Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-23 00:00:00

У листопаді 2014 року позивач публічне акціонерне товариство "ВТБ Банк" (далі - ПАТ "ВТБ Банк") звернулося до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 28.07.2008 року між відкритим акціонерним товариством "ВТБ Банк" (далі - ВАТ "ВТБ Банк"), правонаступником якого є ПАТ "ВТБ Банк" та [PERSON] укладено кредитний договір №73Г03-08, відповідно до умов якого позивачем надано відповідачу кредит на купівлю автомобіля у сумі 32796,00 доларів США на строк 7 років з 28.07.2008 року до 27.07.2015 року. Процентна ставка за користування кредитом становила 13,5% річних. Погашення кредиту здійснюється шляхом сплати щомісячних ануїтетних платежів у сумі не менше 509,00 доларів США в період з 21 по 28 число кожного місяця, починаючи з серпня 2008 року згідно графіку погашення капіталу та процентів, який є невід'ємним додатком до кредитного договору. [PERSON] одержала та використала за цільовим призначенням кошти, отримані в кредит. П.4.1. кредитного договору від 28.07.2008 року №73Г03-08 встановлено, що позичальник зобов'язується повернути банку отриманий кредит, сплатити банку проценти за користування кредитом та щомісячну комісію у валюті кредиту в розмірі та в порядку, встановленому п.8.1. кредитного договору в строк до 27.07.2015 року включно. Позичальник не дотримується умов кредитного договору, не сплачує щомісячно платежі у розмірі та порядку, визначеному договором. Згідно з п.4.5. кредитного договору від 28.07.2008 року №73Г03-08 позичальник зобов'язаний повністю повернути кредит, сплатити нараховані проценти та щомісячну комісію незалежно від настання строку виконання зобов'язання, зокрема, у випадку порушення позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором, в тому числі несплати процентів за користування кредитом та щомісячної комісії (в тому числі неналежної сплати процентів та комісії). Відповідно до п.6.3 кредитного договору у випадку вимоги банку про дострокове повернення кредиту, сплату процентів та комісії позичальник зобов'язаний зробити повне погашення заборгованості за кредитним договором, тобто повернути отриманий кредит, сплатити всі нараховані проценти та комісії протягом 30 (тридцяти) календарних днів з моменту одержання вимоги банку. Про свою вимогу банк може повідомляти позичальника по телеграфу, шляхом відправлення рекомендованих листів з повідомленням або шляхом доставки нарочним позичальнику за вказаною в кредитному договорі адресою. Станом на 21.07.2014 року загальна сума заборгованості [PERSON] за кредитним договором 28.07.2008 року №73Г03-08 становить 122604,24 долари США та складається із поточної заборгованості зі сплати кредиту (основного боргу) у сумі 6322,01 долари США, що еквівалентно 74810,89 грн., поточної заборгованості зі сплати кредиту (основного боргу) у сумі 2236,84 доларів США, що еквівалентно 26469,43 грн., строкової заборгованості зі сплати процентів за користування кредитом у сумі 36,85 доларів США, що еквівалентно 436,06 грн., простроченої заборгованості зі сплати процентів за користування кредитом у сумі 114,84 доларів США, що еквівалентно 1358,95 грн., трьох відсотків річних, нарахованих за порушення зобов'язання щодо повернення кредиту у сумі 33,82 долари США, що еквівалентно 400,17 грн., трьох відсотків річних, нарахованих за порушення зобов'язання щодо сплати відсотків за користування кредитом у сумі 8,45 доларів США, що еквівалентно 99,99 грн., суми простроченої комісії за кредитом у розмірі 541,70 грн., пені у розмірі 0,5% за кожен день простроченої комісії у сумі 334,65 грн., пені за прострочення термінів сплати кредиту та відсотків за користування кредитом у сумі 1534,00 доларів США, що еквівалентно 18152,41 грн. З цих підстав ПАТ "ВТБ Банк" просило стягнути з відповідача на його користь заборгованість за кредитним договором у сумі 122604,24 грн., а також судовий збір у сумі 1226,05 грн. До початку розгляду справи по суті представником позивача було подано заяву про збільшення розміру позовних вимог, у якій він просив суд стягнути з відповідача на користь ПАТ "ВТБ Банк" заборгованість за кредитним договором у сумі 16080,74 доларів США, що згідно з офіційним курсом НБУ на 24.03.2015 року складає 376707,47 грн., а також судовий збір у розмірі 3654,00 грн. До початку розгляду справи по суті [PERSON] звернулася з зустрічним позовом до ПАТ "ВТБ Банк" про захист прав споживача, визнання кредитного договору недійсним, застосування наслідків недійсності правочину та застосування двосторонньої реституції, мотивуючи його тим, що при укладенні спірного договору банком порушено Закон України "Про захист прав споживачів", сторонами не досягнуто згоди з усіх істотних умов договору, а тому його слід визнати недійсним, застосувати наслідки недійсності правочину та застосувати двосторонню реституцію шляхом зобов'язання ПАТ "ВТБ Банк" повернути [PERSON] сплачені за кредитним договором відсотки, пеню, штрафи, комісії тощо. За таких обставин, позивач за зустрічним позовом просила суд визнати недійсним кредитний договір від 28.07.2008 року №73Г03-08, застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину та застосувати двосторонню реституцію шляхом зобов'язання ПАТ "ВТБ Банк" повернути [PERSON] сплачені за кредитним договором від 28.07.2008 року №73Г03-08 відсотки, пеню, штрафи, комісії. Зустрічний позов [PERSON] до ПАТ "ВТБ Банк" про захист прав споживача, визнання кредитного договору недійсним, застосування наслідків недійсності правочину та застосування двосторонньої реституції прийнято до спільного розгляду з первісним позовом ПАТ "ВТБ Банк" до [PERSON] про стягнення заборгованості, а вимоги за зустрічним позовом об'єднано в одне провадження з первісним позовом. 10.07.2015 року, [PERSON] подала до суду заяву про уточнення позовних вимог та зміну предмета позову, в якій просила суд визнати кредитний договір від 28.07.2008 року №73Г03-08 недійсним з моменту його укладення, застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину та застосувати двосторонню реституцію, а саме: зобов'язати ПАТ "ВТБ Банк" повернути [PERSON] сплачену по кредитному договору від 28.07.2008 року №73Г03-08 відсотки, пеню, штрафні, комісії, а саме ПАТ "ВТБ Банк" повертає [PERSON] 37200,00 доларів США та 21914,00 грн., а [PERSON] повертає ПАТ "ВТБ Банк" 32796,00 доларів США. У серпні 2015 року третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, [PERSON] звернувся до суду з позовом до ПАТ "ВТБ Банк", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: [PERSON], про захист прав споживача, визнання кредитного договору недійсним, визнання недійсним договору застави, застосування наслідків недійсності правочину та застосування двосторонньої реституції. Позов обґрунтований тим, що при укладенні кредитного договору від 28.07.2008 року №73Г03-08 банком порушено Закон України "Про захист прав споживачів", сторонами не досягнуто згоди з усіх істотних умов договору, а тому його слід визнати недійсним, застосувати наслідки недійсності правочину та застосувати двосторонню реституцію. Крім того, на думку [PERSON], договір застави №64Г09-08 від 28.07.2008 року є недійсним з моменту його укладення, оскільки його умови суперечать вимогам чинного законодавства, він укладений без його згоди, як співвласника майна. З цих підстав [PERSON] просив суд визнати кредитний договір від 28.07.2008 року №73Г03-08, укладений між позивачем та відповідачем, недійсним з моменту його укладення, визнати договір застави від 28.07.2008 року №73Г03-08 року №64Г09-08 недійсним з моменту його укладення, застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину та застосувати двосторонню реституцію. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги свого довірителя з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог підтримав, просив суд їх задовольнити, а у задоволенні позовів [PERSON] і [PERSON] - відмовити. Відповідач за первісним позовом, який також є представником [PERSON], у судовому засіданні зустрічний позов своєї довірительки підтримав, просив суд його задовольнити, свій позов, як третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, підтримав, просив суд його задовольнити, а у задоволенні позову ПАТ "ВТБ Банк" просив суд відмовити. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позов ПАТ "ВТБ Банк" підлягає задоволенню, у задоволенні ж позовів [PERSON] та [PERSON] слід відмовити з наступних підстав. З матеріалів справи вбачається, що 28.07.2008 року між ВАТ "ВТБ Банк", правонаступником якого є ПАТ "ВТБ Банк" та [PERSON] укладено кредитний договір №73Г03-08, відповідно до умов якого позивачем надано відповідачу кредит на купівлю автомобіля у сумі 32796,00 доларів США на строк 7 років з 28.07.2008 року до 27.07.2015 року. Процентна ставка за користування кредитом становила 13,5% річних. Погашення кредиту здійснюється шляхом сплати щомісячних ануїтетних платежів у сумі не менше 509,00 доларів США в період з 21 по 28 число кожного місяця, починаючи з серпня 2008 року згідно графіку погашення капіталу та процентів, який є невід'ємним додатком до кредитного договору (т.1, а.с.14-23). Згідно з ч.1 ст.1054 ЦК України кредитодавець зобов'язується за кредитним договором надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Судом встановлено, що кредитні кошти в обсязі, визначеному договором, були надані ПАТ "ВТБ Банк" відповідачеві [PERSON], які вона використала за цільовим призначенням (т.1, а.с.24). П.4.1. кредитного договору від 28.07.2008 року №73Г03-08 встановлено, що позичальник зобов'язується повернути банку отриманий кредит, сплатити банку проценти за користування кредитом та щомісячну комісію у валюті кредиту в розмірі та в порядку, встановленому п.8.1. кредитного договору в строк до 27.07.2015 року включно. У відповідності до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Однак [PERSON] не виконує взяті на себе за кредитним договором від 28.07.2008 року №73Г03-08 зобов'язання щодо своєчасного та у повному обсязі погашення кредиту, допустила заборгованість зі сплати кредиту та процентів за його користування. Ст.610 ЦК України визначено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Ст.549 ЦК України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. За положеннями ч.1 ст.550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання. Згідно з п.4.5. кредитного договору від 28.07.2008 року №73Г03-08 позичальник зобов'язаний повністю повернути кредит, сплатити нараховані проценти та щомісячну комісію незалежно від настання строку виконання зобов'язання, зокрема, у випадку порушення позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором, в тому числі несплати процентів за користування кредитом та щомісячної комісії (в тому числі неналежної сплати процентів та комісії). Відповідно до п.6.3 кредитного договору у випадку вимоги банку про дострокове повернення кредиту, сплату процентів та комісії позичальник зобов'язаний зробити повне погашення заборгованості за кредитним договором, тобто повернути отриманий кредит, сплатити всі нараховані проценти та комісії протягом 30 (тридцяти) календарних днів з моменту одержання вимоги банку. Про свою вимогу банк може повідомляти позичальника по телеграфу, шляхом відправлення рекомендованих листів з повідомленням або шляхом доставки нарочним позичальнику за вказаною в кредитному договорі адресою. 06.08.2014 року ПАТ "ВТБ Банк" надіслало відповідачеві [PERSON] лист-вимогу від 31.07.2014 року №5317/1-2.2 про дострокове повернення всієї суми заборгованості за кредитним договором, однак остання не вжила жодних заходів, спрямованих на її виконання (т. 1, а.с.25). Згідно з п.9.1. кредитного договору від 28.07.2008 року №73Г03-08 у випадку прострочення виконання позичальником своїх зобов'язань щодо повернення кредиту та/або сплати процентів, а також комісій позичальник сплачує неустойку у вигляді пені в розмірі 0,5 (нуль цілих п'ять десятих) відсотка в день від суми невиконаних зобов'язань. Вказана неустойка розраховується по дату повного виконання всіх зобов'язань по погашенню заборгованості. Пеня за прострочення термінів сплати кредиту та процентів за його користування, нарахована позивачем, складає 6690,07 доларів США, що згідно з офіційним курсом НБУ на 24.03.2015 року складає 155797,34 грн. За приписами ч.1 ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу. Ч.1 ст.625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Ч.2 ст.625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У відповідності до роз'яснень, викладених у п.18 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у своїй постанові від 30.03.2012 року №5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин", за змістом ст.552, ч.2 ст.625 ЦК України стягнення трьох процентів річних від простроченої суми полягає в отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов'язання. Три проценти річних за прострочення виконання [PERSON] зобов'язання щодо своєчасної та у повному обсязі сплати кредиту та процентів за його користування складають 109,8 доларів США, що згідно з офіційним курсом НБУ на 24.03.2015 року складає 2566,01 грн. Отже, загальна сума заборгованості, яка підлягає стягненню з [PERSON] за кредитним договором від 28.07.2008 року №73Г03-08, складається з поточної заборгованості зі сплати кредиту (основного боргу) у сумі 2502,91 доларів США, що згідно з офіційним курсом НБУ на 24.03.2015 року становить 58287,38 грн., простроченої заборгованості зі сплати кредиту (основного боргу) у сумі 5981,33 доларів США, що згідно з офіційним курсом НБУ на 24.03.2015 року становить 139292,28 грн., поточної заборгованості зі сплати процентів за користування кредитом у сумі 10,96 доларів США, що згідно з офіційним курсом НБУ на 24.03.2015 року становить 255,23 грн., простроченої заборгованості зі сплати процентів за користування кредитом у сумі 785,67 доларів США, що згідно з офіційним курсом НБУ на 24.03.2015 року становить 18296,56 грн., простроченої суми заборгованості за комісією у розмірі 1777,83 грн., заборгованості зі сплати пені у розмірі 0,5% за кожен день прострочення, нарахованої у зв'язку з порушенням зобов'язання по сплаті комісії у сумі 443,83 грн., пені за порушення термінів сплати кредиту та процентів за користування кредитом у сумі 6690,07 доларів США, що згідно з офіційним курсом НБУ на 24.03.2015 року становить 155797,34 грн., трьох процентів річних за прострочення виконання зобов'язання у сумі 109,8 доларів США, що згідно з офіційним курсом НБУ на 24.03.2015 року складає 2566,01 грн. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позов ПАТ "ВТБ Банк" слід задовольнити, стягнути з [PERSON] заборгованість за кредитним договором від 28.07.2008 року №73Г03-08 у розмірі 16080,74 доларів США, що згідно з офіційним курсом НБУ на 24.03.2015 року становить 376707,47 грн. Щодо зустрічного позову [PERSON], то слід зазначити наступне. Як стверджувала позивач за зустрічним позовом, банком порушено ч.2 ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів", оскільки ні перед укладенням спірного кредитного договору, ні протягом його дії, ПАТ "ВТБ Банк" не повідомив позивача у письмовій формі про умови надання кредиту, а також не надав в повному обсязі інформації про умови кредитування, тип процентної ставки, орієнтовану сукупну вартість кредиту, вартість послуги з оформлення кредитного договору, строк, на який кредит може бути отриманий, варіанти повернення кредиту і його умови, необхідність здійснення оцінки майна й, якщо оцінка необхідна, ким вона здійснюється, податковий режим сплати відсотків і державні субсидії, на які споживач має право, або вказівка, від кого споживач може одержати докладну інформацію, позитивні й негативні аспекти пропонованих схем кредитування. Крім того, [PERSON] вказує, що позивачем в порушення вимог ст.21 Закону України "Про захист прав споживачів" було примусового укладено договори страхування лише з вказаною відповідачем страховою компанією, чим було порушено право споживача на свободу вибору відповідної страхової компанії. Також, як стверджувала [PERSON], в порушення вимог ч.12 ст.10 Закону України "Про захист прав споживачів" банк не попередив її, що послуги, зважаючи на їх ціну (вартість), явно не задовольнятимуть інтереси і вимоги позивача, не попередив про те, що вартість кредиту може істотно зрости, ніж це очкувалось під час укладення договору, а отже позичальника поставлено в невигідне становище, так як банк також залишив за собою право в односторонньому порядку в будь-який час підвищувати процентну ставку. Окрім цього, на думку позивача за зустрічним позовом, банком порушено вимоги п.4 ст.11 та п.4 ст.21 Закону України "Про захист прав споживачів", а саме порушено принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач, неправомірно встановлено п.п.4.3,8.1 кредитного договору комісію у розмірі 2,77% та у розмірі 0,03% від суми кредиту. Також на думку [PERSON] банком порушено вимоги ст.ст.627,638,1056 ЦК України, зокрема, сторонами не досягнуто згоди з усіх істотних умов кредитного договору від 28.07.2008 року №73Г03-08, внаслідок чого договір слід визнати недійсним з моменту його укладення. Згідно ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Ч.3 ст.203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. За приписами ч.1 ст.627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Ч.1 ст.628 ЦК України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. П.2.3. кредитного договору від 28.07.2008 року №73Г03-08 передбачено, що позичальник, підписуючи цей договір, підтверджує, що він письмово ознайомлений з інформацією про особу і місцезнаходження банку, про його кредитні умови та умови договору застави, що запропоновані банком, а також про сукупну вартість кредиту та послуг з оформлення договорів застави та страхування та інші фінансові зобов'язання. Позичальник цим підтверджує свою згоду із зазначеними діючими умовами. Відповідно до п.10.3. кредитний договір укладено в двох примірниках, кожний з яких має однакову юридичну силу, по одному примірнику для кожної із сторін. Оригінал цього кредитного договору позичальник отримав в день його підписання. Згідно п.10.2. кредитного договору від 28.07.2008 року №73Г03-08 кредитний договір вступає в дію з моменту підписання і діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань. Таким чином, зі змісту кредитного договору від 28.07.2008 року №73Г03-08 вбачається, що сторони досягли всіх істотних умов договору та погодилися з його умовами, про що свідчать їх особисті підписи на вказаному договорі. Судом також встановлено, що укладаючи оспорюваний кредитний договір, сторони діяли вільно, на власний розсуд вибираючи контрагента та визначаючи його умови. Так, підписавши кредитний договір від 28.07.2008 року №73Г03-08, позичальник погодився з усіма його умовами. Крім того, п.1.1. кредитного договору від 28.07.2008 року №73Г03-08 встановлено фіксовану відсоткову ставку за користування кредитними коштами в розмірі 13,5% річних. П.1.2. кредитного договору передбачено встановлення акційної відсоткової ставки за користування кредитними коштами в розмірі 7,77% річних у разі страхування предмету застави в ТДВ "Страхова компанія "ВіДі Страхування". Акційна процентна ставка діє виключно на період дії договору страхування (полісу), укладеного зі страховиком. П.1.4 кредитного договору передбачено страхування позичальником предмету застави в іншій, акредитованій банком, страховій компанії. В такому разі використовується відсоткова ставка за кредитними коштами, встановлена п.1.1. кредитного договору (13,5% річних). Також на момент укладення сторонами кредитного договору діяв Закон України "Про захист прав споживачів" в редакції Закону №3161-ІV від 01.12.2005 року, в якій в абзаці 2 ч.4 ст.11 зазначено, що споживач не зобов'язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. Відтак, банк при укладенні спірного кредитного договору не вимагав від позикодавця сплати комісійних винагород та зборів, крім тих, що передбачені кредитним договором від 28.07.2008 року №73Г03-08. Щодо твердження [PERSON] про порушення банком вимог ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів", то слід зазначити, що згідно даної законодавчої норми у договорі про надання споживчого кредиту може зазначатися, що відсоткова ставка за кредитом може змінюватися залежно від зміни облікової ставки Національного банку України або в інших випадках. Про зміну відсоткової ставки за споживчим кредитом споживач повідомляється кредитодавцем письмово протягом семи календарних днів з дати її зміни. Без такого повідомлення будь-яка зміна відсоткової ставки є недійсною. Аналізуючи зміст оспорюваного договору, суд не вважає, що у ньому порушено принцип рівності сторін договору та що умови даного договору є несправедливими по відношенню до позичальника. Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Згідно зі ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно положень ч.3 ст.228 ЦК України питання недійсності правочину у разі недодержання вимоги щодо його відповідності інтересам держави і суспільства, його моральним засадам вирішується виключно судом. Жодних підстав недійсності кредитного договору від 28.07.2008 року №73Г03-08, передбачених ст.203 ЦК України, [PERSON] не вказала. Крім того, не заслуговують на увагу посилання позивача за зустрічним позовом на те, що зміна курсу гривні до долара США стала підставою для неможливості виконання позичальником умов кредитного договору, та на те, що подальше виконання договору позбавить [PERSON] того, на що вона розраховувала при його укладенні. Так, відповідно до ст.36 Закону України "Про Національний Банк України" офіційний курс гривні до іноземних валют встановлюється Національним Банком України. Валютні курси, як зазначено в ч.1 ст.8 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання та валютного контролю", встановлюється Національним Банком України за погодженням з Кабінетом Міністрів України. Поряд з цим, згідно Положення про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів, затвердженого Постановою Правління Національного Банку України від 12.11.2003 року №496, офіційний курс гривні до іноземних валют, зокрема долара США, установлюється щоденно. Для розрахунку курсу гривні до іноземних валют використовується інформація про коригування іноземних валют за станом на останню дату. Отже, незмінність курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплена і таким чином не є непереборною, непередбачуваною силою. В момент укладання кредитного договору сторони повинні були та могли передбачити коливання курсу валют, виходячи із загальної ситуації в Україні. Так, банк надав позичальнику кредит в іноземній валюті (доларах США) в 2008 році з остаточною датою повернення кредиту у 2015 році, тобто строком на 7 років. Очевидним є той факт, що протягом 7 років можливе коливання курсів валют, а нехтування цим фактом (чи незважання на цей факт) є серйозною необачністю (легковажністю) з боку сторін договору, зокрема з боку позивача за зустрічним позовом (адже, такі обставини повинні завжди враховуватися при укладанні довготривалих договорів/угод, особливо, коли мова йде про фінансові складові). Тобто [PERSON] повинна була свідомо допускати та передбачати, що у випадку зміни фінансово-економічної ситуації в Україні рівень її доходів може змінитися (зменшитись). Відтак, [PERSON] не доведено, що сторони під час укладення кредитного договору від 28.07.2008 року №73Г03-08 були впевнені в тому, що така зміна обставин не настане. За таких обставин, суд приходить до висновку про необхідність відмовити [PERSON] у задоволенні її зустрічного позову з мотивів його безпідставності та необгрунтованості. Щодо позову третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, то слід зазначити наступне. Судом встановлено, що 28.07.2008 року між ВАТ "ВТБ Банк", правонаступником якого є ПАТ "ВТБ Банк", та [PERSON] для забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором від 28.07.2008 року №73Г03-08 було укладено договір застави №64Г09-08, відповідно до умов якого [PERSON] (заставодавець) передала ПАТ "ВТБ Банк" (заставодержатель) транспортний засіб - автомобіль марки "Toyota Camry", державний номер [NUMBER], 2008 року випуску, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER], що належить [PERSON] на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER], виданого ВРЕР-7 УДАІ в м. Києві 26.07.2008 року (т.3, а.с.12-14). Відповідно до вимог ч.2 ст.65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. З матеріалів справи вбачається, що 28.07.2008 року [PERSON] надав ПАТ "ВТБ Банк" заяву, у якій висловив свою згоду на укладення між ПАТ "ВТБ Банк" та [PERSON] кредитного договору від 28.07.2008 року №73Г03-08 та договору застави №64Г09-08 від 28.07.2008 року (т.3, а.с.22). Крім того, слід звернути увагу на те, що посиланння [PERSON] на порушення банком при укладанні кредитного договору Закону України "Про захист прав споживачів" та ЦК України є безпідставними та необґрунтованими, оскільки зі змісту кредитного договору від 28.07.2008 року №73Г03-08 вбачається, що сторони досягли всіх істотних умов договору та погодилися з його умовами, про що свідчать їх особисті підписи на вказаному договорі. Судом також встановлено, що укладаючи оспорюваний кредитний договір, сторони діяли вільно, на власний розсуд вибираючи контрагента та визначаючи його умови. Так, підписавши кредитний договір від 28.07.2008 року №73Г03-08, позичальник погодилася з усіма його умовами. Окрім цього, за приписами ч.3 ст.215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Крім того, згідно листа Верховного Суду України від 24.11.2008 року "Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними" якщо під час судового розгляду встановлено відсутність у позивача права на задоволення позову про визнання оспорюваного правочину недійсним, суд має відмовити в задоволенні позову. Відповідно до п.3 ст.215 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути пред'явлена тільки особами, визначеними у ЦК й інших законодавчих актах, що встановлюють оспорюваність правочинів - а саме, однією із сторін, або заінтересованою стороною, тобто права яких вже були порушені на момент звернення до суду. [PERSON] заявляє самостійні вимоги на предмет спору, посилаючись на норми СК України, зокрема, на ст.ст.61,65 СК України, якими визначаються та регулюються відносини щодо об'єктів спільної сумісної власності подружжя. Ч.ч.2,3 ст.61 СК України встановлено, що об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відносини за кредитним договором є відносинами зобов'язального характеру, а грошові кошти, що надаються за таким договором, надаються позичальнику у користування, не є доходом позичальника, а відтак, не є об'єктом сіпльної сумісної власності подружжя в розумінні ст.61 СК України. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що в частині позовних вимог про визнання кредитного договору від 28.07.2008 року №73Г03-08, укладеного між ПАТ "ВТБ Банк" та [PERSON], недійсним з моменту його укладання, застосування наслідків недійсності нікчемного правочину та застостування двосторонньої реституції, то [PERSON] є неналежним позивачем, оскільки його права в даному випадку жодним чином не порушені. Стосовно вимоги [PERSON] про визнання недійсним договору застави від 28.07.2008 року №64Г09-08, застосування наслідків недійсності правочину, то слід зазначити наступне. Ст.256 ЦК України передбачено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно з приписами ст.257 ЦПК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до вимог ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Постановою від 21.05.2014 року у справі №6-7цс14 Верховний Суд України, проаналізувавши норму ч.1 ст.261 ЦК України, дійшов висновку, що за змістом зазначеної норми законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об'єктивної можливості цієї особи знати про ці факти. Крім того, ч.3 ст.4 Закону України "Про захист прав споживачів" (в редакції, що діяла на момент укладання кредитного договору) передбачено, що споживачі зобов'язані перед початком експлуатації товару уважно ознайомитися з правилами експлуатації, викладеними в наданій виробником (продавцем, виконавцем) документації на товар; в разі необхідності роз'яснення умов та правил використання товару - до початку використання товару звернутися за роз'ясненнями до продавця. Ч.3 ст.267 ЦК України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Представником ПАТ "ВТБ Банк" у судовому засіданні 23.03.2016 року заявлено про застосування строку позовної давності щодо вимог [PERSON] та [PERSON] про визнання недійсним кредитного договору та визнання недійсним договору застави. (а.с.18-19). Враховуючи викладене, можна зробити висновок, що не існувало жодних обставин, які б заважали [PERSON] до підписання, під час підписання, або ж протягом трьох років після підписання договору застави від 28.07.2008 року №64Г09-08 проаналізувати умови такого договору на предмет порушення прав споживача та звернутись з відповідним позовом до суду до спливу строку позовної давності, а саме - до 28.07.2011 року. Те ж саме стосується і вимоги позивача за зустрічним позовом [PERSON] щодо визнання недійсним кредитного договору від 28.07.2008 року №73Г03-08. Отже, суд приходить до висновку, що [PERSON] та [PERSON] пропущено строки звернення до суду з позовами до ПАТ "ВТБ Банк" у зв'язку зі спливом позовної давності. Ч.4 ст.267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Зважаючи на викладене, суд вважає за необхідне відмовити [PERSON] у задоволенні його позову. У відповідності до ст.88 ЦК України суд присуджує з відповідача [PERSON] на користь позивача ПАТ "ВТБ Банк" судовий збір у сумі 3654,00 грн. З огляду на вищенаведене, відповідно до ст.ст.15, 16, 202, 203, 215, 216, 228, 251, 252, 256, 257, 261, 267, 526, 527, 530, 549-552, 610, 625-629, 638, 1048, 1049, 1050, 1054, 1055 ЦК України, ст.ст.61,65 СК України, та,

Outcome: approved