національний банк України» в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року № 1429/10028). Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій). Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню за необґрунтованістю вимог.

Outcome: dismissed