Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд із позовом до публічного акціонерного товариства «Банк Форум» про визнання недійсним кредитного договору №181/08/26 ZZv від 18.06.2008 р., укладеного із АКБ «Форум», правонаступником якого за всіма правами та обов'язками є ПАТ «Банк Форум». В обґрунтування позовних вимог вказує на те, що між нею та АКБ «Форум», правонаступником якого за всіма правами та обов'язками є ПАТ «Банк Форум» укладено кредитний договір №181/08/26 ZZv від 18.06.2008 року, за умовами якого нею було отримано кредитні кошти в розмірі 100000 доларів США на споживчі цілі. В порушення п.2 ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», банк не надав їй, як споживачу фінансових послуг в галузі споживчого кредитування, в письмовій формі повної інформації про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, яка надається перед укладенням кредитного договору, чим було порушено вимоги чинного закону. Кредитний договір, в тому числі з урахуванням змін до нього, не містить графіку платежів у розрізі сум процентів за користуванням кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до Правил. Вважає, що оспорюваний кредитний договір в момент укладення не відповідав вимогам щодо змісту таких правочинів та порядку їх укладення, встановленим Цивільним кодексом України, Закону України «Про захист прав споживачів», Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління [PERSON] Банку України №168 від 10 травня 2007 року. Також, не відповідають встановленим ч.2 ст. 1054 ЦК України та ч. 10 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» умовам, при настанні яких виникають підстави для дострокового повернення споживчого кредиту, та строкам дострокового повернення, умови пунктів 3.2.2., 3.3.8., 5.3 оспорюваного кредитного договору. Крім того, пунктом 2.10 оспорюваного кредитного договору встановлено, що за обслуговування кредиту в перший місяць кредитування Позичальник в день отримання кредиту сплачує Банку кошти в розмірі 1,5 % від суми кредиту. Вважає, що дана умова договору відповідно до ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживача» та п.3.6. Правил є несправедливою, так як встановлює платіж за дії, які банк здійснює на власну користь. В порушення вимог п. 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління [PERSON] Банку України №168 від 10 травня 2007 року, її не повідомили, як споживача, про покладення на неї валютних ризиків за оспорюваним кредитним договором, а тому вважає, що даний правочин має бути визнано судом недійсним у відповідності до ст. 229 ЦК України, як такий, що вчинений під впливом помилки щодо обставин, що мають істотне значення, а саме можливого збільшення обсягу своїх зобов'язань за оспорюваним кредитним договором на підставі зростання курсу долара США по відношенню до гривні. Представник позивача - [PERSON] в судовому засідання позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просить позов задовольнити. Представник відповідача публічного акціонерного товариства «Банк Форум» в судовому засідані позову не визнав та подав суду письмове заперечення в якому зазначив, що заявлені позовні вимоги є безпідставні, необґрунтовані та недоведені, позивач була ознайомлена з умовами договору та підписавши його погодилася з ними. Також подав суду клопотання про застосування строків позовної давності. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши та оцінивши докази по справі, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають до задоволення, виходячи з наступних підстав: 18 червня 2008р. між АКБ «Форум», правонаступником якого за всіма правами та обов'язками є ПАТ «Банк Форум», та [PERSON] укладено кредитний договір №181/08/26 ZZv ( далі Кредитний договір), за умовами якого банк відкрив позичальнику не відновлювальну кредитну лінію на споживчі цілі з лімітом кредитування 100 000 доларів США, строком по 17.06.2018р., зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами в розмірі 13,5% річних. Згідно п. 2.1 Кредитного договору забезпеченням повернення кредитних коштів сплати процентів за користування та можливої неустойки є договір іпотеки, що укладається з [PERSON] та АКБ «Форум» про передачу в іпотеку житлового будинку за адресою вул. Лісова, 17/2 с. Великі Гаї Тернопільського району Тернопільської області. Як вбачається із розрахунку заборгованості за кредитним договором №181/08/26 ZZv, складеним уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банк Форум», станом на 06.08.2015р., загальний розмір заборгованості [PERSON] в еквіваленті до гривні становить 580466,00 грн. Згідно із статтею 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до статті 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно статті 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 1 статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Статтею 212 ЦПК визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Згідно вимог ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 ЦК України, зокрема договору або іншого правочину (ч. 2 ст. 509, п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України). У відповідності до вимог ст. 546 Цивільного кодексу України, виконання зобов'язання може забезпечуватись неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Згідно вимог ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. За нормами п.3 ч.1 ст.3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є свобода договору.\~ Відповідно до вимог ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно положень ст.536 та ст. 1054 Цивільного кодексу України, необхідною умовою, тобто істотною умовою кредитного договору є розмір процентної ставки, щодо якої сторони повинні дійти згоди. Відповідно до вимог ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом із нарахованими відсотками. Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця, кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форму його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; г) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі), з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; є) строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Згідно п. 7.2 Кредитного договору сторони фіксують свою згоду з тим, що ними узгоджені усі істотні умови, і зобовязуються надалі ніяких претензій одна до одної з цього приводу не мати. Цей договір відображає повне розуміння сторонами його предмету та інших питань, зазначених в цьому договорі. Всі попередні заяви, домовленості чи угоди між сторонами щодо предмету цього договору анулюються з моменту набрання чинності цим договором в частині, що суперечить умовам цього договору. Умови кредитування відповідно до п.2 ст.11 «Про захист прав споживачів» позичальником отримано до укладення цього договору. Таким чином судом встановлено, що сторони у справі під час укладання кредитного договору №181/08/26 ZZv від 18.06.2008 року досягли згоди щодо всіх істотних умов договору. Згідно положень ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Однією з несправедливих є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором. Суд критично оцінює твердження позивача про те, що спірний кредитний договір був укладений для неї на невигідних умовах, оскільки згідно норм ст.ст. 6, 627, 628 ЦК України, відповідно до ст. ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору. Зміст договору становлять умови, визначенні на розсуд сторін і погодженні ними, та умови які є обов'язковими до актів цивільного законодавства. Також суд не бере до уваги посилання представника позивача на те, що банк не надав позивачу для ознайомлення графік погашення кредиту, оскільки дана обставина сама по собі не може бути підставою для визнання договору недійсним. Крім того, з пояснень вбачається, що позивач протягом тривалого часу сплачувала щомісячні платежі по даному кредитному договору. Посилання представника позивача на те, що при укладенні кредитного договору позивача не попередили про покладені на неї валютні ризики суд, не приймає до уваги, оскільки згідно роз'яснень, даних у п.16 постанови Пленуму ВССУ від 30 березня 2012 року № 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для визнання кредитного договору недійсним, оскільки зазначене стосується обох сторін договору й позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті. Крім того, відповідно до статті 36 Закону України "Про [PERSON] України" офіційний курс гривні до іноземних валют встановлюється [PERSON] Банком України. Валютні курси, як зазначено у частині першій статті 8 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання та валютного контролю", встановлюються [PERSON] Банком України за погодженням з Кабінетом Міністрів України. Поряд з цим, згідно Положення про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів, затвердженого Постановою Правління [PERSON] Банку України від 12 листопада 2003року № 496, офіційний курс гривні до іноземних валют, зокрема до долара США, установлюється щоденно. Для розрахунку курсу гривні до іноземних валют використовується інформація про котирування іноземних валют станом на останню дату. Питання стабільності таких курсів законодавче не врегульовано, а фактична зміна курсу долара США по відношенню до національної грошової одиниці України є валютним ризиком, який у даному випадку несуть обидві сторони договору, у тому числі і позивач. Таким чином, при укладенні кредитного договору в іноземній валюті та беручи на себе певні обовязки щодо погашення цього кредиту саме в доларах США, сторони за договором, усвідомлюють, що курс національної валюти України до долару США не є незмінним, та те що зміна цього курсу можливо настане, а тому позивач повинен був передбачити та врахувати підвищення валютного ризику за цим договором. Згідно із вимогами ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Відповідно до вимог ч.1 ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Підстав, передбачених ст.ст.203, 215 Цивільного кодексу України, для визнання спірного договору недійсним судом не встановлено. Враховуючи вищенаведене, беручи до уваги, що на момент укладення оспорюваного договору сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов договору, позичальник [PERSON] була ознайомлена з усіма його умовами та погодилася з ними, та під час розгляду справи судом не встановлено інших підстав для визнання недійсним кредитного договору №181/08/26 ZZv від 18.06.2008 р., суд приходить до висновку що в задоволенні позову слід відмовити. У звязку із тим, що позов не доведено, що є самостійною підставою для його відмови, питання застосування позовної давності судом не розглядається (абзац 3 п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009р. «Про судове рішення у цивільній справі»).

Outcome: dismissed