Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-26 00:00:00

[PERSON] , в інтересах [PERSON] звернувся до Ужгородського міськрайонного суду з позовною заявою до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Об`єднання співвлсників багатоквартирного будинку "Залізнична 4/22" про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Мотивуючи свої позовні вимоги, позивач вказує на те, що згідно свідоцтва про право власності на житло, виданого Виконавчим комітетом Ужгородської міської ради народних депутатів від 26.04.1995 року, квартира, яка знаходиться за адресою [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] . Відповідно до Довідки про склад сім`ї виданої ОСББ "Залізнична 4/22" [PERSON] проживає і зареєстрована по [ADDRESS] . За вказаною адресою, у квартирі також зареєстрована відповідач - [PERSON] , яка є колишньою невісткою позивача та за твердженням позивача за зареєстрованим місцем проживання фактично не проживає з 01 вересня 2018 року, [PERSON] залишила місце реєстрації, а відтак її реєстрація носить формальний характер. Позивач зазначає, що рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 13.12.2018 року, яке набуло законної сили, шлюб між її сином [PERSON] та [PERSON] розірвано, а відтак на переконання позивача відповідач перестала бути членом її сім`ї. Як зазначає позивач, відповідач добровільно відмовляється знятись з реєстрації місця проживання. Позивач зазначає, що відповідач [PERSON] не є членом сім`ї позивача , однак продовжує бути зареєстрованою, що створює для останньої перешкоди у розпорядженні своєю власністю належним чином, позивач самостійно несе витрати на оплату комунальних послуг. Оскільки відповідач в добровільному порядку не бажає знятись з реєстраційного обліку, позивач змушена звернутись до суду з метою захисту порушених прав. З посиланням на викладене просить суд : визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою за адресою: [ADDRESS] . В судове засідання позивач та його представник не з`явилися, однак представник позивача подав до суду заяву, в якій просить розглянути справу у їх відсутності та за наявними у справі матеріалами, проти заочного рішення не заперечують. В судове засідання відповідач повторно не зявилася, про час та місце розгляду справи була повідомлена у встановленому законом порядку, за зареєстрованим місцем проживання у відповідності до ч.ч.6,7 ст. 128 ЦПК України, про причини неявки суд не повідомляла, клопотань про відкладення розгляду справи, а також заяв про розгляд справи за її відсутності до суду не надходило, відзив на позовну заяву не надіслала. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Залізнична 4/22" в судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи. Відповідно до ч.4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Суд вважає за необхідне звернути увагу на тому, що застосовуючи відповідно до ч. 4 ст. 10 Цивільно- процесуального кодексу України, ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п. 35 рішення від 07.07.1989 р. Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain). Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України"). Враховуючи, що відповідач повідомлений належним чином не з`явився до суду без повідомлення причин, не подав відзив, тому, при відсутності заперечень зі сторони представника позивача, вирішує справу на підставі наявних в ній доказів та матеріалів і ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. У відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України у зв`язку з розглядом справи за відсутності сторін фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. 27.05.2020 представником позивача подано заяву про розгляд справи у їх відсутності та за наявними у справі матеріалами, проти заочного рішення не заперечують. В ході розгляду справи проведені наступні процесуальні дії: 02.12.2019 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду суд прийняв позовну заяву до розгляду, відкрив провадження у справі № 308/6878/19; 15.01.2020 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду. Вивчивши та перевіривши в судовому засіданні матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті суд приходить до наступного. Згідно ст. ст. 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належить [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на праві приватної, спільної сумісної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 26.04.1995 року [NUMBER]. Згідно довідки про склад сімї та розмір платежів за житлово-комунальні послуги за адресою [ADDRESS] , також зареєстровано місце проживання сина позивача - [PERSON] , [INFO] , онука позивача - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , відповідача по справі. Як встановлено судом, рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 13.12.2018 року, яке набуло законної сили, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Факт непроживання відповідача [PERSON] у вищевказаній квартирі підтверджується актом про відсутність (непроживння) особи за місцем реєстрації від 02.06.2019 року складеним сусідами [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , затвердженим головою Правління ОСББ « Залізнична 4/22» згідно якого відповідач - [PERSON] в квартирі [ADDRESS] , зареєстрована, але не проживає з 01.09.2018 року. ( а.с.11) Судом встановлено, що між сторонами виник спір щодо права користування жилим приміщенням, яке на праві власності належить позивачеві, її сину та онуку. Відповідно до ч.2 ст.124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Згідно вимог ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до вимог ч.3 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. В чинному законодавстві закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316,317,319,321 ЦК України). Відповідно до вимог ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно вимог ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Стаття 391 ЦК України визначає, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлово го приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Право члена сім`ї власника жилого будинку, який не є співвласником на користування цим будинком відповідно до ст. 156 ЖК України обумовлене наявністю сімейних відносин із власником і спільним із ним проживанням у даному будинку. Статтею 150 ЖК України передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей. Аналогічне положення закону передбачено і ст. 383 ЦК України. Відповідно до ст. 383ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч.4 ст. 156, ч.2 ст. 64 ЖК України до членів сім"ї власника будинку (квартири) належать дружина власника, їх діти і батьки. Членами сім"ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом із власником і ведуть з ним спільне господарство. Ч. 2 ст. 405 ЦК України визначено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Суд приймає до уваги твердження позивача про те, що відповідач не проживає за місцем реєстрації з 01 вересня 2018 року. Окрім того вказане підтверджено і актом про відсутність (непроживання) особи за місцем реєстрації від 02.06.2019 року. Відповідачем не спростовано вказані доводи позивача, хоча такий процесуальний обов`язок передбачений ст.ст. 12, 13 ЦПК України. Суду не представлено доказів, що підтверджують право власності відповідача на частку в домоволодінні, чи право відповідача [PERSON] на збереження права на житло при її відсутності за місцем проживання. За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь - яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права. Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Приймаючи до уваги, що в судовому засіданні знайшов підтвердження факт відсутності відповідача -[PERSON] в квартирі [ADDRESS] понад один рік, суд приходить до переконливого висновку, що вимога позовної заяви про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування зазначеним вище жилим приміщенням,підлягають задоволенню. Підстав для відмови у задоволенні позовних вимог судом не встановлено. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. З урахуванням всіх обставин справи, враховуючи вимоги ст. 81 ЦПК України - кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, виходячи із принципів розумності та справедливості, враховуючи те що позивач і члени його сімї є власником квартири [ADDRESS] , реєстрація відповідача [PERSON] порушує права позивача вільно користуватися та розпоряджатися своєю власністю та беручи до уваги факт тривалого не проживання відповідача у вказаній квартирі , суд приходить до висновку, що позовна вимога про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою : [ADDRESS] є обґрунтованою і підлягає до задоволення, оскільки позивач належними і допустимими доказами довів ті обставини на які посилався, як на підставу своїх вимог. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у разі задоволення позову, судові витрати покладаються на відповідача.

Outcome: approved