Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-07 00:00:00

У серпні 2021 року представник позивача - адвокат Швець М.В., яка діє в інтересах позивача звернулась до суду із вищевказаним позовом. В обґрунтуванні позовних вимог зазначила, що 09.11.2019 року приблизно о 22-30 годині було викрадено сім-карту з мобільного телефону позивача. 10.11.2019 року о 00:37год. та 02:39 год. позивач, побоюючись несанкціонованого зняття коштів з рахунку в АТ КБ «ПриватБанк» одразу заблокував свій рахунок та картки в АТ КБ «ПриватБанк». 11.11.2019 року позивач звернувся до ПрАТ «Киъвстар», де йому перевипустили сім-карту та зареєстрували абонентом передплаченого зв`язку. Після відновлення сім-карти позивачу на телефон стали надходити СМС-повідомлення про те, що на нього оформлені кредити. Так він дізнався, що в невідомий йому спосіб 10.11.2019 року невідома особа оформила на його ім`я кредити в різних фінансових установах, а саме: договір позики № 1049760 в ТОВ "Веллфін" на суму 3500 грн., ТОВ "Кредитна установа "Європейська кредитна група" - на суму 2000 грн., ТОВ "Гоуфінгоу" - на суму 2 000 грн. 21.11.2019 року [PERSON] звернувся із заявою про злочин до Покровського відділення поліції Криворізького Дніпропетровській області, яким було розпочато кримінальне провадження № 12021046740000447 від 30.07.2021 року. Позивач неодноразово звертався з листами до фінансових установ, в яких були оформлені кредити, зокрема до ТОВ "Веллфін", однак на жодне звернення відповіді надано не було. [PERSON] не укладав ні письмового, ні електронного договору позики з ТОВ "Веллфін", не отримував грошових коштів та не користувався ними. У зв`язку із наведеним, просить визнати недійсним договір позики № 1049760, укладений 10.11.2019 року від імені [PERSON] з ТОВ "Веллфін", а також стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10000 грн. Ухвалою суду від 25 серпня 2021 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Ухвалою суду від 23 вересня 2021 року витребувано у ТОВ "Веллфін", ТОВ "Українське бюро кредитних історій" та у ПрАТ "КИЇВСТАР" письмові докази. Представник позивача надала клопотання в якому просила розглядати справу без її участі та участі позивача, позовні вимоги підтримують в повному обсязі, не заперечують проти заочного порядку розгляду справи. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, правом подання відзиву на позовну заяву не скористався, на виконання ухвали суду витребувані докази не надав. Суд, відповідно до ч.1 ст.280 ЦПК України, з урахуванням згоди представника позивача на проведення заочного розгляду справи, вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Справа розглядається за відсутності учасників справи, тому у відповідності до ст. 247 ч. 2 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню з огляду на наступне. Судом встановлено, що 21.11.2019 року [PERSON] звернувся до Покровського ВП Криворізького ВП ГУНП в Дніпропетровській області із заявою про злочин, в якій зазначив, що невідома йому особа заволоділа грошовими коштами у сумі 11500 грн. шляхом оформлення на позивача онлайн кредитів в різних фінансових установах (а.с.14-15). Підрозділом дізнання Відділення поліції № 3 КРУП ГУНП у Дніпропетровській області 29.07.2021 року на підставі ухвали слідчого судді Жовтневого районного суду м. кривого Рогу Дніпропетровської області внесено відомості в ЄРДР № 12021046730000447 за ч.1 ст.190 КК України за фактом шахрайства стосовно [PERSON] (а.с.38-43). Згідно відомостей «Українського бюро кредитних історій» по особі позивача [PERSON] наявна інформація про оформлений кредит 10.11.2019 року на суму 3500 грн. у кредитора ТОВ "Веллфін" строком до 21.11.2019 року З листа «Українського бюро кредитних історій» від 23.04.2021 року вбачається, що ними було запитано ТОВ «Веллфін» з метою підтвердження наявності згоди позивача [PERSON] на збір, зберігання, використання та поширення інформації через бюро. ТОВ «Веллфін» підтвердило, що [PERSON] є клієнтом їх організації та надав згоду на передання даних до бюро. Коригування за договором проведене не було, оскільки інформація коректна та виправленню не підлягає. Оскільки шахрайські дії стосовно [PERSON] не підтвердились. Відсутні підстави для вилучення кредитної історії [PERSON] (а.с.30). На виконання ухвали суду «Українське бюро кредитних історій» надано відповідь про те, що кредитором ТОВ «Веллфін» по позичальнику [PERSON] в бюро був переданий кредитний договір № 1049760 від 10.11.2019 року. Всі деталі оформлення кредитного договору необхідно запитувати у кредитора, бюро не володіє такою інформацією (а.с.104). Як вбачається з відповіді АТ "Райффайзен Банк Аваль" [PERSON] не є клієнтом їх організації (а.с.33). Згідно відповіді АТ КБ «Приват Банк», 10.11.2019 року за зверненням [PERSON] було заблоковано його платіжні карти № [NUMBER] о 02:39:54 та № [NUMBER] о 00:37:53 (а.с.8). Позивачем та його представником направлялись заяви до ТОВ «Веллфін» з метою отримання документів, підтверджуючих укладання [PERSON] кредитного договору з ТОВ «Веллфін» 10.11.2019 року, які отримані представником відповідача (а.с.75-77). У відповідь ТОВ «Веллфін» направило на адресу [PERSON] вимогу про стягнення заборгованості за договором позики, де зазначило, що 10.11.2019 року між [PERSON] та ТОВ «Веллфін» було укладено Договір позики № 1049760 від 10.11.2019 року та запропоновано сплатити заборгованість, яка станом на 01.03.2020 року становила 17731 грн., з яких 3500 грн. основного боргу та 14231 грн. заборгованість про прострочених відсотках (а.с.78). Згідно відповіді ПрАТ "КИЇВСТАР" від 23.04.2021 року телефонний номер [NUMBER] у період з 09.11.2019 року до 09:34 години 11.11.2019 року обслуговувався знеособлено (анонімно) та вказаний номер за гр.. [PERSON] як абонентом не був зареєстрований. З 9:34 години 11.11.2019 року по 20.11.2019 року телефонний номер [NUMBER] обслуговується відповідно до публічного договору та був зареєстрований за абонентом передплаченого зв`язку а саме за гр. [PERSON] (а.с.12). На виконання ухвали суду ПрАТ "КИЇВСТАР" також було надано витребувані докази з яких вбачається, що в період часу з 09.11.2019 року по 11.11.2019 року, а саме 10.11.2019 року о 07-05 годині відбулось телефонне звернення особи до колл-центру ПрАТ "КИЇВСТАР" щодо блокування абонентського номеру [NUMBER] , особа яка зверталась не надала необхідну інформацію для ідентифікації її як користувача номеру [NUMBER] та у блокуванні номеру відмовлено. 11.11.2019 року о 09:28 год. в магазині по [ADDRESS] особа (абонент), що звернулась з приводу заміни сім-карти, пройшла ідентифікацію за унікальною інформацією (було вірно названо три останні номери, на які були здійснені дзвінки) та вказаній особі (абоненту) безкоштовно було видано нову сім- карту з абонентським номером [NUMBER] . 11.11.2019 року о 09:34год. в магазині по [ADDRESS] (абонентом) було подано заяву на реєстрацію його абонента передплаченої форми обслуговування за номером [NUMBER] . Телефонний номер [NUMBER] був зареєстрований за гр. [PERSON] (а.с.116-117). Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованість на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частина 1 ст. 205 ЦК України надає право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом та визначає форми у яких може вчинятися правочин, до яких відносяться усна та письмова (електронна) форма правочину. Відповідно до ч. 1 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Таким чином, законодавець надає право сторонам обрати форму укладено договору зокрема - електронну. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Згідно ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства (ч. 7 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Відповідно ч. 1 ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа, який використовується для ідентифікації автора та/або підписувань електронного документа іншими суб`єктами електронного документообігу. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа. З урахуванням викладеного, лише наявність електронних підписів сторін підтверджує їх волю, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, забезпечує ідентифікацію сторін та цілісність документа, в якому втілюється воля останніх. Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис». Нормою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено порядок укладення електронного договору. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Також, приписами ст. 12 цього закону передбачено поняття «підпис у сфері електронної комерції». Так, якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Згідно ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Стаття 640 ЦК України передбачає, що договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Відповідно ч. 1 ст. 642 ЦК України, відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Статтею 509 ЦК України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Відповідно до ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно ч. 3 ст. 5 Закону України «Про електронну комерцію», правочини не можуть бути визнано недійними у зв`язку з його вчинення в електронній формі, якщо інше не передбачено законом. Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він визнаний судом недійсним. Згідно ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Аналіз змісту частини третьої статті 215 ЦК України свідчить про те, що договір може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка не була його учасником, за обов`язкової умови встановлення судом факту порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Саме по собі порушення сторонами договору при його укладенні окремих вимог закону не може бути підставою для визнання його недійсним, якщо судом не буде встановлено, що укладеним договором порушено право чи законний інтерес позивача і воно може бути відновлене шляхом визнання договору недійсним. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верхового суду від 11.09.2019 року у справі № 522/11532/15-ц. Згідно ч. 2 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. При цьому доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Відповідач, будучи достеменно обізнаним про наявність на розгляді у суді даного спору, отримавши ухвалу про відкриття провадження та копії позовної заяви з додатками, не скористався своїм правом надання відзиву на позов та доказів, які б спростовували доводи позивача, зокрема докази на підтвердження факту укладення спірного правочину, змісту його істотних умов, підписання кредитного договору у будь-який спосіб позивачем [PERSON] , а також отримання позивачем кредитних коштів. Крім того, відповідачем всупереч вимог ухвали суду від 23.09.2021 року не надано витребуваних доказів, зокрема: оригіналу Договору позики № 1049760 від 10.11.2019 року, укладеного від імені [PERSON] з ТОВ «Веллфін», а також повну інформацію щодо способу підписання позивачем оспорюваного договору та наданих позивачем для ідентифікації документів; оригіналу платіжного доручення про перерахунок коштів згідно Договору позики № 1049760 від 10.11.2019 року, укладеного від імені [PERSON] з ТОВ «Веллфін»; документів, що свідчать про відкриття банківського рахунку на ім`я [PERSON] для обслуговування позики та банківську виписку з цього рахунку за весь період користування коштами. Відповідно до ч.10 ст.84 ЦПК України, у разі неподання учасником справи з неповажних причин або без повідомлення причин доказів, витребуваних судом, суд залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання, а також яке значення мають ці докази, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у його визнанні, або може здійснити розгляд справи за наявними в ній доказами, або, у разі неподання таких доказів позивачем, - також залишити позовну заяву без розгляду. Таким чином, дослідивши надані позивачем докази кожен окремо та у їх сукупності, суд дійшов висновку про доведеність відсутності вільного волевиявлення та відповідно не укладення позивачем спірного Договору позики, відсутності підтвердження отримання ним кредитних коштів, у зв`язку з чим суд вважає заявлені позовні вимоги обґрунтованими належним чином та не спростовані відповідачем, а отже позов слід задовольнити, визнавши недійсним договір позики № 104976 від 10.11.2019 року, укладений між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю "Веллфін". Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких належать витрати, зокрема на професійну правничу допомогу. Згідно ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. З наданих позивачем доказів на підтвердження понесених витрат встановлено, між позивачем [PERSON] та адвокатом Швець М.В. було укладено договір про надання правничої допомоги від 05.02.2021 року, відповідно до якого сторони домовились, що вартість однієї години адвоката складає 500 грн. (а.с.46-47). Також, представником позивача надані суду підписані сторонами акти приймання-передачі правничої допомоги від 25.03.2021 року, 20.04.2021 року, 30.07.2021 року, 12.08.2021 року, з детальним описом виконаних адвокатом робіт до договору від 05.02.2021 року із зазначеним витраченого часу з надання правничої допомоги, а також квитанції про сплату позивачем послуг адвоката на загальну суму 10000 грн.(а.с.49). У зв`язку з наведеним суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача понесені ним витрати на правничу допомогу у сумі 10000 грн. Згідно із ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. У зв`язку із задоволенням позовних вимог, відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, а також враховуючи, що позивача звільнено від сплати судового збору, з відповідача на користь держави підлягають стягненню витрати зі сплати судового збору у розмірі 908 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved