Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-28 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовною заявою про встановлення права власності на домоволодіння на підставі спадкування за законом, мотивуючи свої вимоги тим, що 05 червня 2005 року помер її батько [PERSON]. Після його смерті відкрилася спадщина на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: Дніпропетровська область, Дніпровський район, м. Підгородне, вул. Миру, 2, який належав йому на підставі Договору про надання у безстрокове користування земельною ділянкою, для будівництва від 10.07.1962 року, посвідченого Новомосковською державною нотаріальною конторою за №55-10. Після смерті батька вона отримала свідоцтво про право на спадщину за законом від 23 вересня 2017 року, видане нотаріусом [PERSON], на земельну ділянку площею 0,1000 га, яка розташована за адресою: м. Підгородне, Дніпровського району, Дніпропетровської області, вул.. Миру, 2. Згідно відповіді Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровського району, підставою виникнення права власності є договір про надання у безстрокове користування земельною ділянкою для будівництва індивідуального житлового будинку на право приватної власності від 10.07.1962 року, посвідченого Новомосковською держнотканторою за реєстром №55-10. Але договір в БТІ не зареєстрований. Постановою державного нотаріуса Дніпровської державної нотаріальної контори від 23 вересня 2017 року в отриманні свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок за адресою: Дніпропетровська область, Дніпровський район, м. Підгородне, вул. Миру, 2 їй було відмовлено у звязку з тим, що нею, як спадкоємцем не було надано до нотаріальної контори правовстановлюючий документ на спадкове майно, а саме свідоцтво про право власності на житловий будинок. Просить суд встановити факт наявності права власності на 100% домоволодіння розташованого за адресою м. Підгородне, Дніпровського району, Дніпропетровської області, м. Підгородне, вул. Миру, 2 за померлим [PERSON]. Визнати за [PERSON] право власності на 100% домоволодіння, що розташовано за адресою: Дніпропетровська область, Дніпровський район, м. Підгородне, вул. Миру, 2 в порядку спадкування за законом після смерті її батька [PERSON], який помер 05.06.2005 року. У судове засідання позивач не зявилася, але до його початку надала суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити. Представники відповідача та третьої особи в судове засідання не зявилися. У звязку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч.2\~ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, встановив наступне. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] помер 05 червня 2005 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-КИ №030833, актовий запис №171 від 06 червня 2005 року. (а.с.21). Родинні відносини між позивачем та [PERSON] підтверджується наступними документами: копією свідоцтва про народження серія І-АВ №012570 від 27.12.1967 р., витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища №00018036290 від 12.05.2017 року, копією свідоцтва про укладення шлюбу серія ІV-КИ №271183 від 13.02.1990 р. (а.с.7,11). В матеріалах справи є копія договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального жилого будинку на право особистої власності, з числом кімнат від однієї до пяти включно від 10.07.1962 року, з якого вбачається, що [PERSON] надано земельну ділянку №2 вул. Миру в м. Підгородне, Дніпропетровського району, Дніпропетровської області площею 700 кв.м. для будівництва житлового будинку. (а.с.9-10). На а.с.30 є Акт прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом житлового будинку і господарських будівель індивідуального забудовника від 16 червня 1993 року, з якого вбачається, що житловий будинок №2 по вул. Миру в м. Підгородне, Дніпропетровського району, Дніпропетровської області забудовника [PERSON] було прийнято в експлуатацію. В матеріалах справи є архівний витяг від 16.11.2017 року №Л-380-2017 з рішення Підгородненської міської Ради народних депутатів Дніпропетровського району Дніпропетровської області від 16.06.1993 №83 про затвердження актів приймання в експлуатацію закінчених будівництвом індивідуальних житлових будинків в м. Підгородне, з якого вбачається, що затверджено акт приймання в експлуатацію закінченого будівництвом житлового будинку громадянина [PERSON] по вул. Миру, 2 будинок житловою площею 39,9 м2, загальною площею 48,7 м2, літню кухню, 4 сараї, навіс, уборну, теплицю, колодязь. Рішення на будівництво від 15 червня 1962 року №267. (а.с.16). В матеріалах справи є архівний витяг від 16.11.2017 року №Л-379-2017 з рішення Підгородненської міської Ради народних депутатів Дніпропетровського району Дніпропетровської області від 16.07.1986 №140 про затвердження земельних ділянок до жилих будинків по фактичним обємам та зміни конфігурації земельних ділянок, з якого вбачається, що дозволено затвердити земельні ділянки до житлового будинку по фактичних обмірах та змінити конфігурацію земельного присадибної ділянки громадянину [PERSON] по вул.. Миру, 2 всього 975 м2, норма 700 м2, надлишок 275 м2. (а.с.17). Згідно довідки виданої КП Дніпровського району «Бюро технічної інвентаризації» від 31.08.2016 року №1141 вбачається, що згідно даних архіву КП ДР «БТІ» станом на 31.12.2012 року, архівна справа б/н, за адресою: м. Підгородне, вул. Миру, буд.2, Дніпропетровський район, Дніпропетровська область, власник [PERSON], договір про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на право приватної власності від 10.07.1962 р., посвідчений Новомосковською держнотконторою за реєстром №55-10 в БТІ не зареєстрований. (а.с.13). Таким чином, вищезазначеними доказами встановлено, що спірний житловий будинок з господарськими спорудами належав [PERSON] на праві приватної власності, тому факт наявності права власності не потребує додаткового встановлення судом, у задоволенні цієї позовної вимоги слід відмовити. Як вбачається з копії спадкової справи №817/2005 після померлого [PERSON], 05.06.2005 року, [PERSON], спадщину після смерті батька прийняла, про що свідчить відповідна заява від 02 грудня 2005 року, також вбачається, що дружина померлого [PERSON] від спадщини після смерті чоловіка відмовилася на користь [PERSON]. Частково [PERSON] оформила спадкові права після смерті батька, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 23.09.2017 року на майно у вигляді земельної ділянки площею 0,1000 га, призначеної для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: м. Підгородне Дніпровського району Дніпропетровської області, вул.. Миру, 2. В матеріалах справи є постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 23.09.2017 року, з якої вбачається, що [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок, після смерті [PERSON], так як відсутні документи, що підтверджують право власності на житловий будинок. (а.с.19). Відповідно до ст. ст. 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) та спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Частиною 1 статті 1220 ЦК України передбачено відкриття спадщини внаслідок смерті особи та часом відкриття спадщини є день смерті особи. Останнє місце проживання спадкодавця є місцем відкриття спадщини, що передбачено ч.1 ст.1221 ЦК України. На підставі ст.1261 ЦК України, позивач є спадкоємцем першої черги після смерті батька. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зобов'язано суди застосовувати при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерела права. Згідно з ч. 1 ст. 8 ЦПК України суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. У разі невідповідності закону України міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, суд застосовує міжнародний договір (ч. 5\~ст. 8 ЦПК України). Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлює, що кожен має право на розгляд його справи судом. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ратифікована Україною Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" N 475/97-ВР від 17 липня 1997 року і набрала чинності для України 11 вересня 1997 року. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції) наголошує, що\~пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на подання до суду скарги, пов'язаної з його або її правами та обов'язками цивільного характеру (рішення від 21 лютого 1975 року у справі "Голдер проти Сполученого Королівства" (п. 36). На це "право на суд", в якому право на доступ до суду є одним з його аспектів, може посилатися кожен, хто небезпідставно вважає, що втручання у реалізацію його або її прав цивільного характеру є неправомірним (рішення від 13 жовтня 2009 року у справі "Салонтаджі-Дробняк проти Сербії" (п. 132). Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права. Так до майна в контексті Європейської Конвенції належать визначені законом права відповідно до яких , заявник має право вимагати «законного очікування» фактичного користування права. Зазначене положення висвітлено в рішенні «Рисовський проти України» (ухвала щодо прийнятності від 20 жовтня 2011 року). Так в п. 70 зазначеного рішення визначено «Аналізуючи відповідність цього мотивування Конвенції, Суд підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Отже, права позивача як спадкоємця підлягають захисту в судовому порядку на підставі ст.16 ЦК України шляхом визнання права на спадкове майно. Суд вважає можливим визнати за [PERSON] право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами після смерті [PERSON], оскільки вона вчинила всі дії, необхідні для видачі свідоцтва про право на спадщину, однак у його видачі позивачу було відмовлено з незалежних від неї обставин. Також враховуючи, що визнання права власності на даний житловий будинок за позивачем не порушуватиме права та інтереси інших осіб, суд вважає можливим задовольнити позовні вимоги в цій частині. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial