Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-08 00:00:00

У березні 2015 року [PERSON] (Позивач) звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Фідобанк» (Відповідач), третя особа [PERSON], про визнання кредитного договору № 014-71/287 від 30 серпня 2006 року, додаткової угоди б/н від 15 червня 2007 року та додаткової угоди № 2 від 15.06.2007р. недійсними. Свої позовні вимоги обгрунтовує тим, що 30 серпня 2006 року між ВАТ «Акціонерний комерційний банк «Престиж», правонаступником якого виступав АКБ «Ерсте-Банк», а потім - ПАТ «Фідобанк», та [PERSON] був укладений кредитний договір № 014-71/287, відповідно до якого Відповідач зобов'язався надати Позичальнику кредит в сумі 3 000 000,00 доларів США на строк кредитування до 29.08.2021 року із сплатою процентів за користування кредитом 12% річних. 15 червня 2007 року в зв'язку із відчуженням Позичальником [PERSON] житлового будинку та земельної ділянки, між Відповідачем, Позивачем та Позичальником було укладено додаткову угоду до Кредитного договору, якою останні погодили заміну особи боржника, у зв'язку з чим всі обов'язки та права позичальника, які передбачені кредитним договором, в повному обсязі переходять до Позивача (Нового Позичальника) з моменту підписання вказаної Додаткової угоди. 15 червня 2007 року було також укладено додаткову угоду № 2 до Кредитного договору, якою було внесено зміни в існуючі кредитні зобов'язання, зокрема щодо фіксованого щомісячного платежу. Разом з тим, Позивач вважає, що зміст зазначеного Кредитного договору разом з відповідними додатковими угодами до нього суперечить вимогам ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки не містить детального розпису загальної вартості кредиту для споживача (в розумінні вимог, визначених за Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затвердженими постановою правління Національного банку України № 168 від 10.05.2007р.), та не містить графіку платежів, де має бути докладно розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом (згідно із строковістю, зазначеною у договорі - щомісяця) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача. Окрім того, всупереч п.3.8. вказаних Правил, в кредитному договорі відсутні застереження про те, що Позивач як особа, що отримує кредит в іноземній валюті, був попереджений щодо несення ним усіх валютних ризиків за спірним договором. Таким чином, вищевказані порушення, допущені Відповідачем, мають ознаки дискримінаційності умов Кредитного договору. Також, Позивач зауважив, що кредитний договір не містить такої істотної умови, як обов'язки банку та положень щодо відповідальності банку: ні за невиконання, ні за неналежне виконання банком умов договору, чим вводить в оману споживача. Таким чином, вищенаведені порушення вимог чинного законодавства в договорі спрямовані на створення дисбалансу договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Відповідач подав заперечення проти позову (а.с.36-38,56-57), в яких зазначив, що позовні вимоги є безпідставними, з огляду на те, що на момент укладення Кредитного договору - 30.08.2006р., Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, що були затверджені постановою Правління НБУ від 10.05.2007р № 168, ще не існувало, а додаткові угоди до Кредитного договору, укладені між Відповідачем, Позивачем та Третьою особою про заміну особи боржника у зобов'язанні залишаються лише додатковими угодами укладеними в межах Кредитного договору укладеного до набрання чинності вищезазначених Правил. Разом з тим, Відповідач зазначив, що 30.08.2006р. він перед підписанням Кредитного договору, ознайомив Третю особу про умови надання споживчого кредиту, що підтверджується підписаним Позичальником «Повідомленням позичальника-фізичної особи про умови надання споживчого кредиту». Позивач, підписуючи додаткові угоди до Кредитного договору, повністю погодився з умовами Кредитного договору, що також підтверджується і тим фактом, що Позивач на протязі тривалого часу належним чином виконував свої зобов'язання перед Відповідачем по сплаті кредиту. Водночас, Відповідач зазначив, що зважаючи на дату підписання спірних оскаржуваних угод, строк позовної давності щодо недійсності зазначених договорів сплинув ще 16.06.2010р., а відтак, Банк просив застосувати до позовних вимог строки позовної давності, що є підставою для відмови у позові. В судовому засіданні представник Позивача - [PERSON] позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Представник Відповідача - Кебкал В.Г. проти позову заперечив та просив відмовити в його задоволенні, з підстав зазначених у запереченнях. Представник Третьої особи - [PERSON] проти позову заперечила та просила відмовити в його задоволенні. Суд, заслухавши пояснення сторін, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позовна заява задоволенню не підлягає з огляду на таке. У судовому засіданні достовірно встановлено, що 30 серпня 2006 року між Відкритим акціонерним товариством «Акціонерний комерційний банк «Престиж» та [PERSON] було укладено Кредитний договір № 014-71/287 (а.с.14-17), за умовами якого Кредитор на положеннях цього Договору надає Позичальнику кредит в сумі 3 000 000,00 доларів США, строком на 180 місяців з 30 серпня 2006 року по 29 серпня 2021 року зі сплатою процентної ставки за користування кредитом 12% річних. 15 червня 2007 року між ВАТ «Ерсте Банк» (попереднє найменування якого ВАТ «Акціонерний комерційний банк «Престиж»), [PERSON] (Позичальник) та Позивачем- [PERSON]. (Новий позичальник) було укладено Додаткову угоду до Кредитного договору № 014-71/287, за умовами якої Сторони домовились про заміну особи боржника у зобов'язанні за Кредитним договором, так за умови укладення між Банком та Новим Позичальником одночасно з цією Додатковою угодою Договору іпотеки житлового будинку з відповідними спорудженнями (житлова площа 178,5 кв.м.), що знаходиться за адресою: [ADDRESS], та земельної ділянки, на якій розташований вказаний житловий будинок (в тому числі, як майна, що стане власністю в майбутньому), з моменту укладення цієї Додаткової угоди боржником (позичальником) у зобов'язанні, що випливає з Кредитного договору вважається Новий Позичальник, у зв'язку з чим всі права та обов'язки Позичальника, які передбачені Кредитним договором, в повному обсязі переходять до Нового Позичальника (а.с.18-19). 15 червня 2007 року між Банком та Позивачем було укладено Договір іпотеки (нерухомого майна, право власності на яке виникне в майбутньому, з фізичною особою), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мироненко О.Ф. та зареєстрований в реєстрі за № 3685, яким забезпечено вимоги Іпотекодержателя, що витікають з кредитного договору № 014-71/287 від 30.08.2006р. та додаткових угод до нього (а.с.40-48). Водночас, 15 червня 2007 року між Відповідачем та Позивачем було укладено Додаткову угоду № 2 до Кредитного договору згідно якої Сторони погодили викласти п.п.4.1., 5.2. Кредитного договору в новій редакції в частині номеру позичкового рахунку, який відкривається Позичальнику, в тому числі і для погашення кредиту та відсотків за фактичне використання кредитних коштів (а.с.20). На даний час правонаступником Відкритого акціонерного товариства «Акціонерний комерційний банк «Престиж» є Публічне акціонерне товариство «Фідобанк». Відповідно до ч. 1 ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом і банком. При цьому, згідно ч. 1 ст. 626, ст. 627 та ч. 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільні в укладенні договору та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Отже, свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначити умови такого договору. Як вбачається зі змісту позовної заяви, стосовно визнання Кредитного договору та додаткових угод до нього недійсними позивач посилається на те, що в порушення ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та Правил надання банками України інформації споживачу по умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління НБУ № 168 від 10.05.2007р., Кредитний договір не містить детального розпису загальної вартості кредиту для споживача та не містить графіку платежів, де має бути докладно розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом (згідно із строковістю, зазначеною у договорі - щомісяця) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань боржника, та, окрім того, Позивач не був попереджений Банком про валютні ризики та інші умови, пов'язані з видачею кредиту в іноземній валюті, а відтак, зміст кредитного договору є дискримінаційним по відношенню до Позивача як споживача, оскільки створюють істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Щодо тверджень Позивача, що зміст Кредитного договору суперечить Постанові Правління Національного Банку України від 10.05.2007р. № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» (який набув чинності 05.06.2007р.), судом встановлено, що станом на дату укладення Кредитного договору - 30.08.2006р., зазначені Правила не набули чинності, а відтак невідповідність змісту Кредитного договору, який був укладений до 05.06.2007р., вимогам встановленим цими Правилами не може бути підставою для визнання такого Договору недійсним. Відповідно до ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції станом на дату укладення Кредитного договору), договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Обов'язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця. Споживач не зобов'язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) інші умови, визначені законодавством. У договорі про надання споживчого кредиту може зазначатися, що відсоткова ставка за кредитом може змінюватися залежно від зміни облікової ставки Національного банку України або в інших випадках. Про зміну відсоткової ставки за споживчим кредитом споживач повідомляється кредитодавцем письмово протягом семи календарних днів з дати її зміни. Без такого повідомлення будь-яка зміна відсоткової ставки є недійсною. При цьому, у разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону, якими не передбачено можливості визнання договору кредиту недійсним у зв'язку з невиконанням вимог ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Разом з тим, судом встановлено, що при укладенні Кредитного договору Позичальнику було надано інформацію про умови надання споживчого кредиту, що підтверджується особистим підписом [PERSON] в Повідомленні позичальника-фізичної особи про умови надання споживчого кредиту від 30.08.2006р. (а.с.61). Згідно вимог ст.ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Таким чином, Позивач шляхом підписання Додаткової угоди б/н від 15.06.2007р. про заміну боржника по Кредитному договору № 014-71/287 від 30.08.2006р., взяв на себе права та певні обов'язки Позичальника зазначені у Кредитному договорі із зазначенням терміну виконання даних зобов'язань та вступив в договірні відносини з відповідачем. Відповідно до п.14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012р. «Про практику застосування судами законодавств при вирішення спорів, що виникають з кредитних правовідносин» (далі - Постанова № 5 від 30.03.2012р.), при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18 - 19 Закону України "Про захист прав споживачів". Зокрема, кредитний договір обов'язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз'яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними". Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний) або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити виходячи з норм чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1 ЦК). У відповідності зі ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банківський кредит - це будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов'язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. Згідно із ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави (§ 1. Позика), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до положень ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Положеннями ч. 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Таким чином, позичальник зобов'язаний повернути позику у тій валюті, в якій отримав кредит. Згідно ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Відповідно до положень ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Як визначено в умовах Кредитного договору, укладеного між сторонами, договір було укладено в іноземній валюті (доларах США), проте діючим законодавством України не передбачений стабільний курс долару США по відношенню до національної валюти України - гривні. Відповідно до ст. 36 Закону України «Про національний банк України» офіційний курс гривні до іноземних валют встановлюється Національним банком України. Згідно ч. 1 ст. 8 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» валютні курси встановлюються Національним Банком України за погодженням з Кабінетом Міністрів України. Положенням «Про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів», затвердженим Постановою Правління Національного Банку України № 496 від 12 листопада 2003 року, визначається, що офіційний курс гривні до іноземних валют, зокрема, долару США установлюється щоденно. Для розрахунку гривні до іноземних валют використовується інформація для котирування іноземних валют станом на останню дату. Таким чином, позивач при укладанні Кредитного договору (при підписанні додаткової угоди від 15.06.2007р. до Кредитного договору, за якою Позивач став новим Позичальником) в іноземній валюті погодився щодо його істотних умов, зокрема, надання кредиту саме в іноземній валюті - доларах США та повернення коштів, відповідно до офіційного курсу долара по відношенню до національної валюти-гривні. Пунктом 16 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012р. визначено, що саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для розірвання кредитного договору на підставі статті 652 ЦК, оскільки зазначене стосується обох сторін договору й позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті. Щодо посилань позивача на необхідність визнання Кредитного договору недійсним згідно ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», то укладаючи Кредитний договір, сторона з'ясовує, на яких умовах він укладається, а відтак з власної ініціативи на момент отримання коштів визначає для себе правила подальшої поведінки, які в подальшому не мають безпідставно змінюватися на вимогу однієї зі сторін, а тому суд прийшов до висновку, що вказані обставини не можуть бути підставою для визнання Кредитного договору та додаткових угод до нього недійсними. Таким чином, як встановлено судом при укладенні кредитного договору сторонами додержано вимог, необхідних для чинності цього правочину і передбачених Цивільним кодексом України та Законом України "Про захист прав споживачів", в редакції, яка діяла на час укладення договору. Положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. При цьому, відповідно до вимог ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно положень ч.ч. 1, 2, 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Крім того, слід зазначити, що у відповідності з вимогами ч.ч. 1, 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Разом з тим, однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, зокрема, порушення відповідачем вимог ч. 4 ст. 11, та ч.ч. 1, 2, 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити. Враховуючи наведене, на підставі ст. ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 2, 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ст.ст. 192, 203, 215, 524, 525, 526,533, 627, 1046, 1049, 1054 ЦК України з урахуванням п.п. 10,11, 13 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012р. «Про практику застосування судами законодавств при вирішення спорів, що виникають з кредитних правовідносин» та

Outcome: dismissed