Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-19 00:00:00

23 лютого 2016 року позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в\~обґрунтування якого посилається на те, що 19 жовтня 1998 року він придбав у відповідача житловий будинок № 260, розташований на вул. Поштова в м.\~Новомосковську Дніпропетровської області, на земельній ділянці площею 600 м2 землі держфонду, який належав продавцю на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Новомосковською держнотконторою 24 вересня 1992 року за реєстром № 2434. Договір купівлі-продажу нерухомості зареєстрований Новомосковською товарною біржею. Позивачем виконано всі умови укладеного між сторонами договору, але договір не було посвідчено нотаріально, а отже він є нікчемним, а тому позивач змушений звернутися до суду і просить визнати дійсним зазначений вище договір та визнати за ним право власності на житловий будинок № 260 на вул.\~Поштова в м.\~Новомосковську Дніпропетровської області. В судове засідання позивач та відповідач не з'явились, про день, місце та час розгляду справи повідомлені належним чином. В окремих заявах, поданих до суду, просили розглянути справу у їх відсутність. Відповідно до цих же заяв позивач, а також і відповідач, позовні вимоги підтримують (а.с. 31, 32). Третя особа в судове засідання не з'явилась, про день, місце та час розгляду справи повідомлена належним чином, клопотання про відкладення розгляду справи суду не подавала, а тому суд вважає можливим розглянути справу у її відсутність. На підставі неявки осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст.\~197\~ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, і журнал судового засідання не ведеться. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити, виходячи з наступного. Згідно з ч. 1, 2 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За умовами ст.ст. 58-59 ЦПК України докази мають бути належними та допустимими. Згідно з ст. 64 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Письмові докази, як правило, подаються в оригіналі. Так, позивачем надана суду фотокопія угоди купівлі-продажу нерухомості від 19 жовтня 1998 року (далі - угода), відповідно до якої [PERSON] продала, а [PERSON] придбав житловий будинок-А, дерев., обкл. цеглою, розміром 45 м2 житлової площі з надвірними побудовами: л/кухня-Б, сарай-В, вбиральня-Г, л/душ-Д, погріб-Е, огорожа № 1-6, що знаходиться: м. Новомосковськ Дніпропетровської області, вул. Поштова 260, розташований на земельній ділянці площею 600 м2 землі держфонду. Цю угоду зареєстровано на Товарній біржі "Новомосковська", реєстраційний № 000454 від 19\~жовтня 1998 року (а.с. 6). Зі штампу, який міститься на фотокопії угоди, про реєстрацію права власності позивача на зазначений вище будинок в Новомосковському бюро технічної інвентаризації, не вбачається, ким зроблений цей запис, чи завірений цей запис печаткою відповідної установи. Також суду не відомо, чи відповідає ця фотокопія угоди, яка міститься в матеріалах справи, оригіналу. Відповідно до змісту угоди спірний житловий будинок, який [PERSON] продала [PERSON], належить продавцю на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Новомосковською держнотконторою 24 вересня 1992 року за реєстром № 2434, зареєстрованого в Новомосковському БТІ за № 64-1, що підтверджується довідкою-характеристикою, що видана в Бюро Технічної Інвентаризації за місцем Об'єкта нерухомості за № 258 від 19 жовтня 1998 року. У той же час, згідно наданого позивачем договору купівлі-продажу від 24\~вересня 1992 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], посвідченого державним нотаріусом Новомосковської державної нотаріальної контори [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 2434, [PERSON] продав, а [PERSON] купила незакінчений будівництвом жилий будинок з надвірними побудовами готовність 5,5 %, що знаходиться: м. Новомосковськ Дніпропетровської області, вул.\~Почтова, буд. 260, та розташований на присадибній ділянці 600 м2 держфонду (а.с. 27-28). За умовами чинного на той час законодавства договір підлягав реєстрації за місцем знаходження будинку у Новомосковському БТІ. Згідно з ч. 1 ст. 2 Закону України "Про власність" (тут і далі - чинного на час виникнення спірних правовідносин) право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Відповідно до ч. 3 ст. 19 Закону України "Про власність" громадяни мають право відчужувати належне їм майно. Будь-яких даних про реєстрацію права власності на спірний будинок за відповідачем у встановленому законом порядку матеріали справи не містять і судом не встановлено факту набуття відповідачем права власності на спірне нерухоме майно після завершення будівництва. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що відповідач не набула у передбаченому законом порядку права власності на спірне нерухоме майно, тому не мала правових підстав для розпорядження даним майном і, зокрема, на укладення угоди купівлі-продажу від 19 жовтня 1998 року з позивачем [PERSON] Окрім того, суд звертає увагу і на наступне. Відповідно до п. 4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2003\~року, що набрав чинності 1 січня 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Таким чином на спірні правовідносини поширюється дія норм ЦК УРСР 1963\~року (далі ЦК УРСР). Відповідно до ст. 49 Закону України "Про власність" володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом. За змістом ст.ст. 128, 153 ЦК УРСР, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в повній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Статтею 227 ЦК УРСР передбачалася обов'язкова нотаріальна форма договору купівлі-продажу житлового будинку (квартири) і його реєстрація органами місцевого самоврядування. Згідно ст. 15 Закону України "Про товарні біржі" не підлягали нотаріальному посвідченню угоди, які зареєстровані на біржі, якщо вони являють собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі. Тобто у \~період укладання спірного договору купівлі-продажу існував пробіл у чинному законодавстві, оскільки згідно ст.ст. 224, 227 ЦК УРСР договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально засвідчений, якщо хоча б одна зі сторін є громадянином, а недотримання даної вимоги тягне недійсність договору. Тим часом, у відповідності зі ст. 15 Закону України "Про товарну біржу" біржі мають право вчиняти угоди з будь-якими видами нерухомості і такі угоди не підлягають наступному нотаріальному посвідченню. Отже, положення ст. 227 ЦК УРСР спрямовані безпосередньо на встановлення форми договору купівлі-продажу житлового будинку. Тобто, правові норми, закріплені цією статтею, мають спеціальний характер по відношенню до відповідних договорів, тоді як ст. 15 Закону України "Про товарну біржу" закріплює умови, за наявності яких угоду можна вважати біржовою. З цього випливає, що положення ст.\~15 Закону України "Про товарну біржу" по відношенню до угод про відчуження нерухомого майна житлового призначення мають загальний характер. Тобто, закон спеціальний переважає закон загальний. Таким чином, договір купівлі-продажу житлового будинку, укладений на біржі в простій письмовій формі,\~може бути визнаний недійсним. Такої самої позиції дотримується і Пленум Верховного Суду України, яку він офіційно виклав у своїй постанові «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» від 28 квітня 1978 року № 3. Так, у п. 4 цієї постанови зазначено, що з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу (в тому числі при придбанні на біржових торгах), міни або дарування житлового будинку (квартири) чи його (її) частини. Відповідно до п. 5 ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. На підставі цього Закону реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень здійснюється лише в разі вчинення правочинів щодо нерухомого майна, а також за заявою власника (володільця) нерухомого майна. Судом не встановлено, що у передбаченому законом порядку угода купівлі-продажу з підстав недотримання нотаріальної форми судом визнавалася недійсною. Позивачем у справі усі умови за договором виконані. Згідно з п. 3 вищевказаного договору відчужувана нерухомість продана відповідачем за 18 853 грн., які отримані продавцем від покупця до підписання угоди. Доказів того, що сторони заперечували укладений договір, згідно до вимог ст.\~237 ЦК України, суду не було надано, а тому суд вважає, що, в тому числі і з зазначених обставин, відсутні законні підстави для визнання у судовому порядку дійсним неоспореного договору купівлі-продажу спірної квартири. Крім того, позивач в обґрунтування позовних вимог щодо визнання права власності на спірний будинок, посилається на ст. 392 ЦК України. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який\~засвідчує його право власності. Позов про визнання права власності на майно подається власником тоді, коли в інших осіб виникають сумніви щодо належності йому цього майна, коли створюється неможливість реалізації позивачем свого права власності через наявність таких сумнівів чи внаслідок втрати правовстановлюючих документів. Відповідачем у позові про визнання права власності виступає будь-яка особа, яка сумнівається у належності майна позивачеві, або не визнає за ним права здійснювати правомочності володіння, користування і розпоряджання таким майном, або має власний інтерес у межах існуючих правовідносин. Зі змісту позовної заяви [PERSON] та доданих до неї матеріалів не вбачається, яким чином зазначений ним відповідач оспорює його право власності на вказаний об'єкт нерухомості. Навпаки, з заяви відповідача, поданої нею через канцелярію суду, про розгляд справи у її відсутність, вбачається, що вона "підтримує" позовні вимоги (а.с. 32). За таких обставин суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, оскільки правові підстави для задоволення позову про визнання дійсним договору купівлі-продажу від 19 жовтня 1998 року та визнання за позивачем права власності на спірне нерухоме майно відсутні. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed