Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-15 00:00:00

1.Позиція позивача. 11.12.2019 року до Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області надійшла позовна заява [PERSON] до Державного реєстратора Обласного комунального підприємства «Софіївське бюро технічної інвентаризації» Волос Олени Володимирівни, Акціонерного товариства «АЛЬФА-БАНК» «про визнання протиправним та скасування рішення і запису про реєстрацію права власності», відповідно до позовних вимог прохає: - Визнати протиправним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 47724364 від 11.07.2019р., прийняте державним реєстратором Волос Оленою Володимирівною Обласного комунального підприємства «Софіївське бюро технічної інвентаризації» стосовно об`єкту нерухомого майна: квартири [ADDRESS] ; - Скасувати запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно № 32342898 від 01.07.2019р., вчинений державним реєстратором Волос Оленою Володимирівною Обласного комунального підприємства «Софіївське бюро технічної інвентаризації», про реєстрацію права власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за Акціонерним товариством «АЛЬФА-БАНК» (код ЄДРПОУ 23494714) та припинити право власності АТ «АЛЬФА-БАНК» на квартиру [ADDRESS] ; - Судові витрати по справі покласти на відповідачів. В обґрунтування позовної заяви зазначає, що між [PERSON] та Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» 11 липня 2008 року було укладено кредитний договір № 0312/0708/71-224, згідно умов якого ВАТ «Сведбанк» зобов`язаний надати Позивачу кредитні кошти. В забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором між Позивачем та ВАТ «Сведбанк» було укладено іпотечний договір № 0312/0708/71-224-Z-1, засвідчений 11.07.2008 року Приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Дніпропетровської області за реєстровим номером 2681. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором Позивач надав в іпотеку нерухоме майно - квартиру [ADDRESS] . Квартира, передана Позивачем в іпотеку, належала на дату підписання Договору іпотеки Позивачу на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна, посвідченого Приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Дніпропетровської області 11.07.2019р., реєстровий номер 2679. Відповідно до повідомлення про відступлення за вих. № SDK/250512-3744/1 від 05.06.2012р., яке було отримано позивачем засобами поштового зв`язку, ПАТ «Сведбанк» повідомило позивача про відступлення своїх прав вимоги за кредитним договором, договором іпотеки, договорами застави та поруки, новий кредитор - Публічне акціонерне товариство «Дельта-Банк». Відповідно до повідомлення про відступлення за вих. № 40882-23-6/6 від 18.06.2012р., яке було отримано позивачем засобами поштового зв`язку, ПАТ «Дельта-Банк» повідомило позивача про відступлення своїх прав вимоги за кредитним договором, договором іпотеки, договорами застави та поруки, новий кредитор - Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк». Як стало відомо Позивачу 05.09.2019р. при отриманні Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, власником квартири [ADDRESS] є АТ «АЛЬФА-БАНК» згідно рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 47724364 від 11.07.2019р. Вказане рішення про реєстрацію права власності на квартиру Позивача за Відповідачем - 2 було прийнято Державним реєстратором Волос Оленою Володимирівною Обласного комунального підприємства «Софіївське бюро технічної інвентаризації». Підставою внесення запису про право власності Банку на предмет іпотеки є рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 47724364 від 11.07.2019 року о 10:07:21, прийняте Відповідачем - 1 на підставі Іпотечного договору № 0312/0708/71-224-Z-1, серія та номер 2681, виданий 11.07.2008р. та вимога/іпотечне повідомлення про дострокове погашення заборгованості, серія та номер 7845, виданий 21.05.2019р., видавник АТ «АЛЬФА-БАНК». Вважає, що дії Відповідачів по переоформленню права власності на квартиру незаконними, а рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 47724364 від 11.07.2019 року, прийняте на підставі наданих документів протиправним та таким, що підлягає скасуванню. Відповідно до додаткових пояснень позивачем зазначено, що на виконання ухвали суду від 26.12.2019 року Департаментом комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам`янської міської ради було надано копії документів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за АТ «Альфа-Банк» на квартиру [ADDRESS] . Як вбачається з реєстраційної справи, спочатку із заявою про реєстрацію прав та їх обтяжень звернулося 01.07.2019 р. ТОВ «Кредитні ініціативи» (а.с. 104-105), 11.07.2019 р. реєстратором Волос О.В. було прийняте рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень - зареєстровано право власності на спірну квартиру за ТОВ «Кредитні ініціативи». Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 47724364 було прийнято Державним реєстратором Волос Оленою Володимирівною Обласного комунального підприємства «Софіївське бюро технічної інвентаризації» 11.07.2019р. (а.с. 110), сформовано Витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за ТОВ «Кредитні ініціативи» (а.с. 111-112). Далі без жодних дій по скасуванню даного рішення та прийняттю нового рішення державним реєстратором Волос О.В. було сформовано Витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на спірну квартиру за ТОВ «АЛЬФА-БАНК» (а.с. 113-114). При цьому в матеріалах реєстраційної справи наявні Відомості із бази даних про реєстрацію заяв та запитів Державного реєстру речових прав станом на 04.07.2019р. та станом на 11.07.2019р., сформовані Відповідачем 1 (а.с. 106-107), відповідно до яких вбачається, що 27.06.2019р. було зареєстровано заяву власника про заборону вчинення реєстраційних дій (номер заявки 34740248) та 09.07.2019р. було зареєстровано заяву власника про заборону вчинення реєстраційних дій (помер заявки 34904837). Факт наявності заборони вчинення реєстраційних дій на 01.07.2019р. (на дату звернення ТОВ «Кредитні ініціативи») та на 11.07.2019 р. (на дату реєстрації права власності на спірну квартиру спочатку за ТОВ «Кредитні ініціативи», потім за AT «АЛЬФА-БАНК») додатково підтверджується наданими на адвокатський запит заявами власника про заборону вчинення реєстраційних дій від 27.06.2019р. за реєстраційним номером 34740248 та від 09.07.2019р. за реєстраційним номером 34904837. Тобто фактично реєстрація права власності на спірну квартиру за АТ «АЛЬФА\-БАНК була проведена в період дії заборони вчинення реєстраційних дій за заявою Після ознайомлення з матеріалами реєстраційної справи вбачається, що жодних документів, які б підтвердили отримання Позивачем повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору в реєстраційній справі немає, що свідчить про недотримання Відповідачем 2 умов, які повинні передувати зверненню стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку та про порушення Відповідачем 1 наведених у позовній заяві вимог чинного законодавства України щодо обов`язкового переліку документів, які є підставою для проведення реєстраційних дій. Як вказувалося у позовній заяві та підтверджується матеріалами реєстраційної справи, Відповідач - 2 не надав відповідні документи, а Відповідач -1 їх не витребував і у подальшому не перевірив, чи дійсно АТ «АЛЬФА-БАНК» є належним правонаступником прав та обов`язків ВАТ «Сведбанк» по кредитному та іпотечному договорам, а безпідставно перереєстрував нерухоме майно на ім`я Відповідача - 2. Відповідно до п. З ч. ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», заявником може бути - власник, інший правонабувач, сторона правочину, у яких виникло, перейшло чи припинилося речове право, або уповноважені ними особи - у разі подання документів для проведення державної реєстрації набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав. Як вбачається з Інформаційної довідки, підставою внесення запису про право власності Банку на предмет іпотеки є рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 47724364 від 11.07.2019 року о 10:07:21, прийняте Відповідачем - 1 на підставі Іпотечного договору № 0312/0708/71-224-Z-1, серія та номер 2681, виданий 11.07.2008р. та вимога/іпотечне повідомлення про дострокове погашення заборгованості, серія та номер 7845, виданий 21.05.2019р., видавник AT «АЛЬФА-БАНК». Проте в матеріалах реєстраційної справи містяться лише копії кредитного та іпотечного договорів, укладених між Позивачем та ВАТ «Сведбанк» - жодних документів на підтвердження того, яким чином АТ «АЛЬФА-БАНК» взагалі має відношення до цих договорів, до матеріалів реєстраційної справи не надано, тобто Відповідач 1 при перереєстрації права власності на квартиру за Відповідачем 2 не пересвідчився, чи є той належним заявником у розумінні п. З ч. ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». 2. Позиція відповідача. Акціонерним товариством «АЛЬФА-БАНК» подано відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що частиною першою статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх ообтяжень» передбачено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяження - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни чи припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до частини третьої статті 10 Закону визначено, що державний реєстратор, зокрема, встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; перевіряє документи на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення; здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом. Згідно з частиною першої статті 11 Закону державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Частиною четвертою статті 18 Закону передбачено, що державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим документам. Відповідно до частини другої статті 18 Закону перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Згідно з пунктом 57 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (далі - Порядок), для державної реєстрації права власності та інших речових прав на майно, яке набувається у зв`язку з виконанням умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення таких прав, також подається документ, що підтверджує наявність факту виконання відповідних умов правочину. Відповідно до пункту 61 Порядку для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; документ, що підтверджує наявність факту завершення 3 0-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу). Таким чином, наведеними правовими нормами визначено вичерпний перелік обов`язкових для подання документів та обставин, що мають бути ними підтверджені, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за договором, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, і з огляду на закріплені у статтях 10, 18 Закону порядок державної реєстрації та коло повноважень державного реєстратора у ході її проведення ця особа приймає рішення про державну реєстрацію прав лише після перевірки наявності необхідних для цього документів та їх відповідності вимогам законодавства. Відповідно до ст. ст. 15, 19,20 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Особа має право на самозахист свого цивільного права та права іншої особи від порушень і протиправних посягань. Способи самозахисту можуть обиратися самою особою чи встановлюватися договором або актами цивільного законодавства. Право на захист особа здійснює на свій розсуд. Таким чином, акціонерне товариство "Альфа-Банк" обрало передбачений положеннями іпотечного договору та ст. 35, 37 Закону України «Про іпотеку» спосіб захисту порушеного права - позасудове врегулювання спору. Статтею 36 Закону України «Про іпотеку» встановлено право на задоволення іпотекодержателем своїх вимог шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, у т.ч. те, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. При цьому позасудове врегулювання здійснюється за застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Зазначене застереження у укладеному іпотечному договорі наявне. Таким чином, вказане застереження у іпотечному договорі є підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки у добровільному і узгодженому сторонами договору порядку. Той факт, що сторони домовилися про застосування позасудового порядку звернення стягнення на предметом іпотеки свідчить про те, що сторони дійшли згоди, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель набуває права на звернення стягнення на предмет іпотеки згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя в один чи іншій спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, який передбачений Законом України "Про іпотеку". При цьому, можливі способи звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку визначені частиною третьою статті 36 Закону України "Про іпотеку" в редакції, чинній на момент укладення договору іпотеки. Приймаючі до уваги викладене, правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Іпотечний договір є чинним, докази його оспорення (у т.ч. в частині вищезазначеного застереження) Позивачем не надавалися. Щодо направлення вимоги про усунення порушення. Приймаючі до уваги викладене, правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Іпотечний договір є чинним, докази його оспорення (у т.ч. в частині вищезазначеного застереження) Позивачем не надавалися. Відповідач АТ «Альфа-Банк» письмово зверталася до Позивача з повідомленням №7845 від 21.05.2019 року про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням. Доказом цього є реєстр поштових відправлень №14959 та список №271 від 21.05.2019 року, що було прийнято ПАТ «Укрпошта». Викладені обставини свідчать про обізнаність Позивача про свої обов`язки, твердження Позивача, що до здійснення Відповідачем в якості державного реєстратора оспорюваних дій, він нібито не перевіряв згідно з відповідними нормами чинного законодавства наявність підстав, та Третя особа нібито не надавала підтверджуючі документи - не відповідає дійсності. Посилаючись на Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», Позивач не враховує наступне. Так, 07 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з пунктом 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. У даній справі звернення стягнення на квартиру позивача та третіх осіб як предмет іпотеки шляхом прийняття рішення про державну реєстрацію права власності за іпотекодержателем здійснено не у примусовому порядку, оскільки іпотекодавці надали іпотекодержателю згоду на перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя за рішенням іпотекодержателя. Так, відповідно до договору іпотеки №0312/0708/71-224-Z-l від 11.07.2008 року рішення про прийняття у власність предмета іпотеки приймається іпотекодержателем. Підписанням цього договору іпотекодавець засвідчує, що він надає іпотекодержателю згоду на перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя за рішенням іпотекодержателя. Відповідне застереження міститься у п.12 договору іпотеки 0312/0708/71-224-Z-1 від 11.07.2008 року. Тобто, реєстрація права власності на предмет іпотеки за АТ «Альфа-Банк» здійснена за згодою іпотекодавця, що висловлена договорі іпотеки № №0312/0708/71-224-Z-1 від 11.07.2008 року, атому Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає застосуванню до цих правовідносин. Отже, доводи позивача про те, що він, як іпотекодавець, не надавав згоди на перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя за рішенням іпотекодержателя, є безпідставними. Натомість положеннями п. 12.3.1. іпотечного договору №0312/0708/71-224- Z-1 від 11.07.2008 року встановлено, що «сторони з розумінням змісту статті 37 Закону України «Про іпотеку» свідчать, що право Іпотекодержателя зареєструвати право власності на предмет іпотеки на підставі положень цього підпункту п.12.3. цього Договору є безумовними, тобто підлягає реєстрації незалежно від претензій Іпотекодавця, а рішення про реєстраиію права власності на Предмет іпотеки моє бути оскаржене Іпотекодавием в судовому порядку лише у випадку, якщо він доведе, що повністю виконав зобов 'язання». Таким чином АТ «Альфа-Банк» скористалось своїм правом зареєструвати право власності на предмет іпотеки, що є безумовним, а позивач не довів, що виконав основне зобов`язання. Аналогічного висновку дійшов й Верховний суд у своїх постановах по справі №645/5280/16-ц, провадження № 61-155св17 від 13.06.2018 року, по справі №372/977/16-ц провадження № 61-30624св18 від 12.07.2018 року тощо. Крім того Верховний суд у Постанові від 13 лютого 2019 року по справі № 725/885/16-4, провадження № 61-10180св18 зазначив наступне: «Поняття «мораторій» у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов`язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України). Отже, мораторій є відстроченням виконання зобов`язання, а не звільненням від його виконання. Тому встановлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) в разі невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати його (відчужувати без згоди власника). Рішення судів про звернення стягнення на предмет іпотеки, ухвалені до та після прийняття Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», залишаються в силі, а їх виконання припиняється до вдосконалення механізму, передбаченого статтею 3 цього Закону. Крім того, згідно з пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. Аналіз зазначених норм Закону дає підстави для висновку про те, що Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» застосовується при одночасній наявності всіх перерахованих умов. Тягар доведення зазначених обставин у цьому випадку покладається на позивача, який звернувся до суду, оскільки в частині третій статті 10 та частині першій статті 60 ЦПК України 2004 року передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі № 727/10081/15-ц (касаційне провадження № 61-2394св18). Апеляційним судом не з`ясовано, а позивачем не надано жодних доказів на підтвердження відсутності у нього іншого нерухомого житлового майна станом на момент укладення оспореного договору купівлі-продажу.». Проте жодних доказів на підтвердження можливості застосування Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не надано. Про відсутність оцінки вартості майно. Твердження позивача про те, що оцінка вартості майна не здійснювалась, не відповідає дійсності. Відповідач надає відповідний витяг зі звіту про експертну оцінку ринкової вартості житлової нерухомості від 24.06.2016 року. На підстав викладеного просить суд відмовити в задоволені позовних вимог в повному обсязі. 3. Заяви (клопотання) учасників справи. Представник відповідача Акціонерного товариства «Альфа-Банк» Черкавський Ю.С. подав заяву про розгляд справи за його відсутності. Державний реєстратор Обласного комунального підприємства «Софіївське бюро технічної інвентаризації» Волос Олена Володимирівна не скористався своїм правом та не подала в строк, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів із дня вручення ухвали про відкриття позовного провадження, відзив на позов, який має відповідати вимогам ст. 178 ЦПК України, та докази в підтвердження обставин, на яких ґрунтується заперечення, а також не подала зустрічний позов. 4. Процесуальні питання пов`язанні з розглядом справи. Ухвалою судді Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 12.12.2019 року відкрито провадження за позовом [PERSON] до Державного реєстратора Обласного комунального підприємства «Софіївське бюро технічної інвентаризації» Волос Олени Володимирівни, Акціонерного товариства «АЛЬФА-БАНК» «про визнання протиправним та скасування рішення і запису про реєстрацію права власності», та призначено підготовче судове засідання на 26.12.2019 року. 11.12.2019 року [PERSON] , разом із позовною заявою подано заяву про вжиття заходів забезпечення позову, яка розглянута по суті 12.12.2019 року із постановленням Ухвали про накладення заборони на вчинення будь-яких дій щодо перереєстрації права власності на спірну квартиру. 26.12.2019 року стороною позивача подане клопотання про витребування доказів, згідно до якого Ухвалою Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 26.12.2019 року клопотання задоволено витребувано докази у Департаменту комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам`янської міської ради, а саме копії матеріалів реєстраційної справи щодо спірної квартири. 28.12.2019 року від Департаменту комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам`янської міської ради отримано відповідь на ухвалу суду 08.01.2020 року від Акціонерного товариства «Альфа-Банк» отримано відзив на позов. 15.01.2020 року Департаментом комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам`янської міської ради надано витребувані докази по справі. 11.03.2020 року від сторони позивача подані додаткові пояснення по справі із долученням доказів на підтвердження позиції позивача. 11.03.2020 року Ухвалою Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області закрито підготовче судове засідання та призначено до судового розгляду. 5. Фактичні обставини встановлені судом. Як встановлено судом, [PERSON] , [INFO] та Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» 11 липня 2008 року було укладено кредитний договір № 0312/0708/71-224, згідно умов якого ВАТ «Сведбанк» зобов`язаний надати Позивачу кредитні кошти (а.с.15-19 ). В забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором між [PERSON] , [INFO] та ВАТ «Сведбанк» було укладено іпотечний договір № 0312/0708/71-224-Z-1, засвідчений 11.07.2008 року Приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Дніпропетровської області за реєстровим номером 2681(а.с. 24-27). В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором [PERSON] , [INFO] надала в іпотеку нерухоме майно - квартиру [ADDRESS] передана [PERSON] , [INFO] в іпотеку, належала на дату підписання Договору іпотеки [PERSON] , [INFO] на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна, посвідченого Приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Дніпропетровської області 11.07.2019 р., реєстровий номер 2679 (а.с. 29-30). Відповідно до витягу про реєстрацію права власності № 19646170 від 24 липня 2008 року квартира [ADDRESS] належить [PERSON] (а.с.31). Відповідно до повідомлення про відступлення за вих. № SDK/250512-3744/1 від 05.06.2012 р., ПАТ «Сведбанк» повідомляє [PERSON] про відступлення своїх прав вимоги за кредитним договором, договором іпотеки, договорами застави та поруки, новий кредитор - Публічне акціонерне товариство «Дельта-Банк» (а.с. 35). Відповідно до повідомлення про відступлення за вих. № 40882-23-6/6 від 18.06.2012р., яке було отримано [PERSON] засобами поштового зв`язку, ПАТ «Дельта-Банк» повідомило її про відступлення своїх прав вимоги за кредитним договором, договором іпотеки, договорами застави та поруки, новий кредитор - Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» (а.с. 37-38). Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, від 05 вересня 2019 року № 179892047, власником квартири [ADDRESS] є АТ «АЛЬФА-БАНК» згідно рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 47724364 від 11.07.2019 р (а.с. 40-50). Відповідно до картки прийому заяв № 173139791 [PERSON] подана заява про заборону вчинення реєстраційних дій (а.с. 51). Відповідно до повідомлення вих № 7845 від 21.05.2019 року [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням (а.с. 97). [PERSON] повідомлення отримала, що підтверджено (а.с.98). Відповідно до звіту № ВА 190618-004 про належну оцінку вартості квартири [ADDRESS] та належить [PERSON] згідно Договору купівлі-прдажу нерухомого майна реєстр. № 2679 від 11.07.2008 року - ринкова вартість становить 432 261 (чотириста тридцять дві тисячі двісті шістдесят одна ) гривна (а.с.99-100). Відповідно до відповіді Департаменту комунальної власності земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам`янської міської ради, зазначено, що копії матеріалів реєстраційної справи та всіх документів на підставі яких було внесено запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на квартиру [ADDRESS] департамент комунальної власності земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам`янської міської ради надає копії документів з Деравного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за Акціонерним товариством «Альфа-Банк» (а.с.103). Відповідно до відповіді Департаменту комунальної власності земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам`янської міської ради, зазначено, що можливість надання копій реєстраційної справи відсутня, у зв`язку з тим, що реєстраційна справа від ОКП «Софіївське бюро технічної інвентаризації» до Департаменту комунальної власності, земельних відносин та речових прав на нерухоме майно Кам`янської міської ради на зберігання не надходила (а.с.103) Рішення про реєстрацію права власності № 47724364 від 11 липня 2019 року було прийнято Державним реєстратором Волос Оленою Володимирівною Обласного комунального підприємства «Софіївське бюро технічної інвентаризації» (а.с.110) Підставою внесення запису про право власності Банку на предмет іпотеки є рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 47724364 від 11.07.2019 року о 10:07:21, прийняте Відповідачем - 1 на підставі Іпотечного договору № 0312/0708/71-224-Z-1, серія та номер 2681, виданий 11.07.2008р. та вимога/іпотечне повідомлення про дострокове погашення заборгованості, серія та номер 7845, виданий 21.05.2019р., видавник АТ «АЛЬФА-БАНК». 6. Правові норми законодавства застосовані судом. Відповідно до ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Ст. 4 ЦПК України визначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребування судом у передбачених цим Кодексом випадках. Ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно абз. 3 ч. 2 ст. 331 Цивільного кодексу України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Варто зауважити, що державна реєстрація права власності виступає лише засобом підтвердження факту набуття, зміни чи припинення права власності на нерухоме майно або інших речових прав, оскільки відсутність державної реєстрації права власності не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним її на праві власності майном. Відповідно до ч. 1 ст. 15 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень " , Державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в такому порядку: 1) прийняття і перевірка документів, що подаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень, реєстрація заяви; 2) встановлення факту відсутності підстав для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та/або їх обтяжень; 3) прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відмову в ній або зупинення державної реєстрації; 4) внесення записів до Державного реєстру прав; 5) видача свідоцтва про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених статтею 18 цього Закону; 6) надання витягів з Державного реєстру прав про зареєстровані права та/або їх обтяження. Ч. 4 вказаної статті передбачено, що державній реєстрації підлягають виключно заявлені права та їх обтяження за умови їх відповідності законодавству і поданим документам. У відповідності до п.40, 41 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КМУ № 1127 від 25.12.2015 року, державна реєстрація прав проводиться на підставі документів, необхідних для відповідної реєстрації, передбачених статтею 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень " та цим Порядком. 41. Для державної реєстрації права власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна подаються: 1) документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта; 2) технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна; 3) документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси; 4) письмова заява або договір співвласників про розподіл часток у спільній власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна (у разі, коли державна реєстрація проводиться щодо майна, що набувається у спільну часткову власність); 5) договір про спільну діяльність або договір простого товариства (у разі, коли державна реєстрація проводиться щодо майна, будівництво якого здійснювалось у результаті спільної діяльності). Згідно з ч. 1 ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація прав проводиться на підставі: 1) договорів, укладених у порядку, встановленому законом; 2) свідоцтв про право власності на нерухоме майно, виданих відповідно до вимог цього Закону; 3) свідоцтв про право власності, виданих органами приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді; 4) державних актів на право власності або постійного користування на земельну ділянку у випадках, встановлених законом; 5) рішень судів, що набрали законної сили; 6) інших документів, що підтверджують виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно, поданих органу державної реєстрації прав разом із заявою. Ч. 1 ст. 24 вказаного закону передбачено випадки відмови у державній реєстрації прав та їх обтяжень, який є вичерпним. Відповідно до ст. 35 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Вимогами статті 37 закону України «Про іпотеку: Іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Відповідно до Договору іпотеки звернення стягнення здійснюється на підставі: рішення суду; виконавчого напису нотаріуса; позасудового врегулювання у відповідності до умов цього Договору та Закону України «Про іпотеку»; з інших, передбачених законодавством України, підстав. В силу положень Договору іпотеки, право визначення підстави та способу звернення стягнення належать Іпотекодержателю; звернення стягнення на предмет іпотеки з застосуванням позасудового врегулювання здійснюється відповідно до розділу 12 цього договору та відповідно до Закону України «Про іпотеку». Положеннями Розділу 12 передбачено, що за вибором Іпотекодержателя застосовується один із наведених нижче способів звернення стягнення на предмет іпотеки та задоволення вимог іпотекодержателя: 12.1) за рішенням суду; 12.2) у безспірному порядку, на підставі виконавчого напису нотаріуса. Вказане застереження в іпотечному договорі є підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки у добровільному і узгодженому сторонами договору порядку. Той факт, що сторони домовилися про застосування позасудового порядку звернення стягнення на предметом іпотеки свідчить про те, що сторони дійшли згоди, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель набуває права на звернення стягнення на предмет іпотеки згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя в один чи іншій спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, який передбачений Законом України «Про іпотеку». При цьому, можливі способи звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку визначені частиною третьою статті 36 Закону України «Про іпотеку» в редакції, чинній на момент укладення договору іпотеки. Згідно статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку», відповідне застереження в іпотечному договорі, яке передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання - прирівнюється до договору про задоволення вимог іпотекодержателя. Положеннями іпотечного договору передбачено таке застереження щодо передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, у випадку невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем забезпеченого зобов`язання. Згідно статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно»: Державним реєстратором є: 1) громадянин України, який має вищу освіту за спеціальністю правознавство, відповідає кваліфікаційним вимогам, встановленим Міністерством юстиції України, та перебуває у трудових відносинах з суб`єктом державної реєстрації прав; 2) нотаріус; 3) державний, приватний виконавець - у разі накладення/зняття таким виконавцем арешту на нерухоме майно під час примусового виконання рішень відповідно до закону. На підставі рішення Міністерства юстиції України державна реєстрація права власності та інших речових прав у визначених випадках може проводитися в межах декількох адміністративно-територіальних одиниць, визначених абзацем першим цієї частини, або незалежно від місцезнаходження нерухомого майна. Відповідно до статті 6 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», що діяла на момент вчинення оскаржуваної дії, систему органів державної реєстрації прав становлять: 1. Міністерство юстиції України; 2. центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державної реєстрації прав; 3. органи державної реєстрації прав, утворені Міністерством юстиції України в установленому законодавством порядку (далі - органи державної реєстрації прав). Записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав (ч. 1ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). За змістом ч. 2ст. 26 вказаного Закону, у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Також п. 9 ч. 1 ст. 27вказаного Закону визначено, що державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно. Частиною 1ст. 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації прав можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України, його територіальних органів або до суду. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Згідно з іст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно до ст. 8 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Пунктом 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Особливості проведення реєстраційних дій на підставі рішень судів визначені у статті 31-1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Зокрема, відповідно до частини другої цієї статті Державна судова адміністрація України у день набрання законної сили рішенням суду, яке передбачає набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав, внесення змін до записів Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, зупинення реєстраційних дій, внесення запису про скасування державної реєстрації прав або скасування рішення державного реєстратора, забезпечує передачу до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно примірника такого судового рішення. При цьому вказані вимоги мають бути заявлені до осіб, на ім`я яких було зареєстровано право власності (постійного користування), або в інтересах яких було здійснено реєстрацію, оскількипредмет спору безпосередньо стосується їх прав та обов`язків. Однак при вирішенні спору за цим позовом клопотань про залучення до участі у справі як відповідачів таких осіб позивачем заявлено не було та судом вони не були залучені до участі у справі як відповідачі. Відповідачем є особа, яка, за твердженням позивача, є або порушником його прав, або необґрунтовано, на думку позивача, оспорює його права і на яку внаслідок цього може бути покладено обов`язки судовим рішенням. 7. Висновки та мотиви прийнятого рішення. Судом встановлено, що між [PERSON] та Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» 11 липня 2008 року було укладено кредитний договір № 0312/0708/71-224, згідно умов якого ВАТ «Сведбанк» зобов`язаний надати Позивачу кредитні кошти. В забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором між Позивачем та ВАТ «Сведбанк» було укладено іпотечний договір № 0312/0708/71-224-Z-1, засвідчений 11.07.2008 року Приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Дніпропетровської області за реєстровим номером 2681. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором Позивач надав в іпотеку нерухоме майно - квартиру [ADDRESS] . Квартира, передана Позивачем в іпотеку, належала на дату підписання Договору іпотеки Позивачу на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна, посвідченого Приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Дніпропетровської області 11.07.2019р., реєстровий номер 2679. Внесено запис про право власності Банку на предмет іпотеки на підставі рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 47724364 від 11.07.2019 року о 10:07:21, прийняте Державним реєстратором Обласного комунального підприємства «Софіївське бюро технічної інвентаризації» Волос Оленою Володимирівною на підставі Іпотечного договору № 0312/0708/71-224-Z-1, серія та номер 2681, виданий 11.07.2008р. та вимога/іпотечне повідомлення про дострокове погашення заборгованості, серія та номер 7845, виданий 21.05.2019р., видавник АТ «АЛЬФА-БАНК». Під захистом цивільних прав розуміється передбачений законодавством засіб, за допомогою якого може бути досягнуте припинення, запобігання, усунення порушення права, його відновлення і (або) компенсація витрат, викликаних порушенням права. Обраний спосіб захисту має безпосередньо втілювати мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту, тобто мати наслідком повне припинення порушення його прав та охоронюваних законом інтересів. Належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування. Отже, засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. У рішенні від 31.07.2003 у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає не лише запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права. Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі №925/1265/16). Крім того, Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі №338/180/17, від 11.09.2018 у справі №905/1926/16 та від 30.01.2019 у справі №569/17272/15-ц. Законом України від 05.12.2019 №340-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству» (далі - Закон №340-ІХ), який набрав чинності з 16.01.2020, статтю 26 Закону України від 01.07.2004 №1952 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон №1952) викладено у новій редакції. Так, відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини 3 статті 26 Закону №1952 (у редакції, чинній з грудня 2019 року) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Зміст зазначеної правової норми переконливо свідчить про те, що, на відміну від частини 2 статті 26 Закону №1952 у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, чинна редакція встановлює такі способи судового захисту порушених прав та інтересів особи: - судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; - судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; - судове рішення про скасування державної реєстрації прав. При цьому з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Таким чином, суд вважає, що від 11.12.2019 року (тобто на час звернення позивача до суду із цим позовом і ухвалення судом цього рішення) законодавець вже виключив такий спосіб захисту порушених речових прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію права. Відтак застосування позивачем такого способу судового захисту в практичному аспекті не зможе забезпечити і гарантувати позивачу відновлення порушеного права, а значить не надасть останньому ефективний захист її прав. Крім того, додатковим підтвердженням цього висновку є приписи пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону №340-ІХ, згідно з яким судові рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що на момент набрання чинності цим Законом набрали законної сили та не виконані, виконуються в порядку, передбаченому Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» до набрання чинності цим Законом. Отже, за змістом цієї правової норми виконанню підлягають виключно судові рішення: про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, тобто до їх переліку не входить судове рішення про скасування запису про проведену державну реєстрацію права. З огляду на це суд доходить висновку про те, що у зв`язку із викладенням статті 26 Закону №1952 у новій редакції згідно із Законом №340-ІХ, який набрав чинності з 16.01.2020, станом на час звернення позивача до суду та ухвалення цього рішення зазначений закон вже не визначає такого способу захисту порушених прав та інтересів як скасування запису про проведену державну реєстрацію прав на підставі судового рішення, отже, починаючи від 16.01.2020 цей спосіб захисту вже не може призвести до настання реальних наслідків щодо скасування державної реєстрації прав за процедурою, визначеною Законом України №1952. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 23.06.2020 (справа №922/2589/19), яка відповідно до статті 263 ЦПК підлягає урахуванню судом. Відмовляючи у задоволенні заявленого у справі позову, суд також вважає за необхідне звернути увагу позивача на недотримання ним принципу добросовісності, закріпленого у пункті 6 частини 1 статті 3 Цивільного кодексу України. Відповідно до вимог ЦПК завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, №15123/03, §45, 06.12.2007). Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02.11.2004 №15-рп/2004). Добросовісність - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. У подібній правовій ситуації Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 05.06.2018, ухваленій у справі №338/180/17, було застосовано доктрину «venire contra factum proprium» (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини «venire contra factum proprium» знаходиться принцип добросовісності. Наприклад, у статті I.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказується, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 10.04.2019 №81263995 (справа №390/34/17). Оскільки судом встановлено, що право власності відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, власником квартири [ADDRESS] є АТ «АЛЬФА-БАНК» згідно рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 47724364 від 11.07.2019р. є законним. Зі змісту положень ст. 41 Конституції України, ст. 321 Цивільного кодексу України вбачається, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Приписами ч. 2 ст. 321 Цивільного кодексу України встановлено, що особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Стаття 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Право власності АТ «АЛЬФА-БАНК» на спірний об`єкт становить "майно", яке підпадає під захист статті 1 Першого протоколу до Конвенції (див., mutatismutandis, рішення від 24 червня 2003 року у справі "Стреч проти Сполученого Королівства", заява N 44277/98, пункти 32 - 35). Згідно з практикою Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) втручання з боку органів державної влади у право власності особи на майно має здійснюватися за принципом пропорційності, який передбачає дотримання, зокрема, законності втручання, переслідування легітимної мети, та визначення того, чи було воно [втручання] необхідним в демократичному суспільстві. Принцип пропорційності втручання вимагає дотримання справедливої рівноваги між загальними інтересами суспільства та правами приватних власників. Таким чином, має існувати розумний зв`язок між вжитими заходами та їх метою. Ця умова не буде дотримана, якщо на зацікавлену особу було покладено "надмірне обтяження". У будь-якому випадку, щоб відповідати Конвенції, втручання органів держави у право власності конкретної особи на майно повинно бути законним і спрямованим на досягнення справедливого балансу між інтересами суспільства та інтересами такої особи (див. п. 36 рішення у справі "Стреч проти Сполученого Королівства"). Як вбачається з матеріалів справи, АТ «АЛЬФА-БАНК» на законних підставах набув право власності на спірний об`єкт нерухомості, а тому захід впливу, який позивач пропонує вжити до відповідача та який фактично означає позбавлення вказаного відповідача права власності на спірний об`єкт, на думку суду, не відповідає принципу пропорційності, оскільки не забезпечує справедливий баланс між загальними сторін, який не порушував вимоги законодавства в процесі набуття ним права власності на спірне майно. За таких обставин, на основі повно та всебічно досліджених доказів, у сенсі розуміння вимог чинного законодавства, та із застосуванням правових норм до фактичних обставин справи, суд приходить до висновку про недоведеність, необґрунтованість, та як наслідок неможливість задоволення позову [PERSON] до Державного реєстратора Обласного комунального підприємства «Софіївське бюро технічної інвентаризації» Волос Олени Володимирівни, Акціонерного товариства «АЛЬФА-БАНК» «про визнання протиправним та скасування рішення і запису про реєстрацію права власності». Вимоги позивача стосовно скасування запису в реєстрі прав власності на нерухоме майно, щодо реєстрації за АТ «АЛЬФА-БАНК» право власності на нерухоме майно є похідними вимогами, що можуть бути задоволенні лише в разі задоволення основної частини позову. Щодо вирішення питання про скасування заходів забезпечення позову вжиті 12 грудня 2019 року Ухвалою Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області. Відповідно до п.1-4 ст.158 ЦПК України суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи. Клопотання про скасування заходів забезпечення позову розглядається в судовому засіданні не пізніше п`яти днів з дня надходження його до суду. Забезпечення позову - це вжиття судом, в провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують за його позовом про присудження, реальне виконання позитивно прийнятого рішення. Отже, заходи забезпечення позову, за своєю правовою суттю - є гарантією забезпечення інтересів позивача у майбутньому при реалізації судового рішення. Відповідно до п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті. Зважаючи на це, суд при задоволенні позову не вправі скасовувати вжиті заходи до виконання рішення або зміни способу його виконання, за винятком випадків, коли потреба в забезпеченні позову з тих чи інших причин відпала або змінились обставини, що зумовили його застосування. Вирішуючи питання щодо наявності підстав для скасування заходів забезпечення позову, суд враховує, що на даний час винесено рішення по суті, зазначені твердження не спростовані, в зв`язку з цим, суд приходить до висновку, що на теперішній час відсутні підстави для подальшого застосування заходів забезпечення позову. Згідно ч.2ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», підставою для реєстрації обтяження є в тому числі і рішення суду, що набрало законної сили. Таким чином, рішення суду про скасування заходів забезпечення позову є підставою для виключення з Єдиного реєстру заборон записів про заборону відчуження нерухомого майна. 8. Розподіл судових витрат між сторонами. Відповідно до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу. Відповідно до ст. 137 Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Статтею 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Обговорюючи питання розподілу судових витрат, відповідно до ст. 141 ЦПК України, з урахуванням результату розгляду справи, суд вважає за необхідне покласти їх на позивача.

Outcome: dismissed