Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-30 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача з наступними вимогами: 1). визнати недійсним договір про надання споживчого кредиту №014-09.5-84056 від 02.07.2008 року , укладеного між сторонами ; 2). визнати недійсним договір іпотеки від 02.07.2008 року , укладений між сторонами ; 3).зупинити ПАТ«[PERSON] банк Аваль» нарахування пені , відсотків , штрафних санкцій за кредитним договором №014-09.5-84056 від 02.07.2008 року, укладений між сторонами ; 4). виключити з реєстру обтяжень та заборон відчуження рухомого майна за договором іпотеки від 02.07.2008 року , а саме житловий будинок , розташований в смт.Олександрівц по вул. Леніна ,122 А; 5). зобовязати відповідача повернути позивачу у натурі все , що банк отримав на виконання умов за договором кредиту №014-09.5-84056 від 02.07.2008 року. Позов обґрунтовується наступним. На момент укладання вказаних угод відповідач не був уповноваженим банком з надання кредиту готівковою іноземною валютою фізичній особі ,відповідно до ч. З ст.91 ЦК України, п.6 ч. 1ст.4, ст.34, п.5 розділу VIII Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», п.3 ст.1, ч.2 ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України Про систему валютного регулювання і валютного контролю", а тому оспорюваний кредитний договір відповідно до ст. ст. 203, 215, 227 ЦК України є недійсним. Відповідно до ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ . В договорі про надання споживчого кредиту № 014-09.5-84056 від 02.07.2008 року не зазначено, що відповідач є уповноваженим банком на здійснення валютних операцій у видачі кредитів в іноземній валюті фізичним особам для використання на території України ,відповідно до статей 5, 11, 13 Декрету Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 N 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" та п.6 ч. 1 ст.4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" і не могла бути надана, так як відповідач отримав дозвіл лише приблизно через 5 років . У зв'язку з внесенням Законом України від 22.09.2011 N 3795-VІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» змін до ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» після 16.10.2011 надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється. Таким чином, ПАТ «[PERSON] Аваль» відповідно до генеральної ліцензії (з додатком) на здійснення валютних операцій, ст.1054 («Кредитний договір») та п.6 ч. 1 ст.4, ст.34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» мав право надавати споживчий фінансовий кредит іноземною валютою з використанням його на території України та виконати кредитний договір № 014-09.5- 84056 від 02.07.2008 року, лише з дати видачі генеральної ліцензії по 16.10.2011 року. Всупереч вимогам п.1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 80, 91, 92 ЦК України, ст.11 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» позивачу при підписанні кредитного № 014-09.5-84056 від 02.07.2008 року відповідачем не було надано інформації про особу кредитодавця , його правоздатність та дієздатність. Відповідно до ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має траво на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Згідно з п. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Вказані положення відповідачем не були дотримані. Вищезазначений кредитний договір зі сторони банку був підписаний начальником Олександрівського відділення [PERSON] без документального підтвердження її повноважень та повноважень Олександрівського відділення на вчинення від імені юридичної особи цього правочину. Суми грошових зобовязань у розрізі сукупної вартості кредиту, виданих резидентам України фізичним особам на споживчі цілі у іноземній валюті, з урахуванням знецінення гривні по відношенню до іноземних валют - збільшилась у більше ніж 4-5 рази. А тому,вбачаються ознаки боргової кабали, у розумінні пункту а) статті 1 «Додаткової конвенції про скасування рабства, работоргівлі та інститутів і звичаїв, подібних до рабства» (підписаної від імені України 31.11.1958 року) та ознаки рабства у розумінні пункту 1 статі 1 «Конвенції про рабство від 25 вересня 1926 року» (підписаною Українською РСР 29.08.1956 року). Ці витрати є несправедливою умовою договору, вони не повязані із збільшенням процентної ставки по кредиту, що також суперечить п.п.З. п.5 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів». Несправедлива умова кредитного договору по валютним ризикам, містить елементи примусу, адже споживачі, в силу своїх субєктивних прав та обовязків, не можуть нести ризик знецінення національної валюти. Функція регулювання курсу гривні та її стабільності покладена на Національний банк України . За змістом кредитного договору визначено, що кредит було надано на споживчі цілі. Саме порядок виконання грошових зобовязань повинен бути зрозумілий споживачеві. І саме ціна в гривнях за користування послугами банку - є істотною умовою, яку не можливо розуміти із договору. Згідно п.п. 10, п.3. ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що несправедливими є, зокрема, умови договору про установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору, а саме ціну в гривнях за користування послугами банку , що є істотною умовою, не можливо зрозуміти із договору. Згідно пунктів в,д,і ч.2 ст. 11 вказаного Закону - перед укладенням договору про надання споживчого кредиту - кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Зазначені положення містяться і в «Правилах надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», затверджених Постановою НБУ №168 від 10.05.2007 року. Відповідач не повідомляв позивача у письмовій формі перед укладанням договору споживчого кредиту про зазначене. Також є незаконною вимога банку виконувати боргові зобовязання по виплаті процентів за кредит у іноземній валюті. Так , ст. 32 Закону України «Про Національний банк України» прямо забороняє використання в якості засобу платежу інших грошових одиниць, окрім гривні, на території України. Цей факт є прикладом використання нечесної підприємницької практики, яка вводить в оману споживача стосовно ціни або способу розрахунку ціни, шляхом пропонуванням для реалізації продукції за визначеною ціною, якщо існують підстави вважати, що продавець або виконавець не зможе надати таку продукцію за такою ціною або у таких обсягах, що можна передбачити з огляду на пропоновану ціну та характеристики продукції . Відповідно п.6 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнав та пояснив , що , згідно Закону України «Про банки і банківську діяльність», відповідач на підставі банківської ліцензії має право надавати кредити та бути суб'єктом кредитних зобов'язань. Банківська ліцензія та письмовий дозвіл на здійснення банком валютних операцій, видані НБУ ,відповідно до ст.47 наведеного Закону , та порядку, визначеному Положенням НБУ № 275, є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій у розумінні ч. 2 ст. 5 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19.02.1993 року №15-93 . Вказані документи у відповідача на час укладання договорів з позивачем були в наявності. Генеральні ліцензії надаються на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання. Пункт «в» ч.4 ст.5 наведеного Декрету передбачає вимогу отримання індивідуальної ліцензії НБУ на здійснення операцій щодо надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Однак, на сьогодні законодавством не встановлено терміни і суми кредитів в іноземній валюті, як критерії їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування. Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування режиму індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій, єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами статті 5 наведеного Декрету є наявність у банку генеральної ліцензії (банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями) на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому порядку. Відповідно до пункту1.5 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління НБУ від 14.10.2004 року №483 - використання іноземної валюти як засобу платежу на території України без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише операцій уповноваженого банку, на здійснення яких НБУ видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями). А тому , надання та одержання кредиту в іноземній валюті та сплата процентів за цим кредитом не потребує наявності індивідуальної ліцензії. Підписанням кредитного договору, позичальник підтвердив, що перед його укладенням він повідомлений в письмовій формі про всі умови споживчого кредитування в АТ «[PERSON] Аваль» та орієнтовну сукупну вартість кредиту, що підтверджується повідомленням про Умови кредитування, які є невідємною частиною Кредитного договору, та не має зауважень, претензій щодо наданої інформації, яка є повною, необхідною, доступною, достовірною та своєчасною, і що у разі курсу іноземної валюти (валюти кредиту) відносно національної грошової одиниці України, всі валютні ризики несе позичальник. При цьому йому зрозуміло і він погоджується з тим, що зміна курсу іноземної валюти відносно національної грошової одиниці України може привести, до значних збитків та погіршення його фінансового стану і що такі обставини не є підставою для зміни або розірвання цього договору, договорів забезпечення, а також невиконання ним зобовязань за вищезазначеними договорами (стаття 15 Кредитного договору).А тому ,є безпідставними ствердження позивача про начебто порушення банком його прав як споживача при укладенні кредитного договору. При укладенні кредитного договору всі істотні умови були погоджені сторонами: 1. Згода щодо усіх істотних умов відповідно до статті 638 ЦК України, а саме: а) сума, мета і строк кредиту (п.п. 1.1.1; 1.1.2; 1.1.5; 1.1.6; 1.1.7 кредитного договору); б) умови і порядок його видачі та погашення ( ст. ст. 6, 7 кредитного договору); в) спосіб забезпечення зобовязань позичальника (ст. 5 кредитного договору); г) відсоткова ставка (п. 1.2 кредитного договору); д) порядок плати за користування кредитом (ст. З кредитного договору); е) порядок зміни та припинення дії договору (ст. ст. 8, 9 кредитного договору); ж) відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору (ст. 16 кредитного договору). 2. Кредитний договір укладений в письмовій формі (ст. 1055 ЦК України). 3. Сторони кредитного договору мали необхідний обсяг цивільної дієздатності (п. 15.1 кредитного договору). 4. Волевиявлення сторін було вільним і відповідало їх внутрішній волі. Добровільність укладення кредитного договору виявляється у вільному обранні банку, до якого звернувся позивач, а також вирішенні банком питання про можливість оформлення відносин з ним, добровільне погодження майбутніх прав і обовязків сторін у рамках закону. Безперечними фактами визнання позивачем умов кредитного договору є отримання ним кредитних коштів, здійснення їх повернення та сплата відсотків за їх користування. Чинним законодавством України не закріплена стабільність курсу гривні до іноземних валют, при укладанні договорів про кредитування саме в доларах США, тим самим беручи на себе зобовязання повернути кредитні кошти в цій валюті, позивач був обізнаний, що курс національної валюти України до долара США не є незмінним, і зміна цього курсу, можливо, відбудеться, а тому повинен був передбачити і врахувати підвищення валютного ризику за кредитним договором. Зі змісту ст.ст.1046, 1054 ЦК України випливає, що відповідальність за валютні ризики лежить саме на позичальнику. Враховуючи це та укладаючи кредитні договори на значний (тривалий) строк, позивач свідомо прийняв на себе ризик зміни курсу української гривні до долара США. Ризик коливання курсу гривні щодо курсу іноземної валюти не може розглядатися як помилка щодо природи правочину, прав та обовязків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням, у звязку з тим, позичальник самостійно приймав рішення про доцільність укладання кредитного договору. За ризик настання несприятливих наслідків у результаті укладення кредитних договорів, в тому числі і в разі погіршення економічної ситуації в країні, відповідальність покладається виключно на позичальника (ст.13 кредитного договору). Уклавши кредитний договір на умовах, які в ньому вказані, позичальник фактично погодився з тим, що в існуючих на момент укладення договору умовах за результатами здійсненого ним розрахунку він буде мати можливість виконувати умови цього договору, а тому наступ для позивача несприятливих наслідків за договором є його власним ризиком. З огляду на викладене, ненадання банком споживачу інформації про наявні форми кредитування, податковий режим сплати процентів та недоліки схем кредитування відповідно до ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», коливання курсу валют не є підставою визнання кредитного договору недійсним, оскільки за змістом ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст.203 ЦК України. При укладенні Кредитного договору всі вимоги, встановлені нормами чинного законодавства, були дотримані, в звязку з чим позовні вимоги про визнання кредитного договору є безпідставними. Представник позивача заявив про застосування спливу позовної давності , що є підставою для відмови у позові. Відповідно до ст. 257 ЦК України та п. 16.7 кредитного договору встановлено позовну давність тривалістю у 3 роки. Позивач отримав кредитні кошти 03.07.2008 року, строк позовної давності сплинув 03.07.2011 року, а тому він звернувся з позовною заявою про визнання недійсним кредитного договору та застосуванням наслідків його недійсності після спливу позовної давності. Заслухавши сторони , дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, враховуючи наступне. Судом встановлено, що 02.07.2008 року між відкритим акціонерним товариством «[PERSON] Аваль», назву якого змінено на ПАТ «[PERSON] Аваль», та [PERSON] було укладено кредитний договір №014-09.5-84056 ( том.1 а.с.59-63), згідно умов якого банк надає позичальнику кредит у розмірі 25 500 доларів США на придбання обєкту нерухомості - житлового будинку в смт.Олександрівці по вул.Леніна,122а, строком 240 місяці з датою остаточного погашення кредиту 03.07.2028 року, процентна ставка 13,50 % річних. Позичальник зобов'язується отримати кредит, використати його за цільовим призначенням, повернути кредитору суму кредиту, сплатити проценти за користування кредитом та комісії згідно умов договору та тарифів кредитора, а також виконати інші обов'язки, визначені цим договором. За іпотечним договором від 02.07.2008 року , укладеного між позивачем та відкритим акціонерним товариством «[PERSON] Аваль» ( том.1а.с.26-31), в забезпечення вимог за наведеним кредитним договором, іпотекодержатель має право у випадку невиконання іпотекодавцем своїх зобовязань за кредитним договором отримати задоволення за рахунок належному йому заставленого майна - житлового будинку під номером 122 А, що знаходиться за адресою : смт.Олександрівка , вул.Леніна. Зі сторони відповідача вказані договори були підписані начальником Олександрівського відділення Кіровоградської обласної дирекції ВАТ«[PERSON] Аваль» [PERSON] та головним економістом [PERSON] , що діяли на підставі Положення про Олександрівське відділення Кіровоградської обласної дирекції ВАТ«[PERSON] Аваль» та довіреності , посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] від 20.04.2007 року за реєстром №2239 ( том 1 а.с.158-163 ,166-169 ). А тому , твердження позивача , що кредитний та іпотечний договори зі сторони банку було підписано неправомочними особами не відповідає дійсності. Спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови , проводячи кредитні виплати та страхуючи майно та власне життя ( том.1 а.с.171-181 ,том 2 а.с.122-144) ; відповідач надав позивачу документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки у додатках до кредитного договору «Сукупна вартість кредиту» ( том.1 а.с.71-73 , том.2 а.с. 225), «Перелік комісій , інших фінансових зобовязань позичальника , що входять до сукупної вартості кредиту» (том 1 а.с.66-67) та «Графік погашення кредиту»( том 2 а.с. 223-224), які підписані позивачем , міститься повна інформація стосовно умов кредитування . В ході судового розгляду справи не знайшли свого підтвердження доводи позивача щодо його необізнаності відносно умов кредитного договору.\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Суд враховує ту обставину, що позивач вивчивши кредитний ринок, що складався на момент оформлення кредитного договору, обрав оптимальну для себе модель кредитування, подав заяву до банку на отримання кредиту, погодився з умовами кредитного договору, скріпивши його своїм підписом та вчинив дії на виконання його умов, завірив договір іпотеки житла у нотаріуса, отримавши від відповідача суму кредиту, виражену в доларах США, які й повинен повернути відповідачу на умовах, визначених у кредитному договорі. Банком зобовязання за договором було виконано у повному обсязі , про що свідчить копії меморіального валютного ордеру №OPG987132 від 03.07.2008 року , заяв на видачу готівки №№063189117,063189004,063189192 від 03.07.2008 року ( том.1 а.с.68-69, том 2 а.с.188 ). Згідно ч.6 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено право споживача протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору.\~ Однак, споживач не скористався своїм правом щодо відкликання згоди на укладення договору та навпаки, прийняв виконання умов договору, шляхом його підписання та виконання, з отриманням кредиту і з частковим виконанням умов кредитного договору. Статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину. Так, згідно вказаної статті, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним За правилами ст. 1054 ЦК України, надання кредитів та їх повернення здійснюється виключно на договірних відносинах. Згідно ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, свобода договору. Відповідно до ст. 6 ЦК України, сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Безпідставними є доводи позивача щодо порушення банком при укладенні кредитного договору таких засад цивільного законодавства, як справедливість, добросовісність та розумність, передбачених пунктом 6 ч.1 ст.3 ЦК України. Відповідно до ст.638 ЦК України, договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. При цьому, істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Судом встановлено, що 06.06.2008 року [PERSON] звернувся до ВАТ\~«[PERSON] Аваль» із заявою про надання кредиту на задоволення своїх споживчих потреб в сумі 25 500 доларів США строком на 240 місяців ( том 1 а.с.55). Із змісту кредитного договору вбачається, що сторони правочину досягли згоди, щодо усіх обставин, які мають істотне значення для укладення такого правочину (сума кредиту, процент за користування ним, строки повернення, розмір щомісячного платежу, тощо). Позивач ознайомився з текстом кредитного договору і підписав кожну його сторінку без будь-яких застережень. Порушення принципу справедливості позивач вбачає в тому, що оскільки кредитний договір укладено в іноземній валюті, всі ризики знецінення національної валюти покладаються на нього як на споживача банківських послуг. З доводами позивача щодо порушення принципу справедливості наданням кредиту в іноземній валюті не можна погодитися, виходячи з наступного. Відповідно до ст.8 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» валютні курси встановлюються Національним Банком України за погодженням з Кабінетом Міністрів України. Положенням про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів, затвердженого постановою Правління Національного Банку України від 12 листопада 2003 року № 496, передбачено, що офіційний курс гривні до іноземних валют, зокрема до долару США, установлюється щоденно. З наведеного вбачається, що незмінність курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплена, тому, укладаючи кредитний договір в іноземній валюті, сторони приймали на себе певні ризики на випадок зміни валютного курсу. Укладаючи з банком кредитний договір в іноземній валюті, у позивача не було будь-яких законних підстав вважати, що зміна встановленого на день підписання договору валютного курсу не настане. Статтею 627 ЦК України закріплений принцип свободи договору, згідно якого сторони вільні в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості. Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Частина перша ст. 203 ЦК України встановлює, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до ст. 524 Цивільного кодексу України - зобов'язання має бути виражене в грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Згідно ст. 192 ЦК України, законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Правовідносини з надання кредиту регулюються параграфом 2 глави 71 ЦК України. Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю є Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19.02.1993 р. № 15-93 . Згідно ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст. 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», до кредитних відносяться операції зазначені у п. 3 ч. 1 та у пунктах 3 - 7 ч. 2 ст. 47 цього Закону, у тому числі розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик. [PERSON], розміщення залучених коштів шляхом надання кредитів є однією з основних банківських операцій. В розумінні ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», до коштів відносяться гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Надаючи кредит, банк розміщує залучені ним кошти, як у національній валюті (гривні) так й в іноземній валюті. Статті 47, 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначають операції банків із розміщення залучених коштів на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Стаття 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» встановлює ряд обмежень і заборон, що стосується умов здійснення окремих банківських операцій. Статтею 533 ЦК України передбачено, що грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених Законом. Законом України "Про банки і банківську діяльність" встановлено, що кошти в розумінні цього Закону, це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Згідно п.3 частини першої ст.47 цього ж Закону на підставі банківської ліцензії банки мають право здійснювати такі банківські операції як розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик. Статтею 5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю"встановлено, що Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій , які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії , на весь період дії режиму валютного кредитування. Пунктом 2.3 Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженого постановою Правління НБУ від 17.07.2001р. №275, передбачено, що за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу НБУ банк має право здійснювати операції з валютними цінностями, до яких належить і іноземна валюта. При цьому пунктом 5.3 цього Положення визначено, що письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом КМ України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю". ВАТ «[PERSON] Аваль» мав банківську ліцензію НБУ №10 від 27.03.1992 р. і всі до неї Додатки, в тому числі на операції з валютними цінностями,залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України і додатків до дозволу НБУ №10-4 від 27.03.1992р. з правом залучення іноземної валюти на валютному ринку України ( том 1 а.с.52-54). В правовій позиції Верховного Суду України у справі N 6-190цс15 від 16.09.2015 року зазначено про те , що не суперечить чинному законодавству України стягнення заборгованості за кредитним договором в іноземній валюті, якщо саме вона надавалась за договором і позивач просить стягнути суму у валюті. Разом зі стягненням заборгованості в іноземній валюті суд має право стягнути й проценти за кредитним договором в іноземній валюті, оскільки такий процент є не фінансовою санкцією, а платою за користування грошима. Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. 16.10.2011 року вступив у силу Закон України від 22.09.2011 року N 3795-VI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг"\~\~ , згідно з яким ч.1 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" було доповнено абзацом третім, відповідно до якого надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється. У справі, яка є предметом розгляду , кредитний договір укладено сторонами 02.07.2008 року. На час укладення цього кредитного договору Закон України "Про захист прав споживачів" не передбачав заборони на надання споживчих кредитів в іноземній валюті. Вищезазначені обставини переконують суд в необґрунтованості та недоведеності поданого позивачем позову стосовно основної вимоги про визнання недійсним кредитного договору , а тому вона підлягає відхиленню. Оскільки не підлягає задоволенню основна позовна вимога щодо визнання недійсним кредитного договору , то відповідно - суд вважає за необхідне відмовити і у задоволенні інших похідних позовних вимог: визнання недійсним договору іпотеки від 02.07.2008 року ; зупинення відповідачем нарахування пені , відсотків , штрафних санкцій за кредитним договором; виключення з реєстру обтяжень та заборон відчуження рухомого майна за договором іпотеки ; зобовязання відповідача повернути у натурі все , що було отримано на виконання умов за кредитним договором. Суд погоджується з доводами представника відповідача про сплив позовної давності , про застосування якого ним було заявлено. Однак , оскільки суд відмовляє у задоволенні позову по суті позовних вимог, то судом строк позовної давності не застосовується. Оскільки у задоволенні позову має бути відмовлено , а позивач , згідно Закону України Про захист прав споживачів на час звернення до суду з позовом був звільнений від сплати судового збору , судові витрати необхідно покласти за рахунок держави.

Outcome: dismissed