Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-16 00:00:00

Позивачі [PERSON], [PERSON] звернулися до суду з позовом до [PERSON], третя особа - Управління містобудування та архітектури Департаменту містобудування, архітектури та земельних відносин Харківської міської ради, в якому просили суд здійснити виділ частки жилого будинку, яка належить спільно позивачам, припинити існування спільної часткової власності на житловий будинок по [ADDRESS], зобов'язати Управління містобудування та архітектури Департаменту містобудування, архітектури та земельних відносин Харківської міської ради, забезпечити зміну адреси частини об'єкту виділеної позивачам та надати про це інформацію для її внесення до Єдиного адресного реєстру м.Харкова. Позивачі в обґрунтування своїх вимог за позовом зазначали, що батьки позивача - [PERSON] та [PERSON] придбали частину будинку по [ADDRESS], який складався з приміщень «1-1», «1-3», «1-4» та «1-5» і розташовується на земельній ділянці площею 1628 кв.м. Відповідно до договору про купівлю-продажу від 30.12.1970 року батьками позивача були придбані приміщення 1-3 та 1-5. 04.02.2006 року після смерті батька [PERSON] позивач прийняв у спадщину його право на ідеальну частку у будинку, 07.09.2000 року частину цього будинку придбав [PERSON] Позивачі мають намір реалізувати своє право на приватизацію земельної ділянки на якій розташовано їх будинок, але відповідач, за його словами, вже здійснив у свій час приватизацію іншої земельної ділянки, чим вичерпав своє право на безоплатну приватизацію. У добровільному порядку відповідач відмовляється від поділу жилого будинку. У наданих суду договорах купівлі-продажу від 30.12.1970 року та від 07.09.2000 року зазначено, що відчужуються частини житлового будинку, який розташовано на земельній ділянці розміром 1628 кв.м., таким чином, за наданими суду договорами, всі співвласники будинку спільно користуються земельною ділянкою, здійснюючи свої цивільні права в межах земельної ділянки площею 1628 кв.м. Зміна правовідносин відносно жилого будинку через його розділ в натурі, є правом, яке прямо передбачено законом і дає можливість позивачам вирішувати питання щодо безплатної приватизації земельної ділянки окремо від відповідача. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити,надав пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві. Позивач [PERSON] надала суду заяву в якій просить розглянути справу без її участі та задовольнити позовні вимоги. Відповідач в судове засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомив, був повідомлений належним чином про час і місце судового розгляду справи. Відповідно до ч.2 ст. 77 ЦПК України, сторони та інші особи , які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з'явились в судове засідання без поважних причин. Таким чином, суд вважає, що відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин, причину неявки суду не повідомив, про час і місце судового засідання був повідомлений належним чином. Відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України зі змінами, внесеними Законом України "Про судоустрій та статус суддів " від 07 липня 2010 року № 2453-VI, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Окрім того, у ході судового розгляду відповідач [PERSON] надавав суду заперечення, у яких зазначав, що позовні вимоги не визнає у повному обсязі, просив у їх задоволенні відмовити. Представник третьої особи - Управління містобудування та архітектури Департаменту містобудування, архітектури та земельних відносин Харківської міської ради надав суду пояснення на позовну заяву, в яких зазначив, щодо позивних вимог позивача в частині зобов'язання присвоєння адрес двом виділеним об'єктам та надати про це інформацію для її внесення до Єдиного державного реєстру м. Харкова, ці питання які стосуються присвоєння адрес об'єктам нерухомості, розташованим на території міста Харкова, унормовано «Порядком присвоєння адрес об'єктам нерухомості, розташованим на території міста Харкова», затвердженого рішенням сесії Харківської міської ради від 06.07.2011 № 325/11. Відповідно до розділу 2 вищезазначеного Порядку об'єкти нерухомого майна (далі об'єкти нерухомості) - земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці (будівля, споруда тощо), переміщення яких є неможливим без знецінення та зміни їх призначення. Згідно пункту 1.6 Порядку присвоєння адрес об'єктам нерухомості, розташованим на території міста Харкова присвоєння, зміна, анулювання адрес здійснюється на підставі рішення виконавчого комітету Харківської міської ради, крім адрес земельних ділянок. Відповідно до пункту 5.1.3. Порядку однією з підстав для зміни адреси жилих будинків, будівель, споруд є поділ об'єктів нерухомості на самостійні частини. Пунктом 4.5. Порядку встановлено, що адресація земельних ділянок, на яких розташовані будинки та споруди, здійснюється наступним чином. Якщо на земельній ділянці знаходиться один об'єкт нерухомості, адресою ділянки. кількома будинками, спорудами, визнається адреса основного будинку, споруди, функціональне призначення якого відповідає основному цільовому призначенню земельної ділянки. У випадку, якщо це неможливо, основним будинком може бути адміністративний будинок, що входить у єдиний майновий комплекс. Відповідно до пункту 5.1.1. зазначеного Порядку адреса земельної ділянки визначається у складі рішення міської ради про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою земельної ділянки. Присвоєння адреси земельній ділянці здійснюється рішенням міської ради про затвердження проекту землеустрою земельної ділянки. У зв'язку з вищевикладеним, третя особа просить відмовити у задоволенні позовних вимог в частин зобов'язання присвоєння адреси двом виділеним об'єктам та надати про це інформацію для її внесення до Єдиного державного реєстру м.Харкова, в іншій частині позовних вимог прийняти законне та обґрунтоване рішення. Зі згоди позивача суд ухвалює заочне рішення, при заочному розгляді справи, на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Даний принцип полягає у змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов'язані визначити коло фактів, на які вони можуть посилатися як на підставу своїх вимог і заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення, як того вимагають положення ст. 60 ЦПК України, за якими доказуванню підлягають обставиш які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, яг беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. ст. 11, 27, 60 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, особа яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, зобов`язана надати усі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких виникає спір. Суд, вислухавши пояснення позивача, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Згідно зі ст. 368 ЦК України „Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю" У ході судового розгляду встановлено, що сторони є співвласниками житлового будинку [ADDRESS] При цьому [PERSON] належить 63/100 частин, а позивачам [PERSON] та [PERSON] по 37/200 частин будинку. Відповідно до договору купівлі-продажу від 30 грудня 1970 року [PERSON] та [PERSON] придбали в рівних частинах кожний 37/100 частин будинку [ADDRESS]. Позивач [PERSON] набув право власності на 37/200 житлового будинку [ADDRESS] з відповідною частиною надвірних будівель на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 04 лютого 2006 року, після смерті [PERSON]. Згідно договору купівлі-продажу від 07 вересня 2000 року відповідач [PERSON] придбав 63/100 частини житлового будинку з належною частиною надвірних споруд, що знаходиться в [ADDRESS] Відповідно до ч. 3,4,5 ст. 89 ЗК України володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою спільної сумісної власності здійснюється за договором або законом. Співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки. Поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом. Згідно пп. е) п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16.04.2004 року "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" у випадках, передбачених статтями 86 - 89 ЗК, володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, яка перебуває в спільній частковій власності, здійснюються за згодою всіх співвласників згідно з договором, у разі недосягнення згоди - за рішенням суду, а при перебуванні ділянки в спільній сумісній власності (у подружжя, членів фермерського господарства, якщо інше не передбачалось угодою між ними, співвласників жилого будинку) - за договором або законом. Учасник спільної часткової власності має право вимагати виділення належної йому частки зі складу земельної ділянки (у тому числі й разом з іншими учасниками, які цього вимагають) або виплати рештою учасників грошової компенсації за цю частку при неможливості її виділення та отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру його частки. Учаснику спільної сумісної власності зазначене право належить за умови попереднього визначення розміру рівних земельних часток, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом. Відповідно до ч. 1,2 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Частиною 2 ст. 370 ЦК України передбачено, що у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Окрім того, згідно ст. 103 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Відповідно до п.п. "г", "е" ч.1 ст. 96 ЗК України землекористувачі зобов'язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів; дотримуватись правил добросусідства та обмежень пов'язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон. Частиною 2 ст. 95 ЗК України передбачено, що порушені права землекористувачів підлягають відновленню в порядку встановленому законом. Відповідно до ч.2 ст. 120 ЗК України якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. Згідно ст. 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. Згідно висновку експертного будівельно-технічного дослідження №43/08-Н від 01.09.2014 року за результатами проведення експертного дослідження з виділу в натурі реальної частки нерухомого майна у вигляді жилого будинку - садиби по [ADDRESS],можливе виділення реальних часток позивачам [PERSON] та [PERSON] зблокований жилий будинок літ. «А-1» з приміщенням «2-2» площею 16,2 м2,прибудови: «а2», «а3», «а6», «А1».Допоміжні будівлі: сараї «Б», «В», «Г», «Д», вбиральня «Ж» та навіс. Відповідачу [PERSON] заблокований жилий будинок літ. «А-2» з приміщенням «1-1» площею 19,4 м2.Прибудова «А2».Допоміжін будівлі:сарай «К»,вбиральня «Л» та навіс, який належить перенести. Також оглядом об'єкту дослідження та вивченням наданих на дослідження документів встановлено один варіант поділу земельної ділянки з урахуванням рівності прав всіх співкористувачів на безплатну приватизацію, за наявності проходів на новоутворені земельні ділянки: У спільне користування [PERSON], [PERSON] виділити 2/3 земельної ділянки загальною площею 1628,0 кв.м. за адресою: [ADDRESS]., в саме 1085,3 кв.м. У користування [PERSON] виділити 1/3 земельної ділянки загальною площею 1628, 0 кв.м. за адресою: [ADDRESS], а саме: 542,7 кв.м. Лінія розподілу проходить по точкам: точка 1 - на огорожі по [ADDRESS] навпроти стіни будинку, що розділяє будинок; точка 2 - на стіні будинку, що розділяє будинок на дві частини зі сторони [ADDRESS]; точка 3 - на стіні будинку, що розділяє будинок на дві частини зі сторони прибудови «а2»; точка 4 - на куті зовнішньої частини стіни прибудови «а2», точка 5 - на перегородці, що розділяє прибудови «а2» та «а3», точка 6 - відрізок межі довжиною 31,58 м., що виходить від зовнішньої частини правого ближнього кута прибудови «А-1» до точки 7 на межі земельної ділянки зі сторони садиби по [ADDRESS], на відстані 15,81 м від правого верхнього кута, земельної ділянки по [ADDRESS] Згідно ч.6 ст. 120 ЗК України «У разі набуття права власності на жилий будинок (крім багатоквартирного), який розташований на землях державної або комунапьної власності, що перебувають у користуванні іншої особи, та необхідності поділу земельної ділянки площа земельної ділянки, що формується, не може бути меншою, ніж максимальний розмір земельних ділянок відповідного цільового призначення, визначених статтею 121 Земельного кодексу України (крім випадків, коли формування земельної ділянки в такому розмірі є неможливим). В ч.3 ст. 121 ЗК України, зазначено: «Розмір земельної ділянки, що передається безоплатно громадянину у власність у зв'язку з набуттям ним права власності на жилий будинок, не може бути меншим, ніж максимальний розмір земельної ділянки відповідного цільового призначення, встановлений частиною першою цієї статті (крім випадків, якщо розмір земельної ділянки на якій розташований будинок, є меншим). Законом однозначно встановлено, що нормована площа приватизованої земельноїділянки може бути зменшена лише за однієї умови - якщо земельна ділянка має площу меншу від нормованої. Відповідно до п. «г» ч.1 ст.121 ЗК України, громадянин України має право на безоплатну передачу земельної ділянки із земель комунальної власності під жилий будинок в містах - не більше 0,10 га. За законом, позивачі та відповідач, має особисте право приватизувати не менше 1000,0 м2 землі, що в сумі складає 3000,0 м2. Спірна земельна ділянка має площу 1628,0 м2, що менше 3000,0 м2. Виходячи з кількості громадян та площі земельної ділянки, кожний з них зможе отримати менше 1000,0 м2, а саме по - 542,7 м2, що і зазначено у наданому висновку експертного будівельно- технічного дослідження №43/08-Н від 01.09.2014. Рівність прав, при безплатній приватизації землі, полягає у наявності спеціальних положень земельного законодавства (ст.ст. 116, 120, 121 та ін. ЗК України), за якими однозначно вбачається особистий характер права на безплатну приватизацію. Безплатність приватизації земельної ділянки кожним громадянином України,нормований розмір її площі (ст. 121 ЗК України) та неприпустимість подвійної безплатної приватизації (п. 4 ст. 116 ЗК України), становлять принципи рівності громадян України на безплатну приватизацію землі. При вирішенні даного спору суд визначає юридичне забезпечення безплатної приватизації земельної ділянки, яка перебуває у комунальній власності. Юридичною дією, яка тягне перехід у власність громадян земельної ділянки, що перебуває у комунальній власності, є акт державного органу про її приватизацію. Для отримання такого акту необхідні заяви про безплатну приватизацію земельної ділянки всіх співвласників жилого будинку, який на ній розташований. Відмова відповідача від безплатної приватизації земельної діляньи перешкоджає здійсненню прав позивачів. З огляду наданих договорів купівлі-продажу від 30.12.1970року та від 07.09.2000року зазначено що відчужуються частини житлового будинку, який розташовано на земельній ділянці розміром 1 628.0 м. Здійснюючи суб'єктивне право на відмову від приватизації земельної ділянки та поділу будинку, відповідач перешкоджає законним правам та інтересам позивачів. Відповідно до ч. 2 ст. 12 ЦК України, нездійснення позивачами своїх прав, щодо безплатної приватизації земельної ділянки, а також поділу в натурі жилого будинку, не є підставою для їх припинення. Відповідно до ч. 3 ст. 364 ЦК України, розділ будинку в натурі тягне за собою правові наслідки:припинення права спільної часткової власності, а отже і правовідносин, які пов'язані з існуванням часток осіб у праві власності жилого будинку;утворення двох об'єктів нерухомості (садиб) зі зміною правовідносин, на такі, що пов'язані з утворенням двох садиб з однієї;можливість безплатної приватизації земельної ділянки співкористувачами незалежно одного від іншого. Згідно інформативного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28.01.2013 за № 24-150/0/4-13 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав», зазначено: «При цьому згода інших співвласників на такий виділ не є обов'язковою, як і залежність від мотивів, з яких власник має намір реалізувати своє право на виділ». Згідно вимог ст. 367 ЦК України у разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, яке підлягає державній реєстрації. Виділ реальної частки проводиться у відповідності до «Інструкції про проведення поділу, виділу та розрахунку часток об'єктів нерухомого майна», затвердженої наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18.06.2007 №55 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 06.07.2007 за №774/14041. За п. 2.7. зазначеного вище нормативу, спори щодо поділу об'єктів нерухомого майна вирішуються в судовому порядку. Згідно постанови Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» від 04.10.1991 №7, в п. 6 якої зазначено: «При вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що, виходячи зі змісту ст. 115 ЦК, це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири»', Виходячи з положень ч. 1 ст. 356 ЦК. право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм в певних частках майном, яке становить єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою у праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними і визначаються відповідними відсотками від цілого або в дробовому вираженні. Стаття 358 ЦК, дозволяє сторонам укласти договір про порядок користування спільним майном і робите його обов'язковим для осіб, що купують частку у спільній частковій власності на майно, регулює саме порядок здійснення права часткової власності. Тобто порядок користування спільною частковою власністю без її розділу в натурі. Зокрема, при встановленні порядку користування будинком кожному з співвласників передається в користування конкретна частина будинку з урахуванням його частки у праві спільної власності на будинок. Відповідач [PERSON] неодноразово звертався до суду із заявами з вимогою не розглядати позовну заяву [PERSON] та [PERSON] в своїх заявах Романов посилається на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 03.12.1987 про встановлення порядку користування земельною ділянкою по [ADDRESS] за позовом [PERSON] до [PERSON] і [PERSON], як на обставину, яка заперечує розгляд позовної заяви. Суд не вбачає у згаданому вище рішенні суду фактичних даних, на підставі яких суд може встановити наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують заперечення відповідача у розгляді справи з таких причин: · Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 03.12.1987 про визначення порядку користування земельною ділянкою по [ADDRESS] містить правові висновки, суд же повинен виходити з того, що правові висновки суду і обставини справи не є тотожними поняттями. Висновки суду щодо прав і обов'язків сторін, зроблені на підставі встановлених при розгляді справи обставин, не є преюдиційними, тобто, правові висновки суду від 03.12.1987 неможна застосовувати у якості обставин справи. Про це зазначено в п. 4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України від 07.02.2014 №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав». Від правових висновків суду слід відрізняти судові рішення за перетворювальними позовами, які встановлюють, змінюють або припиняють права та обов'язки сторін, саме таким і є позов, за яким розглядається справа про припинення права спільної часткової власності через поділ в натурі житлового будинку по [ADDRESS]. З припиненням права спільної часткової власності припиняються й обов'язки та права, які пов'язані з існуванням ідеальних часток, зокрема припиняються права та обов'язки, що встановлені рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 03.12.1987 про встановлення порядку користування земельною ділянкою по [ADDRESS] за позовом [PERSON] до [PERSON] і [PERSON], бо ці висновки зроблені з урахуванням існування ідеальних часток у праві спільної часткової власності; · Жоден з наданих [PERSON] суду документ не містить фактичних даних про обставини, які заперечують поділ в натурі житлового будинку та приватизацію земельної ділянки по [ADDRESS]. · За висновком експертного комісійного будівельно-технічного дослідження виконаного експертами ПГТ «Баранов і К0» ВП «Центр-Персонал» №43/08-Н від 01.09.2014, поділ будинку в натурі тягне за собою і поділ земельної ділянки. Відповідно до ч. 6 ст. 120 ЗК України, у разі необхідності поділу земельної ділянки із земель комунальної власності, яка перебуває у користуванні іншої особи, площа земельної ділянки, що формується, не може бути меншою, ніж максимальний розмір земельних ділянок відповідного цільового призначення, визначеного ст. 121 ЗК України. Також зазначено, що це правило стосується тих випадків, коли формування земельної ділянки в такому розмірі є можливим. Жодних інших факторів, від яких можуть залежати розміри приватизованої земельної ділянки законодавство України не містить. Відповідно до п. «г» ч. 1 ст. 121 ЗК України, громадянин України має право на безоплатну передачу земельної ділянки із земель комунальної власності для будівництва і обслуговування жилого будинку в містах - не більше 0,10 га. Згідно із зазначеною вище нормою законодавства, кожний з позивачів та відповідач мають особисте право на приватизацію 0,1 га земельної ділянки, що в сумі повинно складати 3 000,0 м2. Площа розгляданої земельної ділянки складає 1 628,0 м2, отже, не дає можливості виділити кожному із землекористувачів земельну ділянку, яка б мала максимальний розмір за цільовим призначенням - 1 000,0 м2. Таким чином, кожному із землекористувачів розгляданої земельної ділянки, яка належить до земель комунальній власності, необхідно виділити земельну ділянку, розмір якої буде меншим від нормованого. Відповідно до висновку комісійного будівельно-технічного дослідження виконаного експертами ПГТ «Баранов і К0» ВП «Центр-Персонал» №43/08-Н від 01.09.2014 площі новоутворених земельних ділянок повинні складати: · під садибу позивачів [PERSON] та [PERSON] - 1 085,3 м2 (кожному по 542,7 м2); · під садибу відповідача [PERSON] - 542,7 м2. Стосовно вимоги про зобов'язання Управління містобудування та архітектури Департаменту містобудування, архітектури та земельних відносин Харківської міської ради, забезпечити зміну адреси частини об'єкту виділеної [PERSON], [PERSON] по [ADDRESS] та надати про це інформацію для її внесення до Єдиного адресного реєстру м.Харкова суд виходить з наступного. Враховуючи положення ст. 365 ЦК України, та норми, які викладені в «Порядку присвоєння адрес об'єктам нерухомості, розташованим на території міста Харкова», затвердженому рішенням 8 сесії Харківської міської ради 6 скликання від 06.07.2011 р.№ 325/11 (надалі - «Рішення») гна що посилається третя особа в своїх запереченнях суд враховує,що Вказаний порядок не зареєстрований у Міністерстві юстиції України, отже, цей норматив є таким, що не впливає на права громадян, бо він призначений для організації роботи структур Харківської міської влади при присвоєнні, зміні або анулюванні адрес в місті, інших посилань на закони України, Порядок не містить.Порядок не може скасувати дії правових положень законодавства України. «Присвоєння адреси (адресація) об'єкту нерухомості - процедура присвоєння порядкового номеру об'єкту нерухомості на пойменованому елементі вулично- дорожньої мережі»; «Зміна адреси» - процедура переприсвоєння адреси у зв'язку з перейменуванням елементів вулично-дорожньої мережі міста або зміною інших реквізитів адреси. Враховуючи, що п. 5.1.3. Порядку, визначено: «Підставами для зміни адреси жилих будинків, будівель, споруд є: перейменування вулиць, поділ об 'єктів нерухомості на самостійні частини, об'єднання об'єктів, упорядкування елементів забудови тощо». Необхідно врахувати, що п.4.1. Порядку містить норму: «Адреса містить наступні реквізити: найменування елемента вулично-дорожньої мережі, порядковий номер об'єкта нерухомості (первинний об'єкт адресації), номер частини об'єкта нерухомості - корпус, квартира і т.д. (вторинний об'єкт адресації) . За розгляданим нормативом змінення адреси не потребує рішення міськради та розробики проекту землеустрою,як у разі присвоєння або анулювання адреси, про що зазначено в п.п. 1.6., 1.7., 5.1.1 Порядку. Згідно ч.1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. На підставі викладеного,

Outcome: approved