Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-31 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. В обґрунтування позову, зазначив, що з 14 серпня 1992 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем по справі. Сумісне життя з відповідачем не склалося через відсутність взаєморозуміння, різні погляди на життя, внаслідок чого виникають постійні суперечки. На даний час подружні відносини не підтримують, спільне господарство не ведуть. Спору про поділ сумісно нажитого майна немає. Також прохав суд врахувати те, що подання ним даного позову викликане глибокообміркованими і обгрунтованими причинами, тому подальше збереження шлюбу буде суперечити його інтересам, а подальше спільне життя з відповідачем більше не можлитве. Оскільки відновити подружні відносини неможливо, прохав розірвати шлюб між ним та [PERSON] . Позивач, будучи належним чином повідомленим про день, час та місце слухання справи, в судове засідання не з`явився, в поданій до суду позовній заяві прохав розглянути справу за його відсутності. Відповідачка, будучи належним чином, повідомленою про день, час та місце слухання справи, в судове засідання не з`явилася. В попереднє судове засідання, подавала заяву про відкладення слухання справи на іншу дату і інший час, у зв"язку з неможливістю прибути до суду у визначений судом час розгляду справи, із-за графіку руху транспорту та заперечувала проти розірвання шлюбу. Судом було задоволено її заяву і перенесено розгяд справи на 01.11.2021 року. 01.11.2021 року, прозивач не з"явилася у судове засідання і не повідомила про причини своєї неявки та не подала жодних заяв з приводу розгляду справи. Ухвалу суду про відкриття провадження по справі разом з додатками до неї отримала. Про що свідчить наявне в метеріалах справи зворотне поштове повідомлення. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку. Судом встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 14 серпня 1992 року, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] , виданим 14 серпня 1992 року Кінненським ЗАГС Лозівського району Харківської області, актовий запис № 07. Від даного шлюбу сторони дітей не мають. Спору про розподіл майна, що є спільною власністю, на даний час не має. Сумісне життя сторін не склалося з причин відсутності взаєморозуміння, різних поглядів на життя, шлюбні стосунки не підтримуються, тому подальше спільне життя та збереження шлюбу суперечить інтересам сторін. Позивач у позові на розірванні шлюбу наполягав, відповідачка на час розгляду справи, у судове засідання 01.11.2021 року, звідзиву на позов не подала. Відповідно до ч. 1 ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушення жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно зі змістом ст. 55 СК України, дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Чоловік зобов`язаний утверджувати в сім`ї повагу до матері. Дружина зобов`язана утверджувати в сім`ї повагу до батька. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім`ї за свою поведінку в ній. Як вбачається зі змісту ч. 3 ст. 56 СК України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 11 від 21.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Зважаючи на принципи рівноправності жінки і чоловіка, закон вимагає, щоб згода на одруження була взаємною. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії його реєстрації, а і під час знаходження в шлюбі, що зумовлює можливість добровільного розірвання шлюбу, про що записано в статті 16 Конвенції "Про дискримінацію жінок" в ч. 1 підпункту "с", "однакові права і обов`язки під час шлюбу і після його розірвання". Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово "сімейний" засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово "союз" підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. У відповідності до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам сторін, що має істотне значення. Таким чином, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, враховуючи, що на даний час сторони спільне господарство не ведуть, шлюбні відносини не підтримують та відновлювати не збираються, а подальше спільне життя та збереження шлюбу суперечить інтересам одного із подружжя, суд вважає, що шлюб слід розірвати. В зв`язку з чим позовні вимоги підлягають задоволенню. Статтею 113 Сімейного кодексу передбачено, що особа має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Оскільки відовідач не скористалася своїм правом на подання відзиву на позов, то дане питання, судом не вирішувалося. В позовній заяві не міститься вимога про стягнення з відповідачки на користь позивача понесених ним судових витрат по справі. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При таких обставинах суд вважає необхідним при вирішенні питання про розподіл судових витрат по справі, не застосовувати приписи ст. 141 ЦПК України, якими передбачено відшкодування в повному обсязі відповідачем позивачу понесених нею судових витрат.

Outcome: approved