Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-19 00:00:00

До суду звернулась [PERSON] з цивільним позовом до Дмитрівської сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області , третя особа [PERSON], про визнання протиправним рішення суб'єкту владних повноважень та скасування державного акту на право приватної власності. В обґрунтування позову вказала, що вона звертається до суду за захистом свого майнового права в порядку ст. 15 ЦПК України. Позивачка вказує, що домоволодіння [ADDRESS] належало її матері [PERSON] , яка померла [INFO] Згідно з свідоцтвом про право на спадщину, виданим 16.01.1991 року державним нотаріусом Петропавлівської державної нотаріальної контори, вона є спадкоємцем після смерті [PERSON] як дочка померлої, яка прийняла спадщину на житловий будинок [ADDRESS] Рішенням виконавчого комітету Дмитрівської сільської ради від 16.02.2016 року № 06 адресу вказаного домоволодіння було змінено на [ADDRESS] З моменту прийняття спадщини та до цього часу Позивачка користується успадкованим домоволодінням та земельною ділянкою площею 0,47 га яка закріплена за цим домоволодінням. Даний факт був встановленим судовим рішенням. закріплено в мотивувальній частині постанови Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 18.05.2010 року (абзац 11 стор. З, абзац 2 стор. 4) (копія постанови - додаток 3). З метою оформлення права користування на зазначену ділянку площею 0,47 га Позивач належним чином зверталась до сільської ради починаючи з 1991 року і по 2006 рік з проханням закріпити за нею спірну земельну ділянку, якою вона користується як власник домоволодіння. Зазначений факт встановлено судом і закріплено в мотивувальній частині постанови Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 18.05.2010 року (абзац 2 стор. 4). В абзаці восьмому стор. 4 зазначеної постанови судом також встановлено, що заяви позивача (подані в період 1991 року по 2006 рік) фактично залишені без розгляду. Суд зобов'язував відповідачів розглянути заяви позивачки. Відповідач розглянувши заяви позивачки відмовив їй у наданні у користування земельної ділянки площею 0,22 га по [ADDRESS] через те, що вказана земельна ділянка знаходиться у приватній власності [PERSON] Суть спору, як вказує позивачка, є рішення виконавчого комітету Дмитрівської сільської ради народних депутатів від 09.09.1995 року № 63 " про передачу земельних ділянок громадянам сільської ради у приватну власність" в частині передачі земельної ділянки площею 0,25 га в [ADDRESS] [PERSON] та державний акт на право приватної власності на землю серії [NUMBER] виданий 16.11.1996 року на ім'я [PERSON] на право власності на земельну ділянку площею 0,1840 га , що розташована в с. Олефірівка Петропавлівського району Дніпропетровської області. На момент передачі земельної ділянки [PERSON] діяв Земельний кодекс України від 18.12.1990 року і відповідач повинен був приймаючі вказане рішення, керуватися саме цім кодексом. На думку позивачки, відповідач прийняв рішення про розпорядження землею, яка перебувала в іі користуванні, без попереднього її вилучення чим порушив ч. ч. 8,17,1,6 ст. 31 ЗК України 1990 року. Саме через ці порушення позивачка вважає, що рішення виконкому комітету Дмитрівської сільської ради від 09.09.1995 року № 63 "Про передачу земельних ділянок громадянам сільської ради у приватну власність" є протиправним в частині передачі земельної ділянки площею 0,25 га в [ADDRESS] [PERSON] у приватну власність. Вказаним діями відповідачів, позивачка вказує, що було порушене її право і єдиним способом захисту права є визнання недійсним Рішення виконкому комітету Дмитрівської сільської ради від 09.09.1995 року № 63 "Про передачу земельних ділянок громадянам сільської ради у приватну власність" в частині передачі земельної ділянки площею 0,25 га в [ADDRESS] [PERSON] у приватну власність. Позивачка вказує, що оспорюване нею рішення є НЕ ЧИННИМ з наступних підстав: 1. архівна копія вказаного рішення не містить підписів ні голови Дмитрівської сільської ради ні секретаря виконкому; 2. не містить точної адреси земельної ділянки, яка передається [PERSON]; 3.рішення не могло бути прийняте, на думку позивачки, 09.09.1995 року оскільки воно надруковане на бланки виготовленому у 1996 році про що свідчать типографські реквізити внизу цього бланку, та в акті встановлення меж земельної ділянки від 13.11.1996 року воно зазначено датою від 09.09.1996 року і ,на думку позивачки, цей документ був виготовлений у 1996 році. 4. оскаржуваним рішенням виділено [PERSON] 0,25 га землі, але в акті зазначено, що на підставі даного рішення йому передається 0,184 га землі. Позивачка вважає, що виданий на підставі оспорюванного рішення державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 16.11.1996 року на ім'я [PERSON] підлягає скасуванню Щодо строків позовної давності позивачка вказала, що їй стало відомо про порушення її права саме оскаржуваним рішенням тільки 02.06.2015 року під час ухвалення рішення апеляційним судом у справі за позовом [PERSON] до Дмитрівської сільської ради про визнання недійсним акту на право власності на земельну ділянку площею 0,184 га [PERSON] На підставі ч. 8 ст.17 , ч. 1,6 ст. 31 Земельного кодексу України 1990 року , ст.ст. 15,114, ст. 118-120 ЦПК України від 18.03.2004 , 261 ЦК України позивачка прохає суд задовольнити її позовні вимоги. В судовому засіданні представник позивачки позов підтримав. Пояснив, що земельною ділянкою позивачка користувалась до моменту її вилучення. Вилучення земельної ділянки відбулося без узгодження з позивачкою. На його думку земельна ділянка незаконно була передана [PERSON], що грубо порушило право позивачки і тому рішення на підставі якого ця ділянка передалась [PERSON] від 09.09.1995 року № 63 є протиправним і повинно бути скасоване судом. Також підлягає скасуванню і державний акт на право приватної власності серії [NUMBER], виданий 16.11.1996 року на ім'я [PERSON] Пояснив суду, що позивачка зверталась до відповідачів з заявою і їй було відмовлено у наданні дозволу на розробку технічної документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 0,22 га для ведення особистого селянського господарства в [ADDRESS] через те, що ділянка перебуває у приватній власності [PERSON] Надав суду копії рішення відповідача ( а.с.17). Рішенням суду вказаний державний акт був скасований, але апеляційний суд рішення скасував та вказав, що скасування акту було передчасним тому, що не скасоване рішення на підставі якого цей акт був виданий. Саме через це позивачка звертається до суду з даним позовом. Представник не заперечував, що на даний час позивачка має 0,25 га землі переданої для обслуговування житлового будинку по [ADDRESS] на тому, що позивачка весь час користувалась і житловим будинком і земельною ділянкою розміром 0,47 га. і її право було порушене рішенням виконавчого комітету Дмитрівської сільської ради народних депутатів від 09.09.1995 року № 63 " про передачу земельних ділянок громадянам сільської ради у приватну власність" в частині передачі земельної ділянки площею 0,25 га в [ADDRESS] [PERSON] Прохає поновити порушене право позивачки. Факт користування земельною ділянкою розміром 0,47 га та вилучення її частини позивачка вважає був встановлений судовим рішенням, а саме Постановою суду від 18.05.2010 року яке є чинним. На його думку, [PERSON] використовував право на приватизацію земельних ділянок двічі, що суд перечить закону і через це дії відповідачеві протизаконні і прийняті ними рішення повинні бути скасовані. Надав суду інформаційну довідку з державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 54756211 від 09.03.2016 року в якій вказано, що 29.02.2016 року на підставі свідоцтва про право на спадщину серії та номер 11, виданий 16.01.1991 року виданого Петропавлівською державною нотаріальною конторою Дніпропетровської області приватний нотаріус м. Києва зареєстрував право приватної власності за [PERSON] на житловий будинок [ADDRESS] Пояснив, що право власності було зареєстроване за позивачкою на житловий будинок № 4 "А" після рішення відповідача де будинку був присвоєний новий номер. Не заперечував, що право власності на житловий будинок [ADDRESS] за позивачкою зареєстроване не було. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав у повному обсязі та вказав, що право позивачки не було порушене ніяким чином. На даний час позивачка має 0.25 га землі для обслуговування житлового будинку [ADDRESS] Померла мати позивачки [PERSON] була членом колгоспу ім. Чкалова і в її користуванні перебувала земельна ділянка розміром 0,47 га про що було вказано у земельно-кадастрової книзі колгоспу. Загальними зборами колгоспу 10.03.1991 року за позивачкою була закріплена земельна ділянка для обслуговування житлового будинку розміром 0,25 га. Решта земельної ділянки , що перевищує розмір 0.25 га Рішенням виконкому Дмитрівської сільської ради № 1 від 17.09.1994 року була надана [PERSON] для обслуговування індивідуального житлового будинку з того часу вказана земельна ділянка перебуває у родини [PERSON]. На підставі письмової заяви [PERSON] рішенням виконкому сільської ради від 09.09.1995 року № 63, вказана земельна ділянка передана тій самій особі у приватну власність. Даний факт відповідач підтвердив належними доказами. Позивачка зареєстрована в [ADDRESS] з 12.08.1995 року , прибула вона, згідно господарської книги з Київської області. Більше ніж 20 років позивачка за вказаною адресою не проживає, земельна ділянка нею не обробляється. Відповідачем надані докази щодо стану земельної ділянки на сьогоднішній день ( акт обстеження) . В судовому засіданні представник відповідача наголосила на тому, що ними у позивачки ніколи не ВИЛУЧАЛАСЬ ніяка земельна ділянка, розмір земельної ділянки був самим колгоспом ім. Чкалова зменшений з 047 га на 0,25 га для обслуговування житлового будинку [ADDRESS] після смерті члена колгоспу [PERSON] після передачі їм земельної кадастрової книги колгоспу ім. Чкалова в ній було зазначено, що за вказаним будинком закріплена земельна ділянка розміром 0,25 га для його обслуговування. Надала в підтвердження вказаного факту копію рішення виконкому Дмитрівської сільської ради № 1 від 17.09.1994 року про виділення земельної ділянки [PERSON] для будівництва індивідуальних житлових будинків., рішення № 63 від 09.09.1995 року , архівну довідку № 45/35 від 26.02.2013 року та копію витягу земельної кадастрової книги колгоспу ім. Чкалова. Представник відповідача наголосила на тому, що , згідно судових рішень, вони повторно розглядали заяви позивачки про відведення їй земельної ділянки 0,22 га в [ADDRESS] 4, і правомірно відмовили у задоволенні її заяви через те, що земельна ділянка, яку вона прохає ВИДІЛИТИ, на законних підставах перебувала у користуванні з 17.09.1994 року, а потом була передана у власність з 09.09.1995 року [PERSON] земельною ділянкою до цього часу продовжує користуватися його дружина, яка прийняла спадщину після смерті чоловіка. Вказане рішення позивачка не оскаржує, але чомусь вважає, що рішення 1995 року про передачу земельної ділянки з земель запасу іншої особі якимсь чином порушує її право. Постільки вказана земельна ділянка ніколи не передавалась і не була у користуванні у позивачки, тому і письмової заяви від неї про добровільну відмову від земельної ділянки була не потрібна. Посилаючись на ст. 65,67,7075,81,36,106-1 Земельного кодексу УРСР 1970 року відповідач вказує, що їх дії були правомірними і з тих підстав позов задоволенню не підлягає. Пояснила, що при бажанні позивачки, за її заявою, їй на законних підставах може бути виділена земельна ділянка з земель запасу, але в іншому місті, але позивачка від отримання такої ділянки відмовляється. Прохає у задоволенні позову відмовити. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала, вважає вимоги позивачки безпідставними і такими, що не підлягають задоволенню. Постільки в їх користуванні земельна ділянка перебуває за рішенням відповідача з вересня 1994 року а за рішенням №63 від 09.09.1995 року за її чоловіком було визнане право власності на ділянку, вони правомірно весь час більше 20 років є належними власниками майна і їх право захищено Конституцією України. Пояснила, що у 2006 році помер її чоловік [PERSON] і за нею, як за спадкоємцем після смерті чоловіка , рішенням Павлоградського міського суду було визнано право приватної власності на вказану земельну ділянку. В письмовому поясненні та в судовому засіданні третя особа наголосила на тому, що рішеннями судів позивачці неодноразово відмовлялось у задоволенні тих самих позовних вимог до неї та відповідача. Надала суду копії судового рішення та прохає у задоволенні позову відмовити повністю через те, що вона, як спадкоємець після смерті чоловіка, є належним власником земельної ділянки, яку він отримав у 1994 році а потім оформив на неї права власності . Суд, вислухавши сторони, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, якими сторони обґрунтували свої позиції по справі, вивчивши матеріали справи вважає, що у задоволенні позову необхідно відмовити через наступні обставини. Судом встановлено, що між сторонами по справі виник спір із земельних відносин, сторонами у спорі є фізична особа та суб'єкт владних повноважень і даний спір повинен розглядатися в порядку цивільного судочинства ( ст. 15 ЦК України). Позивачка вважає, що відповідач незаконно відмовляє їй оформити право КОРИСТУВАННЯ на земельну ділянку 0,47 га, якою вона користується як ВЛАСНИК домоволодіння. І вона начеб то зверталась з цією вимогою до відповідача з 1991 по 2006 рік. Позивачка обґрунтовує свої доводи тим, що вказані факти встановлені судом і закріплені в мотивувальній частині постанови Петропавлівського районного суду від 18.05.2010 року яка є чинною бо не була ніким оскаржена. Вказаним рішенням суд зобов'язував відповідача належним чином розглянути заяву позивачки про виділення землі. Резолютивна частина Постанови суду не містить висновків щодо вказаного спору між сторонами. Суд, вивчивши вказане судове рішення ( а.с.13-15) встановив, що вимоги позивачки суд розглядав в порядку КАС України, що є порушенням ст. 15 ЦК України. За нормами кодексу адміністративного судочинства не передбачено встановлення будь яких юридичних ФАКТІВ. Вимоги сторони про встановлення юридичних фактів розглядаються в порядку розділу 4 глави 6 ЦПК України. Частина 1 стаття 59 ЦПК України вказує, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Отже, суд не беручі до уваги вказані докази позивачки, провів повний розгляд справи повно і всебічно з'ясував обставини, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, які були вивчені в судовому засіданні. Сторонам була надана можливість надавати суду письмові заперечення та пояснення, позивач змінював позов та уточнював свої вимоги. Крім цього судом були витребувані з Архівного відділу Петропавлівської райдержадміністрації архівні справи № № 441 - протоколи №№ 1-4 засідань виконкому сільської ради, рішення до них №№ 1-33 за період з 17 вересня 1994 - 19 грудня 1994 року, та справу № 460 - протоколи №№ 9-12 засідань виконкому сільської ради , рішень до них №№ 62-88 за період 09 вересня 1995 - 22 грудня 1995 року. Вказані справи були вивчені в судовому засіданні та долучені до матеріалів справи копії рішень відповідача правомірність та законність яких представник позивача ставить під сумнів ( а.с. 122 - 126). Вивченими письмовими доказами повністю спростовуються доводи представника позивача а саме : представник зазначав, що рішення відповідача від 09.09.1995 року № 63 виготовлене на типографському бланку надрукованому у 1996 році, що на його думку є підставою для визнання цього рішення незаконним та є підставою для його скасування. Оглянувши оригінал вказаного рішення суд встановив, що воно надруковане на бланку виготовленому у районній типографії у 1994 році. Як пояснив представник відповідача копії вказаних рішень вони друкували, за вимогою зацікавлених осіб, вже після 1994 року і тому у представника позивачки рішення на бланку 1996 року. Представник позивачки також зазначав одну з підстав визнання вказаного рішення не законним це відсутність печатки та підпису голови та секретаря сільської ради. Оглянувши оригінал рішення суд вважає доводи представника позивачки необґрунтованими та надуманими. Так під час судового слідства було встановлено, що позивачка , яка проживає у Київській області, зареєстрована в [ADDRESS] з 02.08.1995 року , що підтверджується витягом з господарської книги ( а.с.55), даний факт сторонами був визнаний в судовому засіданні. 16.01.1991 року позивачка отримала свідоцтво про право на спадщину за законом, згідно якого успадкувала майно - [PERSON] яка померла [INFO] . Позивачка отримала у спадщину, яка складається з грошового вкладу та житлового будинку який знаходиться в [ADDRESS] та наступними господарськими та побутовими будівлями та спорудами: сарай літ. «Б», сарай літ. «В», колодязь літ. «К», огорожа позн. 1-3, що розташовані на земельній ділянці яка ЗАКРІЛЕНА за колгоспом, що підтверджується свідоцтвом про права на спадщину зареєстрованого в реєстрі за № 11 ( а.с. 11). У даному свідоцтві не значиться який саме будинок перейшов у спадщину, відсутній його номер а також зазначено, що земельна ділянка, на якій він розташований закріплена за колгоспом. Отже, як спадкоємець позивачка не набула права на земельну ділянку будь якого розміру, тому, що померла не мала у власності земельної ділянки а ділянка була закріплена за колгоспом. Щодо номеру успадкованого будинку судом було встановлено, що померла [PERSON] проживала та була власником житлового будинку [ADDRESS] але на даний час нумерація житлового будинку змінена на 4 "А", що підтверджується рішенням відповідача № 06 від 16.02.2016 року ( а.с.70). Право власності на житловий будинок позивачка зареєструвала лише 09.03.2016 року, що підтверджується інформаційною довідкою ( а.с.71). Доказів того, що позивачці на праві приватної власності належав житловий будинок № 4 суду не надано. Постільки спадщина відкрилась у 1991 році, то дані правовідносини регулювалися Земельним кодексом (далі - ЗК) Української РСР , введеним в дію Законом від 08.07.1970 року. Згідно з статтею 13 вказаного кодексу землекористувачами визнано: колгоспи, радгоспи, інші сільськогосподарські державні, кооперативні, громадським підприємства, організації і установи; промислові, транспортні, інші несільськогосподарські державним, кооперативні, громадські підприємства, організації і установ; громадяни СРСР. Відповідно до ст.20 ЗК Української РСР право землекористування громадян, які проживають в сільській місцевості, засвідчується записами в земельно-шнурових книгах сільськогосподарських підприємств і організацій та по господарських книгах сільських Рад, а в містах і селищах міського типу - в реєстрових книгах виконавчих комітетів міських, селищних Рад народних депутатів. Стаття 63 ЗК Української РСР передбачала, що кожний колгоспний двір має право на присадибну земельну ділянку, яка надається в порядку і в межах норм, передбачених статутом колгоспу. Присадибна земельна ділянка надається для будівництва житлового будинку, господарських будівель, під город, сад та на інші потреби. До присадибної ділянки входить вся площа, в тому числі і зайнята будівлями. Присадибна ділянка не може передаватися в користування іншим особам або оброблятися з застосуванням найманої праці. Право колгоспного двору на присадибну ділянку засвідчується записом в земельній шнуровій книзі колгоспу. Згідно даних такої книги ( а.с. 56) за успадкованим житловим будинком була закріплена земельна ділянка у 1990 році, як за колгоспним двором, в розмірі 0,47 га а з 1991 року, Після смерті члена колгоспу, матері позивачки, розмір земельної ділянки був зменшений до 0,25 га. що підтверджується витягом з шнурової книги колгоспу ім. Чкалова. Згідно з ст.70 ЗК Української РСР набуття права власності на жилий будинок і господарські будівлі, належні до цього колгоспному двору, НЕ ДАЄ права на користування присадибною земельною ділянкою в розмірі, яким користувався колгоспний двір. Надання присадибних земельних ділянок членам колгоспу, які набули право власності на жилий будинок і господарські будівлі, провадиться в порядку, визначеному статтями 63, 64 цього Кодексу. Якщо особа, яка набула право власності на жилий будинок і господарські будівлі, НЕ є КОЛГОСПНИКОМ, земельна ділянка їй може бути надана в порядку і розмірах, передбачених статтями 77, 78 і 1061 цього Кодексу. [PERSON] не була колгоспницею, отже, земельна ділянка їй могла бути надана в порядку і розмірах, передбачених статтями 77, 78 і 1061 цього Кодексу. Відповідно до ч.3 ст.77 ЗК Української РСР робітникам, службовцям, пенсіонерам та інвалідам, які проживають у сільській місцевості, при наявності вільних присадибних земель у колгоспах, радгоспах, інших державних сільськогосподарських підприємствах, організаціях і установах, присадибні ділянки можуть надаватися відповідно за рішенням загальних зборів членів колгоспу (зборів уповноважених) або адміністрації радгоспу, підприємства, організації чи установи, затверджуваним виконавчим комітетом сільської Ради народних депутатів. Згідно зі ст.78 ЗК Української РСР робітники, службовці і інші громадяни, які проживають у сільській місцевості, користуються присадибними земельними ділянками, включаючи площу, зайняту будівлями, у таких розмірах: 1) постійні робітники, спеціалісти та службовці радгоспів і лісових господарств - не більше 0,40 гектара, а на поливних землях і в радгоспах Південного берега Криму - не більше 0,15 гектара на сім'ю; за робітниками радгоспів, які постійно проживають на території цих господарств, але працюють в них сезонно за неможливістю надати їм постійну роботу, присадибні ділянки зберігаються в таких же розмірах, як і за постійними робітниками; 2) спеціалісти сільського і водного господарства, які працюють в сільськогосподарських і водогосподарських підприємствах, організаціях, установах і проживають у сільській місцевості, робітники і службовці учбових, дослідних, підсобних, відгодівельних та інших сільськогосподарських підприємств і організацій, сільські вчителі, медичні та фармацевтичні працівники з спеціальною освітою, які проживають і працюють у сільській місцевості, а також робітники і службовці підприємств зв'язку, розташованих в сільській місцевості, - не більше 0,25 гектара, а на поливних землях - не більше 0,13 гектара на сім'ю; 3) всі інші робітники і службовці, які проживають у сільській місцевості, але не працюють у сільському господарстві, - НЕ БІЛЬШЕ 0,15 гектара, а на поливних землях - не більше 0,08 гектара на сім'ю. Стаття 106-1 ЗК Української РСР визначала, що перехід права власності на жилий будинок, розташований у сільському населеному пункті, не тягне за собою переходу права користування присадибною земельною ділянкою. Надання присадибної земельної ділянки особі, до якої перейшло право власності на жилий будинок, провадиться на загальних підставах відповідно до вимог цього Кодексу. У випадках переходу в спадщину права власності на розташований у сільському населеному пункті жилий будинок до спадкоємців, якщо вони не мають права на одержання в установленому порядку присадибної земельної ділянки, а також придбання громадянами, які постійно проживають у містах і селищах міського типу, жилого будинку в сільській місцевості для сезонного або тимчасового проживання або наявності у них у цій місцевості жилого будинку на праві особистої власності, який вони бажають використовувати для зазначеної мети, цим особам надається у користування земельна ділянка для утримання жилого будинку і виробництва сільськогосподарської продукції в порядку і розмірах, що визначаються законодавством Союзу РСР. На підставі аналізу норм ЗК Української РСР суд вважає, що позивачка могла отримати в користування земельну ділянку площею не більше 0,15 га. Тоді як, всупереч вказаним нормам закону, в користуванні відповідачки перебуває земельна ділянка для обслуговування житлового будинку [ADDRESS] Незважаючи на це позивачка вважає, що її право порушене відповідачем і їй безпідставно відмовляють у поверненні земельної ділянки розміром 0,22 га , яка більше 20 років перебуває у праві власності родини [PERSON]. з 15.03.1991 року набрав чинності Земельний кодекс України, введений в дію Постановою від 18.12.90 року, (далі -ЗК України 1990 року). Відповідно до ст.30 ЗК України 1990 року при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. До складу спадщини входять всі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Йдеться не про будь-які права і обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини, а лише про ті, існування яких не припиняється смертю певної фізичної особи Стаття 67 цього Кодексу передбачала, що громадянам за рішенням сільської, селищної, міської Ради народних депутатів передаються у власність або надаються у користування земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків, господарських будівель, гаражів і дач. Розмір ділянок для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) повинен бути не більше: у сільських населених пунктах - 0,25 гектара, селищах міського типу - 0,15 гектара, а для членів колективних сільськогосподарських підприємств і працівників радгоспів - не більше 0,25 гектара, у містах - 0,1 гектара. Отже, на підставі норм цього ЗК України позивачка мала право на земельну ділянку для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибну ділянку) в розмірі 0,25 га, що підтверджується записами у по господарській книзі відповідача (а.с. 56). Для вирішення питання про виділ їй частини земельної ділянки, яка перевищувала цей розмір, для інших потреб у користування чи власність, їй потрібно було звернутися до відповідача в порядку, передбаченому ЗК України 1990 року. Позивачка не надала суду доказів про таке звернення. Більш того судом встановлено, що позивачка не проживає до цього часу у вказаному будинку. Прийнявши спадщину на житловий будинок у 1991 році, вона прописалась за вказаною адресою тільки у 1995 році, що підтверджується витягом з по господарської книги ( а.с.55). Представник позивачки в судовому засіданні не спростував ствердження відповідачів та третьої особи, що будинок не жилий, він пустує весь час і земельна ділянка ніколи не оброблялась позивачкою і в її користування земельна ділянка розміром 0,47 га ніколи не перебувала. Тоді як даний факт підтверджений актом обстеження земельної ділянки в [ADDRESS] від 01.03.2016 року. ( а.с.82). В яким встановлено, що депутат сільської ради разом з свідками встановили, що будинок руйнується, вибиті вікна, паркану вже немає, земельну ділянку обробляє сусідка [PERSON], яка зайняла її самовільно та підтверджується ситуаційною схемою ( а.с.83). Статтею 120 Земельного кодексу України, який введений в дію Законом від 25.10.2001 року (далі - ЗК України 2001 року) передбачено наступне: 1. У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. 2. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. Способи захисту прав на земельні ділянки визначені, зокрема, п. "а" частини третьої ст. 152 ЗК України 2001 року, якою встановлено, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання прав. Пункт 6 Перехідних положень ЗК України 2001 року визначає, що громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 1 січня 2008 року переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них. Проте, обов'язок переоформлення права користування земельною ділянкою, який міститься у п. 6 Перехідних положень ЗК України, визнаний неконституційним на підставі Рішення Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року. Пунктом 7 Перехідних положень цього кодексу визначено, що громадяни та юридичні особи, що одержали у власність, у тимчасове користування, в тому числі на умовах оренди, земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки. Рішенням виконавчого комітету Дмитрівської сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області від 17.09.1994 року [PERSON] була виділена і передана земельна ділянка для будівництва індивідуального жилого будинку в розмірі 0,25 га в [ADDRESS] біля [PERSON] Рішенням виконавчого комітету Дмитрівської сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області від 09.09.1995 року №63 [PERSON] була передана у приватну власність земельна ділянка в с. Олефірівка для будівництва жилого будинку в розмірі 0,25 га. ( а.с.51). Вказані обставини підтверджуються копіями витягів з вищевказаних рішень, наданих архівним відділом Петропавлівської районної державної адміністрації (відповідача ) ( а.с. 49- 52, 122-126). На підставі рішення виконавчого комітету Дмитрівської сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області від 09.09.1995 року №63 [PERSON] 13.11.1996 року був виданий державний акт на право приватної власності на землю серія [NUMBER] право власності на земельну ділянку площею 0,1840 га, що розташована в с. Олефірівка Петропавлівського району Дніпропетровської області, призначену для обслуговування жилого будинку та ведення підсобного господарства (а.с.84 ). На даний час, земельною ділянкою переданою [PERSON] у 1994 році в користування а у 1995 році у приватну власність, на правах власника розпоряджається третя особа [PERSON] як спадкоємець за законом після смерті її чоловіка [PERSON] дана обставина підтверджується рішенням Павлоградського міського суду від 22.08.2012 року ( а.с.113). Частина перша статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті базуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов'язок держави забезпечувати захист: прав усіх суб'єктів права власності і господарювання (стаття 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (частина перша статті 55). Судом було досліджено набуття позивачкою також і права на житловий будинок успадкований нею у 1991 році. Так згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власності на нерухоме майно № 52166130 від 27.01.2016 року , яка була отримана судом під час підготовки до розгляду справи, власником житлового будинку [ADDRESS] з 25.12.2010 року є [PERSON] на підставі договору купівлі продажу. ( а.с. 35-38). Тобто, вже більше 6 років за вказаною адресою був зареєстрований інший будинок, який належить іншим особам і тільки з'ясування даної обставини судом, позивачка звернулась до відповідача і отримала присвоєний номер її будинку [ADDRESS] що підтверджується рішенням відповідача ( а.с. 70). Даний факт підтверджує, що позивачка не оформляла права власності на успадкований будинок і власником будинку стала тільки 09.03.2016 року після присвоєння буднику іншого номеру, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру ( а.с.71). Отже, суд критично ставиться до пояснень представника позивача про те, що право позивачки було порушено, як власника житлового будинку і те, що вона обробляла земельну ділянку, яка начеб то перебувала в її користуванні в розмірі 0,47 га. Саме через ці обставини суд прийшов до висновку, що ствердження позивачки про те, що у неї начебто на підставі рішення відповідача від 09.09.1995 року була незаконно ВИЛУЧЕНА земельна ділянка без погодження з нею та передана у власність [PERSON] є необґрунтованими та надуманими і такими що були спростовані в судовому засіданні, як показаннями учасників справи так і письмовими доказами вивченими в судовому засіданні. Свої ствердження про те, що земельна ділянка у позивачки була вилучена та передана [PERSON] представник обґрунтовував письмовим доказом - актом встановлення меж від 13.11.1996 року ( а.с.16). Але, таке ствердження є помилковим судом встановлено і відповідач та третя особа погодились, що даним актом визначалась межа земельної ділянки, яка вже перебувала і знаходилась в користуванні [PERSON] з 17 вересня 1994 року на підставі рішення відповідача ( а.с.49-50). А прізвище позивачки вказане як СУСІДКИ землекористувача [PERSON] ніякого вилучення земельної ділянки не відбулося. Позивачкою та її представником не був доведений факт ні користування, ні вилучення земельної ділянки і саме тому не підлягаю задоволенню вимога про скасування вказаного рішення відповідача від 09.09.1995 року як такого що порушило право позивача. Як би право позивачки було дійсно порушене, то для захисту такого права необхідно було б ставити питання щодо витребування земельної ділянки з незаконного володіння та ставити під сумнів правомірності ПЕРВИННОГО рішення відповідача щодо передачі земельної ділянки [PERSON] від 17 вересня 1994 року, але дане рішення позивачка не оспорює, в позовних вимогах не ставить питання щодо витребування земельної ділянки з незаконного володіння. Не оспорює позивачка також рішення відповідача від 15.04.2011 року на підставі якого їй було відмовлено у наданні дозволу на розробку технічної документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 0,22 га для ведення особистого селянського господарства по [ADDRESS] . ( а.с.17). Судом встановлено, що порушення права позивачки винесенням вказаного рішення та передачі земельної ділянки, на підставі державного акту [PERSON] не відбулося і тому скасовувати вказані нормативні акти суд підстав не знайшов. Крім цього позивачка не позбавлена права звернутися до відповідача з відповідною заявою і отримати, на законних підставах, у приватну власність вільну земельну ділянку. Дану позицію озвучив представник відповідача в судовому засіданні і вона повністю відповідає нормам чинного законодавства. У Конституції України зазначено, що рішення органів місцевого самоврядування з мотивів їх невідповідності Конституції чи законам України зупиняються у встановленому законом порядку з одночасним зверненням до суду (частина друга статті 144). Цьому конституційному положенню відповідають Закон, у частині десятій статті 59 якого визначено, що акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їх невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку. Сільська рада діяла в межах чинного законодавства, оскільки площа зе¬мельних ділянок, призначених для обслуговування житлового будинку і гос¬подарських будівель (присадибних ділянок) у сільській місцевості, не може перевищувати 0,25 га (див.: п. «г» ч. 1 ст. 121 ЗКУ). Позивачка отримала в користування саме такий розмір земельної ділянки для обслуговування житлового будинку [ADDRESS] Для скасування Державного акту серії [NUMBER] про передачу у приватну власність [PERSON] земельної ділянки розміром 0,184 га, суд також не має законних підстав, дана вимога є необґрунтованою і такою що задоволенню не підлягає. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed