Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-06 00:00:00

12 червня 2014 року позивач звернулася до Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області із зазначеним позовом до ТОВ «Гранфінресурс» та в обґрунтування своїх позовних вимог посилалася на те, що 28 грудня 2013 року уклала договір № 225487 з метою одержання суми коштів у розмірі 80000 грн. за умовами якого 28.12.2013 р. сплатила 2800 грн. одноразового комісійного внеску, та починаючи з січня місяця 2014 року по травень місяць 2014 року включно сплачувала загальний платіж в сумі 780 грн. 45 коп., який включав щомісячний чистий внесок в сумі 444 грн. 45 коп. - за рахунок якого здійснюється оплата вартості товару чи надаються відповідні суми у позику та адміністративні витрати в сумі 336 грн. - плата за послуги з організації діяльності програми, всього за п'ять місяців 3902 грн. 25 коп., що підтверджується квитанціями, загалом на виконання умов договору нею було сплачено 6702 грн. 25 коп. При цьому менеджер відповідача запевнила, що суму позики в розмірі 80000 грн. вона отримає протягом десяти днів. Однак, у вказаний строк коштів вона не отримала, натомість щомісяця сплачувала черговий місячний внесок за умовами договору. Під час чергової телефонної розмови з відповідачем її запевнили в тому, що суму позики вона отримає, але коли саме не повідомили. Занепокоївшись тривалим ненаданням позики вона звернулася до юриста, який після ознайомлення з умовами договору дійшов висновку, що позивача умисно ввели в оману щодо істотних умов договору та повідомив, що ТОВ «Гранфінресурс» здійснює підприємницьку діяльність без ліцензії. Вважаючи, що вона помилилася щодо суттєвих умов договору, що працівник відповідача при укладенні договору ввів її в оману, що відповідач порушив її права як споживача своєю нечесною підприємницькою діяльністю, позивач просить визнати недійсним договір № 225487 від 28 грудня 2013 року і додатки до нього, стягнути сплачену нею суму одноразового комісійного внеску у розмірі 2800 грн. та 3902,25 грн. сплаченого загального платежу, а всього 6702,25 грн. У судове засідання позивач не з'явилася, натомість надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, свої позовні вимоги підтримала у повному обсязі, проти винесення заочного рішення суду не заперечує. Відповідач в судове засідання не з'явився, про слухання справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Від представника позивача на адресу суду надійшло письмове заперечення на позовну заяву з додатками. В письмових запереченнях представник відповідача просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог позивачу, посилаючись на те, що позивачем не надано жодного доказу на підтвердження того, що оспорюваний правочин укладений з використанням омани. Позивач консультувався щодо умов договору у представників відповідача, йому було досконало надано роз'яснення щодо всіх умов договору, з якими він погодився. Відповідно до умов договору він активується на четвертий день з моменту підписання, а тому позивачу надавався час для вивчення та ретельного аналізу умов договору самостійно або за допомогою інших осіб, в тому числі і юристів. Згідно договору на протязі трьох діб після підписання договору позивач мав можливість розірвати договір в односторонньому порядку з відшкодуванням сплачених ним попередньо грошових коштів. Схему роботи ТОВ «Гранфінресурс» не можна порівняти з пірамідальною схемою, оскільки така являє собою потік грошей від одноразових продажів місць в черзі новим учасникам біля підніжжя піраміди, у вигляді компенсації, яка йде до тих не багатьох, хто заздалегідь розташувався на її верхівці. Програма отримання грошових коштів «Альянс Україна» є накопичуваною системою, яка більше асоціюється не з пірамідою, а з кругообігом. Вважає, що укладена між сторонами угода є видом цивільного договору; сторони врегулювали свої відносини на свій розсуд; змістом договору є, власне ті умови, на яких сторони погоджуються виконувати взяті на себе зобов'язання, що має наслідком виконання зобов'язань для кола осіб, що його підписали. Суд ознайомившись та дослідивши матеріали справи та надані докази, вважає позовні вимоги позивача підлягають задоволенню оскільки вони засновані на вимогах закону та підтверджуються наданими доказами, на підставі встановлених фактичних обставин по справі. За таких підстав, за письмової згоди позивача, суд виніс ухвалу про проведення заочного розгляду справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Судом встановлено, що 28.12.2013 року між [PERSON] та ТОВ «Гранфінресурс» було укладено договір № 225487 про отримання грошових коштів. Відповідно до умов п. 1.1 вищевказаного договору, адміністратор, за згодою Учасника, зобов'язується вчинити від імені та за рахунок Учасника певні дії, спрямовані на отриманні Учасником грошової суми, зазначеної у Додатку № 1 до даного Договору, на умовах діяльності Програми «Альянс Україна», у порядку та строки, що містить Додаток № 2, який є невід'ємною частиною цього Договору, в тому числі: сформувати Реєстр Учасників, забезпечити його адміністрування, організовувати таз проводити Захід по розподілу грошового фонду, надати Учаснику відповідну суму, заявлену для отримання на умовах діяльності Програми, надавати інші послуги і здійснювати інші правочини, погоджені сторонами, у порядку та строки передбачені цим Договором та Додатками до нього. Відповідно до ст. 2 Договору № 225487, Учасник в день підписання договору сплачує одноразовий комісійний внесок та адміністративний платіж, який сплачується не пізніше 15 календарних днів з моменту отримання Дозволу; своєчасно, не пізніше 15 числа кожного місяця, сплачує Загальний платіж, який включає Чистий внесок, за рахунок якого адміністратор надає заявлені для отримання грошової суми та Адміністративні витрати, що є платою за послуги Адміністратора з організації діяльності Програми. Відповідно до договору, його укладено у двох примірниках, по одному для кожної із сторін. Цей договір не є поворотною фінансовою допомогою. Усі додатки до нього є його невід'ємною частиною (а.с. 5-10). Згідно з п. 1.3 ст. 1 додатку № 2 до договору, послуги, які є предметом Договору, надаються шляхом формування реєстрів Учасників Програми «Альянс Україна», метою яких є отримання відповідної грошової суми зазначеної в Додатку № 1 до Договору. Як вбачається з п. 4.1 ст. 4 додатку № 2, після вчасної сплати чергового загального платежу учасник набуває право брати участь у найближчому заході, коли фонд реєстру є достатнім. Конкретні умови отримання учасником заявленої суми визначені у ст. 5 додатку № 2. Адміністратор гарантує учаснику надати обумовлену грошову суму за умови виконання останнім всіх умов договору і додатків до нього. На виконання умов договору, позивач 28.12.2013 року сплатила 2800 грн. одноразового комісійного внеску, що підтверджується квитанцією № 2966.1174.1 (а.с. 11). Окрім того починаючи з січня місяця 2014 року по травень місяць 2014 року включно сплачувала загальний платіж в сумі 780 грн. 45 коп., який включав щомісячний чистий внесок в сумі 444 грн. 45 коп. - за рахунок якого здійснюється оплата вартості товару чи надаються відповідні суми у позику та адміністративні витрати в сумі 336 грн. - плата за послуги з організації діяльності програми, всього за п'ять місяців 3902 грн. 25 коп., що підтверджується квитанціями № 154, № 155 від 15.01.2014 року; № 2966.519.1,№ 2966.519.3 від 14.02.2014 року; № 2992.290.2, №2992.290.4 від 13.03.2014 року; № 981062.15.1, № 981062.15.3 від 12.04.2014 року та № 8166742, № 8166648 від 15.05.2014 року (а.с. 12-17). В позові позивач зазначає, що вказані платежі здійснила з метою отримання у найближчий час позики у розмірі 80000 грн. З часом вона зрозуміла, що позики не отримає і доля її грошей стала невідомою. Позов про визнання угоди недійсною вона обґрунтувала посиланням на ст. ст. 229, 230 ЦК України, ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» вважаючи, що помилилася при укладенні договору, а відповідач ввів її в оману нечесною підприємницькою діяльністю, утворенням пірамідальної схеми. Згідно ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. У разі визнання правочину недійсним особа, яка помилилася в результаті її власного недбальства, зобов'язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Як вбачається із ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину. Сторона, яка своєю необережною поведінкою сприяла помилці, зобов'язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Статтею 19 Закону України «Про захист прав споживачів» заборонена нечесна підприємницька практика. До такої практики віднесена будь-яка діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману - п. 2 абзацу другого ч. 1 ст. 19. Забороняються як такі, що вводять в оману утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів до такої схеми, а не за рахунок продажу або споживання продукції - п. 7 ч. 3 ст. 19. Перелік форм підприємницької діяльності, що вводить в оману, не є вичерпним - ч. 2 ст. 19. правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Відповідно до ч .ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. За положеннями ч. 1, п. 7 ч. 3, ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Забороняються як такі, що вводять в оману, утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів до такої схеми, а не за рахунок продажу або споживання продукції. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Таким чином, указаний Закон установив недійсність правочинів, здійснених із використанням нечесної підприємницької діяльності, яка полягає, зокрема, у введенні в оману споживачів шляхом залучення їхніх коштів із метою реалізації діяльності пірамідальної схеми. Оскільки позивач сплачувала кошти не за товар, а за можливість отримання позики у сумі 80000 грн., товариство без залучення власних коштів формувало групи клієнтів, за рахунок коштів яких здійснювалася виплата позик окремим клієнтам, що є компенсацією за рахунок коштів інших учасників групи, суддя знаходить, що є підстави для визнання вказаного договору нікчемним, то і для визнання договору недійсним. Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 27 березня 2013 року у справі № 6-22цс13 та постанові від 23 травня 2012 року у справі № 6-35цс12, які відповідно до вимог ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для всіх судів України. Задовольняючи позов про визнання угоди недійсною та про повернення позивачу сплачених ним коштів в одинарному розмірі на підставі ч. 1 ст. 216 ЦК України, колегія суддів також приймає до уваги те, що укладений сторонами договір не містить строків та (або) термінів отримання учасником товару/позики, не передбачає будь-якої відповідальності ТОВ „Гранфінресурс" за невиконання умов договору та будь-яких гарантій отримання учасником товару/позики. Натомість договором передбачено, що у випадку неналежного виконання умов договору або не сплати запропонованих адміністратором платежів, учасник позбавляється права на придбання товару/позики, втрачає сплачений адміністративний платіж і позбавляється права на участь у наступному найближчому заході. У разі виявлення учасником бажання розірвати договір протягом 3 календарних днів з моменту його підписання та виконання ним умов ст. 8 Договору, відповідач повертає учаснику 70% внесеного ним вступного платежу, в інших випадках розірвання договору - вступний платіж та адміністративні витрати учаснику не повертаються, повернення коштів відбувається після закриття реєстру. Таким чином, суддя вважає, що умови оспорюваного договору є несправедливими та непрозорими, унаслідок чого утворюється істотний дисбаланс договірних прав і обов'язків на шкоду споживачеві і на користь відповідача, і що ТОВ "Гранфінресурс" здійснює нечесну підприємницьку практику, оскільки фонди групи з придбання товару/позики формуються виключно за рахунок внесків інших клієнтів системи, без залучення коштів товариства, а розподіл коштів фонду групи між клієнтами являє собою реалізацію діяльності пірамідальної схеми. Є підстави вважати, що діяльність відповідача ввела споживача в оману, оскільки програма "Альянс Україна" формується виключно на кошти учасників програми без залучення коштів ТОВ " Гранфінресурс". Оплата товару здійснюється за кошти, внесені учасниками програми і в подальшому учасник, який отримав позику, сплачує внески, які фактично компенсують кошти іншим учасникам програми, тобто один учасник програми за свої власні кошти, без інвестування коштів відповідача оплачує товар іншому учаснику програми. Рішення про передачу позики залежить лише від волі відповідача, який на власний розсуд приймає таке рішення і позивач позбавлений можливості вплинути на це рішення, оскільки немає можливості отримати інформацію про фінансовий стан інших учасників групи. Умовами оспорюваного договору на позивача покладено обов'язок суворо дотримуватися умов договору, в той час як у договорі відсутні умови, які б передбачали настання негативних наслідків для відповідача за невиконання умов Договору, що свідчить про істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків і є порушенням прав позивача. У спірному договорі умова про надання грошей у позику залежить від певних обставин, які можуть взагалі не настати, а тому така умова є несправедливою відносно позивача та вказує, що правочин не направлений на реальне настання правових наслідків. Крім того, оспорюваний Договір та Додатки до нього укладені в рамках створеної відповідачем системи, яка полягає у створенні груп учасників, які бажають придбати товар з розстроченням платежу на досить тривалий час в порядку та на умовах, передбачених Договором та Додатками до нього. Така система вводить в оману споживачів шляхом залучення їхніх коштів з метою реалізації діяльності пірамідальної схеми, що в свою чергу здійснюється за кошти, внесені учасниками програми і відповідач без інвестування коштів оплачує товар іншому Учаснику Програми; також є несправедливою умова про надання грошей у позику за умови сплати позивачем найбільшої суми, що значно перевищує суми інших учасників, проте позивач не володіє інформацією щодо необхідності сплати конкретної суми, яка повинна перевищувати суму інших учасників для отримання бажаної позики. Вбачається, що за умовами договору позивач мала сплачувати кошти не за сам товар (позику), а за можливість одержання права на отримання позики. ТОВ "Гранфінресурс" без залучення власних коштів формувало групи клієнтів, за рахунок коштів яких здійснювалась передача права на отримання позики одному з учасників групи, що є компенсацією за рахунок коштів інших учасників групи, залучених до умов діяльності програми «Альянс Україна». Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що досягнута між сторонами угода порушує права позивача, а діяльність відповідача з реалізації послуг з адміністрування системи є такою, що вводить споживача в оману. Виглядають переконливими доводи позивача про те, що оспорюваний договір вона уклала під впливом недобросовісних дій відповідача, які полягали у навмисному створенні у неї помилкового уявлення про обставини, які мають істотне значення: природи правочину, умов, за яких вона могла отримати позику, інших прав та обов'язків сторін у правочині та ін. Є такими, що заслуговують на увагу доводи позивача про те, що оспорюваний правочин вона уклала внаслідок помилки, причиною якої, зокрема, стали відсутність у неї юридичної освіти та наявність певних складнощів у вивченні нею змісту договору, який виготовлений дуже дрібним шрифтом, а також помилкове сприйняття нею змісту і умов договору. Вона неправильно сприйняла фактичні обставини правочину, що вплинуло на її волевиявлення. Заслуговують на увагу доводи позивача про те, що у випадку вірного розуміння нею усіх умов договору вона ніколи б його не уклала. Суд приймає також до уваги той факт, що на день укладення договору відповідач не мав ліцензії на надання фінансових послуг населення. Так, пунктом 3 частини 1 ст. 9 Закону «Про ліцензування певних видів господарської діяльності» вказано, що відповідно до спеціальних законів ліцензуванню підлягає господарська діяльність, зокрема, із надання фінансових послуг. Згідно з пунктами 1, 5 ч. 1 ст. 1 Закону « Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» під фінансовою установою слід розуміти юридичну особу, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. Фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. Такими фінансовими послугами, як зазначено у пунктах 2, 6, 11 ч. 1 ст. 4 цього ж Закону, вважаються довірче управління фінансовими активами, надання коштів у позику, в тому числі й на умовах фінансового кредиту та адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах. Водночас п. 4 ч. 1 ст. 34 даного Закону передбачено, що національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, у межах своєї компетенції видає ліцензії для здійснення фінансовими установами діяльності з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб. Здійснення такої діяльності дозволяється тільки після отримання відповідної ліценції ( ч. 2 ст. 34 вказаного Закону ). Відповідно до ч. 2 ст. 34 вказаного Закону здійснення такої діяльності дозволяється тільки після отримання відповідної ліценції. Особи, винні у здійсненні діяльності без ліцензії, несуть відповідальність згідно із законами України. Згідно з п. 3 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання ринків фінансових послуг» від 02 червня 2011 року №3462-VI (введено в дію з 09 січня 2012 року) фінансові установи зобов'язані протягом одного року з дня набрання чинності цим Законом привести свою діяльність у відповідність із вимогами цього Закону. На підставі цього Закону Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг (як уповноважений державний орган), затвердила Ліцензійні умови провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах (розпорядження від 9 жовтня 2012 року № 1676 «Про затвердження Ліцензійних умов провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах»). Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що для укладення договору з позивачкою відповідач повинен був отримати у встановленому законом порядку відповідну ліцензію, однак у відповідача її не має. Тому, вчинення ним цього правочину без відповідного дозволу (ліцензії ) в силу ч. 1 ст. 203, ч. ч. 1, 3 ст. 215, ст. 227 ЦК України, є підставою для визнання договору недійсним. Виходячи з правових наслідків недійсності правочину, визначених абз. 2 ч. 1 ст. 216 ЦК України, з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню 6702 грн. 25 коп. на повернення внесених нею за договором платежів.

Outcome: approved