Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-20 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «Мерген», Товариство з обмеженою відповідальністю «Мідас Оіл», Міжрайонний відділ Державної виконавчої служби по Індустріальному та Немишлянському районах м. Харкова Головного територіального управління юстиції в Харківській області, в остаточній редакції якого просить суд - встановити факт спільного однією сім`єю без реєстрації шлюбу [PERSON] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] та [PERSON] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , зареєстрованого за адресою: [ADDRESS] в період з 10 вересня 2003 року по 24 вересня 2004 року. Визнати за [PERSON] право власності на : квартиру, загальною площею 92,7кв. м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; земельну ділянку площею 0,0600 га, що розташована на тер. Рубіжненської сільської ради Вовчанського району Харківської області , садівниче товариство «ТИШИНА», діл. № [NUMBER] (за межами населеного пункту), кадастровий номер 6321687200:05:003:0291; - земельну ділянку площею 0,0600 га, що розташована на тер. Рубіжненської сільської ради Вовчанського району Харківської області, садівниче товариство «ТИШИНА», діл. № [NUMBER] (за межами населеного пункту), кадастровий номер 6321687200:05:003:0710; автомобіль «OpelAstra», синього кольору, 2004 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , об`єм двигуна V = 1600, зареєстрований 30.06.2004 року. Визнати за [PERSON] право власності на: гараж № [NUMBER] , площею [NUMBER] ,» кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , автомобіль JeepCherokee, синього кольору, 2015 року випуску, д.н.з. [NUMBER] . В обгрунтування позовних вимог позивач зазначала, що з 10 вересня 2003 року вони з відповідачем проживали однією сім`єю за адресою: [ADDRESS] , вели спільне господарство, мали єдиний бюджет, тобто в них були усталені відносини, що притаманні подружжю. З 1 жовтня 2003 року вони разом працювали на підприємстві ТОВ «Інтер-САБ», кожен з них отримував заробіток, який в наступному використовували спільно, як сім`я, окрім того, відвідували разом, як сім`я родинні зустрічі, святкували з друзями свята. Позивач зазначає, що зазначені факти свідчать про існування між нею та відповідачем сімейних відносин, які супроводжувались веденням спільного побуту, виконанням взаємних прав та обов`язків, спільним розпорядженням бюджетом, купівлею майна. 24 вересня 2004 року зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] . Від шлюбу подружжя виховує двох малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . В період шлюбу подружжям придбано наступне майно: - квартира [ADDRESS] , , яка придбана на підставі Договору купівлі продажу №17/08-1 від 17 серпня 2005 р., вартість якої відповідно до звіту про оцінку майна від 08 листопада 2018 року складає 939 300 грн. - автомобіль JeepCherokee, синього кольору, 2015 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , об`єм двигуна V = 1956, зареєстрований 30.11.2016 року, вартість якого за домовленістю сторін встановлена на підставі договору купівлі-продажу № 32870407 від 14.11.2016 у розмірі 1 167 500 грн - земельну ділянку площею 0,0600 га, що розташована на тер. Рубіжненської сільської ради Вовчанського району Харківської області , садівниче товариство «ТИШИНА», діл. № [NUMBER] (за межами населеного пункту), вартість якої відповідно до звіту про експертну грошову оцінку земельної ділянки від 17 грудня 2018 року складає 66 800 грн. - земельну ділянку площею 0,0600 га, що розташована на тер. Рубіжненської сільської ради Вовчанського району Харківської області, садівниче товариство «ТИШИНА», діл. № [NUMBER] (за межами населеного пункту), вартість якої відповідно до звіту про експертну грошову оцінку земельної ділянки від 17 грудня 2018 року складає 66 800 грн. - гараж № [NUMBER] , площею 20,2 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , право власності на який визнано рішенням Харківського обласного постійно діючого Третейського суду від 15.01.2009 у справі №3/01-09, вартість якого відповідно до звіту про оцінку майна від 11жовтня 2018 року складає 215 300 грн. Також позивач зазначає, що деяке майна було придбано [PERSON] та [PERSON] під час їх спільного проживання однією сім`єю без укладення шлюбу, тому, на думку позивача, належить подружжю на праві спільної сумісної власності, таким майном є - автомобіль «OpelAstra», синього кольору, 2004 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , об`єм двигуна V = 1600, зареєстрований 30.06.2004 року, VIN: [NUMBER] відповідно до Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] , вартість якого відповідно до звіту про оцінку автомобіля від 17грудня 2018 року складає 209 900 грн. Даний автомобіль був придбаний 30 червня 2004 року за спільні кошти подружжя для забезпечення добробуту сім`ї, на момент купівлі зазначеного автомобіля позивач вже була вагітна від відповідача. Враховуючи, що загальна вартість майна, що належить подружжю на праві спільної сумісної власності складає 2665600 грн., на думку позивача, вона підлягає поділу порівну, з визначенням, які саме об`єкти будуть належати на праві власності позивачу, а які - відповідачу, що забезпечить права та інтереси кожного з подружжю. У зв`язку з чим позивач просить визнати за нею право власності на наступне майно, загальною вартістю 1 282 800 грн.: квартиру [ADDRESS] , дві земельні ділянки та автомобіль «OpelAstra». За відповідачем [PERSON] позивач пропонує визнати гараж [ADDRESS] , автомобіль «JeepCherokee» , загальна вартість майна відповідача, внаслідок такого поділу - 1 382 800 грн. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити, надав суду пояснення, аналогічні викладеним вище. У ході судового розгляду відповідач позовні вимоги визнав у повному обсязі, просив їх задовольнити, пояснив суду, що всі обставини, викладені у позовні заяві відповідають дійсності, підтвердив, шо він проживав з позивачем однією сім`єю приблизно 10 вересня 2003 року , вели спільний побут, дбали один про одного як родина. На той час разом працювали на підприємстві, всі зароблені кошти витрачали спільно в інтересах сім`ї. До реєстрації шлюбу за спільно накопичені кошти ними був придбаний автомобіль «OpelAstra». Тому проти вимог позивача про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 10 вересня 2003 року по 24 вересня 2004 року не заперечує. Також відповідач зазначив, що в період шлюбу, за спільні кошти, ними було придбано, визначене у позовній заяві, майно: квартиру [ADDRESS] , дві земельні ділянки на території Рубіжненської сільської ради Вовчанського району Харківської області, автомобіль «OpelAstra», гараж № [NUMBER] за адресою: [ADDRESS] , автомобіль «JeepCherokee». Оцінка майна проведена уповноваженим суб`єктом та відповідає дійсній ринковій вартості майна, відповідач не заперечує щодо вартості майна, поділ якого просить здійснити позивач, визначеного у позовній заяві. Також відповідач погодився з заборонованим позивачем варіантом розподілу майна. Представник третьої особи ТОВ «Мідас Оіл» Тоцька С.М. у ході судового розгляду позовні вимоги не визнала у повному обсязі вважаючи їх необґрунтованими та безпідставними, зазначивши наступне. ТОВ «Мідас Оіл» є стягувачем за зведеним виконавчим провадженням, а Відповідач є боржником і загальна сума заборгованості становить 1 039 1088 грн 75 коп. Боржник свої зобов`язання з погашення боргу виковувати не бажає, приховує від державного виконавця майно, що підтверджується актом державного виконавця від 08.06.2018 року про невиконання вимоги державного виконавця, якій міститься в матеріалах справи, 23.06.2018 до єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості про кримінальне правопорушення за № 42018221080000185, за ч. 1ст. 382 КК України щодо умисного невиконання рішення суду. На думку представника відповідач разом з дружиною позивачем намагаються передати позивачу майно, яке зареєстроване за відповідачем, таким чином позбавити TOB «Мідас Оіл» права задовольнити свої вимоги в межах виконавчого провадження. Сторони діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора - TOB «Мідас Оіл», оскільки поділ майна порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника, що є прямим порушенням інтересів TOB «Мідас Оіл». Також представник третьої особи зазначає, що позивач приховала ту обставину, що в заявлений нею період спільного проживання вона придбала квартиру [ADDRESS] , однак, ця квартира в перелік майна, яке підлягає поділу не входить. Стосовно вартості майна, визначене сторонами, то воно також не відповідає її дійсній вартості. Також не можуть бути рівними частки, розподілені таким чином: у [PERSON] залишаються дві квартири, дві земельні ділянки, машина, а у [PERSON] гараж, автомобіль та борг у сумі 1039088, 75 грн, а також збитки нанесені відповідачем ТОВ «Мідас Оіл» у сумі майже 7000000,0 грн. Окрім того, подружжя намагається поділити майно, яке вибуло з їх володіння, а саме автомобілі, які перебувають у розшуку відповідно до постанови державного виконавця про розшук майна. Також представник третьої особи зазначає, що між подружжям не існує спору про майно, а їх дії, на її думку, є недобросовісними, направленими на уникнення виконання рішення суду. Позовні вимоги є способом невиконання судового рішення про стягнення боргу відповідача. У ході судового розгляду представник третьої особи ТОВ «Мерген» - Танхельсон С.Л. позовні вимоги не визнав у повному обсязі просив у їх задоволенні відмовити, вважаючи їх необґрунтованими та безпідставними, надав суду пояснення аналогічні зазначеним поясненням третьої особи ТОВ «Мідас Оіл». Представник позивача в свою чергу на заперечення проти позову представників третіх осіб зазначив, що спірні автомобілі не були відчужені, вони зареєстровані за відповідачем [PERSON] , у зв`язку з чим твердження представника ТОВ «Мідас Оіл» про те, що автомобілі вибули з володіння подружжя, на його думку, є безпідставними. Стосовно вартості майна подружжя, то вона не оспорювалась іншим подружжям, вартість майна відповідає дійсній. Стосовно тверджень третьої особи про заподіяння злочинною діяльністю відповідача [PERSON] збитків та умисне невиконання рішення суду, то на думку представника позивача ці доводи є порушенням презумпції невинуватості, оскільки жодного обвинувального вироку, який набрав законної сили немає. Стосовно боргу ФОП Бабін перед ФОП «Мідас Оіл», то вона виникла внаслідок здійснення ним самостійної підприємницької діяльності, відповідно не може бути розподілена між подружжям. У судове представник третьої особи Міжрайонного відділу ДВС по Індустріальному та Немишлянському районах м. Харкова ГТУЮ в Харківській області - Сокуренко І.О. не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася заздалегідь і належним чином. Суд, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Ключовими принципами статті 6 є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд. Як вказує у своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини, згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобовязаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи законних інтересів. Статтею 16 ЦК встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Особа вільна у виборі способу способі захисту цивільних прав судом. Разом з тим, передбачені ст. ст. 12 і 13 ЦПК України засади змагальності та диспозитивності цивільного судочинства визначають основні правила, в межах яких мають діяти особи, що беруть участь у справі, та суд при вирішенні справи. Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона у цивільному судочинстві повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, до яких дана справа не відноситься. Суд, згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим законом випадках. З огляду на вказані норми закону позивач, обравши певний спосіб захисту цивільного права перед судом, має довести, шляхом подання належних та допустимих доказів, що надані підприємствами - виробниками/виконавцями житлово-комунальних послуг відомості про заборгованість є неправомірними , які порушують, не визнають або оспорюють охоронювані законом його цивільні права. Відповідач, зі свого боку, зобов`язаний довести обставини, посилаючись на які він заперечує проти позову. Згідно позиції Верхового Суду України, що викладена у постанові Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2003 року «Про судове рішення у цивільній справі» вбачається, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи та інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Статтями 78, 81 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У ході судового розгляду встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, зареєстрованому 24 вересня 2004 року, актовий запис №1736 (свідоцтво про народження серія [NUMBER] ) В період шлюбу за відповідачем [PERSON] на праві власності зареєстровано наступне майно: - квартиру [ADDRESS] , яка придбана на підставі Договору купівлі продажу №17/08-1 від 17 серпня 2005 р., Свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 30.05.2006 року, видане Фрунзенською районною радою м. Харкова, витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно Комунального підприємства «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» № 10889811 від 08.06.2006 року, - автомобіль JeepCherokee, синього кольору, 2015 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , об`єм двигуна V = 1956, зареєстрований 30.11.2016 року, VIN: 1С4PJMDYXFW651869, відповідно до Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] . - земельну ділянку площею 0,0600 га, що розташована на тер. Рубіжненської сільської ради Вовчанського району Харківської області , садівниче товариство «ТИШИНА», діл. № [NUMBER] (за межами населеного пункту), кадастровий номер 6321687200:05:003:0291, Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЯ№556413 виданий 31 травня 2011 року, - земельну ділянку площею 0,0600 га, що розташована на тер. Рубіжненськоїсільської ради Вовчанського району Харківської області, садівниче товариство «ТИШИНА», діл. № [NUMBER] (за межами населеного пункту),кадастровий номер 6321687200:05:003:0710, Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЯ№556414 - гараж № [NUMBER] , площею 20,2 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , право власності на який визнано рішенням Харківського обласного постійно діючого Третейського суду від 15.01.2009 у справі №3/01-09, витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно Комунального підприємства «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» № 21648561 від 23.01.2009 року. Також де реєстрації шлюбу відповідачем [PERSON] придбано автомобіль «OpelAstra», синього кольору, 2004 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , об`єм двигуна V = 1600, зареєстрований 30.06.2004 року, VIN: [NUMBER] відповідно до Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] , Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Частиною першою статті 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац 1 пункту 22постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року №11). Відповідно до п.п. 22 - 24 Постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст. 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості під час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст. 60, 69 СКУ, ч. 3 ст. 368 ЦКУ), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦКУ можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом, в тому числі грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те,що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. У ході судового розгляду встановлено, в провадженні головного державного виконавця МВДВС по Індустріальному та Немишлянському районах м. Харків ГТУЮ у Харківській області Сокуренко І.О. знаходиться зведене виконавче провадження по виконанню судового рішення Господарського суду Харківської області про стягнення заборгованості з відповідача [PERSON] , [INFO] , на користь ТОВ «Мідас оіл» грошових коштів в сумі 1 248 450 грн., а також судових витрат. В межах виконавчого провадження постановою головного державного виконавця МВДВС по Індустріальному та Немишлянському районах м. Харків ГТУЮ у Харківській області Сокуренко І.О. від 05.03.2018 року накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно в межах суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, а саме на: автомобіль JeepCherokee, синього кольору, 2015 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , VIN: 1 [NUMBER] , автомобіль «OpelAstra», синього кольору, 2004 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , VIN: [NUMBER] ; автомобіль ВАЗ 2106, 1992 року випуску, білий, № кузова [NUMBER] , № кузова [NUMBER] , державний номерний знак [NUMBER] ,- гараж № [NUMBER] , площею 20,2 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] квартиру №27, загальною площею 92,7кв. м, що знаходиться за адресою : [ADDRESS] . Постановою головного державного виконавця МВДВС по Індустріальному та Немишлянському районах м. Харків ГТУЮ у Харківській області Сокуренко І.О. від 17.09.2018 року в межах виконавчого провадження про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «МІДАС ОІЛ» грошових коштів також накладено арешт на - земельну ділянку площею 0,0600 га, що розташована на тер. Рубіжненської сільської ради Вовчанського району Харківської області , садівниче товариство «ТИШИНА», діл. № [NUMBER] (за межами населеного пункту), кадастровий номер 6321687200:05:003:0291, земельну ділянку площею 0,0600 га, що розташована на тер. Рубіжненської сільської ради Вовчанського району Харківської області, садівниче товариство «ТИШИНА», діл. № [NUMBER] (за межами населеного пункту),кадастровий номер 6321687200:05:003:0710, які належать боржнику [PERSON] . Постановою головного державного виконавця МВДВС по Індустріальному та Немишлянському районах м. Харків ГТУЮ у Харківській області Сокуренко І.О. від 28.03.2018 року оголошено розшук майна боржника, а саме: автомобіля JeepCherokee, синього кольору, 2015 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , VIN: 1 [NUMBER] , автомобіля «OpelAstra», синього кольору, 2004 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , VIN: [NUMBER] , автомобіля ВАЗ 2106, 1992 року випуску, білий, № кузова [NUMBER] , № кузова [NUMBER] , державний номерний знак [NUMBER] , місцезнаходження яких державному виконавцю не відомо. Постановою про опис й арешт майна від 17.09.2018 року описано та накладено арешт на зазначені вище земельні ділянки, які належать [PERSON] та є предметом позовної заяви. В наданих суду представником третьої особи ТОВ «Мідас Оіл» матеріалах містяться також акти і протокол пояснення [PERSON] , з яких вбачається, що постанова державного виконавця про арешт автомобілів у повному обсязі не виконана, оскільки автомобілі передані іншим особами і знаходяться поза межами м.Харкова та області. Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист. Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу закріплено ст. 16 цього Кодексу. Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). За приписами ч.1 ст.181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (далі - Закон України № 1952-IV) дія цього Закону поширюється на державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно, розміщене на території України, та обтяжень таких прав. При цьому, статтею 2 Закону визначено, що терміни у цьому Законі терміни вживаються в такому значенні: «обтяження - заборона розпоряджатися та/або користуватися нерухомим майном, встановлена законом, актами уповноважених на це органів державної влади, їх посадових осіб або така, що виникла на підставі договору». Статтею 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" передбачені речові права та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації, згідно з якою державній реєстрації прав підлягає в тому числі: заборона відчуження та арешт нерухомого майна, податкова застава, предметом якої є нерухоме майно, та інші обтяження. За змістом ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV загальними засадами державної реєстрації прав є: гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження; обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав; публічність державної реєстрації прав; внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом; відкритість та доступність відомостей Державного реєстру прав. Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, можуть вчинятися, якщо речові права на таке майно зареєстровані згідно із вимогами цього Закону, крім випадків, коли речові права на нерухоме майно, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними згідно з частиною третьою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 28 цього Закону. Згідно зі статтею 60 Закону № 606-XIV особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Як роз`яснив у п.1 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ « Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» від 03 червня 2016 року №5 у порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби. Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статей 15, 16 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК) розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства. Позов про зняття арешту з майна може бути предявлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Позови на захист майнових прав малолітніх та неповнолітніх дітей боржника (засудженого) можуть бути предявлені їхніми законними представниками, а у випадках, встановлених законом, органами та особами, яким надано право захищати права, свободи чи інтереси інших осіб (статті 3, 45 ЦПК). Відповідачами у справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів, банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення (стаття 3 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» (у редакції Закону України від 04 листопада 2010 року) (пункт 2 постанови Пленуму). З позовом про зняття арешту з майна відповідно до положень ст. 60 Закону № 606-XIV [PERSON] не зверталась. Відповідно до правової позиції Верховного суду, викладеної у постанові Верховного суду від 6 березня 2019 року у справі №317/3272/16ц, Поділ спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу. Боржник, проти якого ухвалене судове рішення про стягнення боргу та накладено арешт на його майно, та його дружина, які здійснюють поділ майна, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки поділ майна порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісним та зводяться до зловживання правом. Аналогічний висновок зроблено у постанові Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 жовтня 2018 року (справа №654/1528/17). Окрім того , позивач заявила вимогу про передачу у свою власність, наведеного нею як придбаного в період шлюбу, я також в період сумісного проживання рухомого та нерухомого майна без посилання на будь-які передбачені законом підстави для припинення прав відповідача на це майно, відповідач в свою чергу проти цього не заперечував, більше того повністю підтримав вимоги позивача, що фактично підтверджує доводи третьої особи про наміри подружжя позбавитися майна, за рахунок якого було б можливо забезпечити виконання боргових зобов`язань відповідача і суперечить положенням цивільного та цивільного процесуального законодавства про те, що цивільне судочинство здійснює захист цивільних прав кожної особи у разі їх порушення, невизнання або оспорювання. Враховуючи, що позивач не посилається на порушення, невизнання чи оспорювання її прав у спірних правовідносинах, а відповідач визнав заявлені до нього вимоги і сторони не бажають доводити обставини, які необхідно встановити при вирішенні спору про поділ майна подружжя, суд не може вирішити питання про спосіб та порядок поділу майна подружжя при відсутності між подружжям спору з цього приводу. У зв`язку з чим відсутні підстави для задоволення позовних вимог в частині розподілу майна подружжя. За тих же обставин не підлягають задоволенню позовні вимоги в частині встановлення факту спільного проживання позивача та відповідача однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Відповідно до правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. Позивачем не надано належних і допустимих доказів про участь у набутті спірного майна, оскільки самі по собі факти придбання спірного майна та спільного проживання без реєстрації шлюбу в цей період без визначення ступеня участі працею й коштами в придбанні спірного житлового будинку не можуть бути підставою для визнання права власності на спірне майно. Знову ж таки відповідач в свою чергу проти позовних вимог в цій частині взагалі не заперечував, що свідчить про бажання ухилитись від виконання своїх зобов`язань Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed