Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом посилаючись на те, що йому на праві власності належать нежитлові приміщення № 1 поз. 1-3, 13-17, площею 111,5 кв.м., приямки літ. a\З\, а\4\, а\5\, а\6\; у загальному користуванні: приміщення ІІ,- площею 8,1 кв.м., приміщення ІІІ- площею 5,2 кв.м., приміщення ІV- площею 16,3 кв.м., ганок а\9\, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], право власності на які він набув на підставі рішення Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровськ від 18.05.2015 року у справі № 200\\17802\\14ц, яке набрало законної сили 29 травня 2015 року. З моменту придбання нежитлових приміщень та до нинішнього часу позивач користується цим приміщенням, використовує його у власній діяльності. Окрім того, позивач утримує власне нерухоме майно, здійснює поточні та капітальні ремонти цих приміщень. У вересні 2016 року позивач дізнався, що це приміщення належить іншій особі, а саме: на підставі договору купівлі-продажу серія\\номер [NUMBER] від 26.05.2005 року посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Рохман Л.А. право власності на вказані приміщення зареєстровано за [PERSON]. На підставі рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 червня 2011 року у справі № 2-182/11 спірне майно витребувано на користь Відкритого акціонерного товариства «Дніпромеханомонтаж» з незаконного володіння [PERSON]. Визнано за ВАТ «Дніпромеханомонтаж» право власності на нерухоме майно - в виробничій будівлі літ. А-5, в цокольному поверсі приміщення № 1 поз 1-3. 13-17, площею 111.5 кв м. приямки літ. аЗ, а4, а5, а6; в загальному користуванні: приміщення - II, площею 8.1 кв.м., приміщення - ІІІ, площею 5.2 кв.м., приміщення IV - площею 16.3 кв.м., ганок літ. а9, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. 01 серпня 2012 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6-6231св12 рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 червня 2011 року у справі № 2-182/11 залишено в силі. 18.04.2013 року між [PERSON] та ВАТ «Дніпромеханомонтаж» було укладено у простій письмовій формі договір купівлі-продажу нерухомого майна. За цим договором Позивач придбав у ВАТ «Дніпромеханомонтаж» нежитлові приміщення № 1, 2 в будівлі [ADDRESS]. Дана обставина встановлена рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 травня 2015 року у справі № 200/17802/14-ц. Зокрема, рішенням Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровськ від 18.05.2015 року у справі № 200/17802/14 за позовом [PERSON] до ВАТ «Дніпромеханомонтаж» було задоволено позовні вимоги [PERSON] про визнання дійсним договору купівлі-продажу, визнання права власності на нерухоме майно, та визнано право власності на спірне приміщення за [PERSON] У вересні 2016 року позивачу стало відомо, що 16.10.2013 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на майно в виробничій будівлі літ. А-5, в цокольному поверсі приміщення № 1 поз 1-3. 13-17, площею 111.5 кв м. приямки літ. аЗ, а4, а5, а6; в загальному користуванні: приміщення - II, площею 8.1 кв.м., приміщення - ІІІ, площею 5.2 кв.м., приміщення IV - площею 16.3 кв.м., ганок літ. а9, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] зареєстровано право власності за [PERSON] на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 7728330 від 08.11.2013 року, яке прийнято на підставі договору купівлі-продажу серія\\номер [NUMBER] від 26.05.2005 року посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Рохман Л.А. Також позивачу стало відомо, що 16.12.2013 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір іпотеки серія та номер 1162 посвідчений приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Огнєвою Н.О. та на підставі якого, внесено запис про обтяження об'єкту нерухомості. Позивач вважає, що договір іпотеки суперечить вимогам чинного законодавства, оскільки його укладено з грубим порушенням ст. 5 Закону України "Про іпотеку", оскільки, предметом іпотеки може бути майно, яке належить на праві власності іпотекодавцю. [PERSON] не була власником спірних нежитлових приміщень, а, відповідно, не може передавати його в іпотеку, тобто у неї відсутнє право розпоряджатися спірним приміщенням, а волевиявлення позивача, як власника цих приміщень, на їх передачу в іпотеку - не було, своїми діями [PERSON] та [PERSON] не визнають право власності позивача на спірні приміщення. Тому просить визнати недійсним вказаний договір іпотеки, скасувати реєстрацію права власності на спірне приміщення за [PERSON] та скасувати державну реєстрацію обтяження на підставі договору іпотеки. Позивач у судове засідання не з'явився, про день і час розгляду справи повідомлений належним чином, представник позивача надав суду заяву про розгляд справи за його відсутністю та за відсутності позивача. Відповідно до вказаної заяви, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідачі та треті особи в судове засідання не з'явилися, заперечень, пояснень та доказів не надали, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, тому суд вважає за можливе розглянути справу відповідно правил ст.169, 224, 225, 226 ЦПК України - заочно. В зв'язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Згідно статті 14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої Законом. Право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду. Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові та службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно ст. 321 Цивільного кодексу України і ст. 41 Конституції України право власності є нерушимим. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійснення. Як роз'яснив Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ у постанові Пленуму N 5 від 07.02.2014 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав", вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Як встановлено в судовому засіданні, рішенням Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 10.06.2011 року у справі № 2-182/11 за позовом ВАТ «Дніпромеханомонтаж» до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], треті особи - приватні нотаріуси ДМНО Якушева Г.С., Анісімов В.Е., Рохман Л.А., про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, визнання права власності, витребування майна, визнано за ВАТ «Дніпромеханомонтаж» право власності на нерухоме майно - в виробничій будівлі літ. А-5, в цокольному поверсі приміщення № 1 поз 1-3. 13-17, площею 111.5 кв м. приямки літ. аЗ, а4, а5, а6; в загальному користуванні: приміщення - II, площею 8.1 кв.м., приміщення - ІІІ, площею 5.2 кв.м., приміщення IV - площею 16.3 кв.м., ганок літ. а9, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та витребувано на користь ВАТ «Дніпромеханомонтаж» з незаконного володіння [PERSON]. Зазначене рішення суду залишено в силі ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.08.2012 року № 6-6231св12. 18.04.2013 року між Позивачем та ВАТ «Дніпромеханомонтаж» було укладено у простій письмовій формі договір купівлі-продажу нерухомого майна. За цим договором Позивач придбав у Третьої особи нежитлові приміщення № 1, 2 в будівлі [ADDRESS]. Рішенням від 18.05.2015р року Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська у справі № 200/17802/14 за позовом [PERSON] до ВАТ «Дніпромеханомонтаж» було визнано дійсним договір купівлі-продажу від 18.04.2013 року, та визнано право власності на спірні приміщення за [PERSON]. Рішення суду вступило в законну силу 29.05.2015 року. Відповідно до ст. 1291 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов'язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Проте, незважаючи на це, 08.11.2013 року Державним реєстратором Дніпропетровського міського управління юстиції прийнято рішення про державну реєстрацію права та їх обтяжень, індексний номер: 7728330 про реєстрацію права власності в виробничій будівлі літ. А-5 в цокольному поверсі приміщення № 1 поз. 1-3, 13-17, площею 111,5 кв.м., приямки літ. a\З\, а\4\, а\5\, а\6\; у загальному користуванні: приміщення ІІ,- площею 8,1 кв.м., приміщення ІІІ- площею 5,2 кв.м., приміщення ІV- площею 16,3 кв.м., ганок а\9\, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], приміщення 1 за [PERSON]. Враховуючи наведені фактичні обставини справи, а також норми чинного законодавства, суд погоджується із доводами позивача в частині відсутності правових підстав для прийняття рішення про державну реєстрацію права та їх обтяжень, індексний номер: 7728330 від 08.11.2013 року про реєстрацію права власності на спірне приміщення за [PERSON], а відтак воно підлягає скасуванню. Також підлягає скасуванню запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про право власності № 3289286 від 16.10.2013 року. Також підлягають задоволенню позовні вимоги в частині визнання договору іпотеки недійсним. 16 грудня 2013 року у Державному реєстрі речових прав на приміщення № 1 поз. 1-3, 13-17, площею 111,5 кв.м., приямки літ. a\З\, а\4\, а\5\, а\6\; у загальному користуванні: приміщення ІІ,- площею 8,1 кв.м., приміщення ІІІ- площею 5,2 кв.м., приміщення ІV- площею 16,3 кв.м., ганок а\9\, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], приміщення 1 зареєстровано іпотеку та обтяження на підставі договору іпотеки від 16.12.2013 року, за яким іпотекодавцем є [PERSON], а іпотекодержателем є [PERSON], договір іпотеки від 16.12.2013 року посвідчено Огнєвою Надією Олександрівною, приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу. Згідно ст. 5 Закону України "Про іпотеку" встановлено, що предметом іпотеки можуть бути один або декілька об'єктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об'єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом. Зазначене свідчить, що предметом іпотеки може бути майно, яке належить на праві власності іпотекодавцю. Судом встановлено, що нерухоме майно в виробничій будівлі літ. А-5 в цокольному поверсі приміщення № 1 поз. 1-3, 13-17, площею 111,5 кв.м., приямки літ. a\З\, а\4\, а\5\, а\6\; у загальному користуванні: приміщення ІІ,- площею 8,1 кв.м., приміщення ІІІ- площею 5,2 кв.м., приміщення ІV- площею 16,3 кв.м., ганок а\9\, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], приміщення 1 не належало та не належить на праві власності [PERSON], отже не могло бути надано в іпотеку, тобто, [PERSON] незаконно розпорядилась спірними приміщеннями. Позивачем доведено наявність у нього права власності на спірне майно, що є предметом оспорюваного ним договору іпотеки, що свідчить про правомірність його вимоги про визнання оспорюваного ним договору іпотеки недійсним, оскільки [PERSON] (іпотекодавець за оспорюваним договором), всупереч ст. 5 Закону України "Про іпотеку", не будучи власником спірного майна, неправомірно уклала з [PERSON] оспорюваний позивачем договір іпотеки від 16 грудня 2013 року, який посвідчено Огнєвою Надією Олександрівною, приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу. Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року N 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" судам відповідно до ст. 215 ЦПК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша ст. 219, частина перша ст. 220, частина перша ст. 224 ЦК тощо), та оспорювані правочини - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга ст. 222, частина друга ст. 223, частина перша ст. 225 ЦК тощо). Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року N 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" згідно ст. ст. 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Таким чином, право позивача обрати такий спосіб захисту свого порушеного права як визнання недійсним правочину, стороною якого він не є, залежить від того, чи порушеного таким правочином його право. У випадку встановлення такого порушення, визнання правочину недійсним є способом захисту порушеного права позивача, котрий він може обирати на власний розсуд. Виходячи з викладеного, суд приходить до висновку, що позивачем обрано вірний спосіб захисту порушеного права, оскільки оскаржуваний договір іпотеки від 16.12.2013 року між [PERSON] та [PERSON] безпосередньо стосуються прав та охоронюваних законом інтересів позивача, оскільки за спірною угодою було надано в іпотеку, майно, яке є його власністю. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. ст. 316, 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання права власності, якщо це право не визнається або оспорюється іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. На підставі викладеного суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ст. 17 Закону України "Про іпотеку" іпотека припиняється у разі визнання іпотечного договору недійсним, відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку. Враховуючи те, що при нотаріальному посвідченні договору іпотеки нотаріусом було внесено записи до реєстрів заборони та іпотек, то при визнанні недійсним іпотечного договору його сторони повинні повернутись у стан який існував до укладання та посвідчення такого договору, тобто записи в реєстрах заборон та іпотек підлягають вилученню. Згідно ст. 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, частиною другою вказаної статті передбачено, що записи скасовуються якщо підстави, за яких вони були внесені, визнані судом недійсними. За таких обставин поновлення прав позивача, окрім скасування державної реєстрації права власності за [PERSON] та визнання договору іпотеки від 16.12.2013 року недійсним, здійснюється також шляхом скасування державної реєстрації обтяження на підставі договору іпотеки від 16.12.2013 року. На підставі викладеного,

Outcome: approved