Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-16 00:00:00

[PERSON] звернувся до Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області з позовом до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні житлом та вселення. Позов мотивовано тим, що позивач був власником 37/100 частин житлового будинку з господарськими будівлями, що розташовані по [ADDRESS] у якому проживав та був зареєстрований разом із дружиною [PERSON] та сином [PERSON] . Внаслідок погіршення стосунків із сином позивач був змушений змінити місце проживання. Рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 29.01.2019 позивача визнано таким, що втратив право користування вищезазначеним житловим приміщенням. Постановою Вінницького апеляційного суду від 05.05.2020 скасовано рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 29.01.2019 та ухвалено нове рішення, яким поновлено право позивача на проживання у вищезазначеному житловому приміщенні. Позивач зазначає, що на даний час він має намір проживати у вищезазначеному будинку, однак відповідач чинить йому перешкоди у користуванні житловим приміщенням та господарськими будівлями, внаслідок чого він змушений звертатися до правоохоронних органів. За таких обставин позивач просить усунути перешкоди в користуванні вищезазначеним нерухомим майном шляхом його вселення. Ухвалою суду від 16.06.2020 відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. Відповідачу визначено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі для подання відзиву на позовну заяву. 01.07.2020 до суду надійшов відзив на позовну заяву узагальнені доводи котрого зводяться до того, що у 2015 позивач добровільно залишив місце проживання та за спільною домовленістю із донькою - [PERSON] , разом із дружиною [PERSON] , переїхав на постійне місце проживання у належний [PERSON] житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] , у якому може проживати скільки сам забажає, що підтверджується письмовою заявою [PERSON] . На постанову Вінницького апеляційного суду від 05.05.2020 подано касаційну скаргу. Позивач має ключі та не позбавлений можливості проживати у житловому приміщенні, а саме 37/100 частин житлового будинку з господарськими будівлями, що розташовані по [ADDRESS] . За таких обставин відповідач просить відмовити в задоволенні позову. Ухвалою суду від 16.07.2020 відмовлено в задоволенні клопотання відповідача про зупинення провадження у справі, закрито підготовче провадження у справі та викликано в судове засідання свідків [PERSON] , старшого ДОП Хмільницького ВП Калинівського ВП ГУНП у Вінницькій області Захожого Ю.В. 16.07.2020 до суду надійшли заперечення узагальнені доводи котрих зводяться до того, що переїзд позивача разом із дружиною в с. Лелітка Хмільницького району був добровільним. Письмова заява [PERSON] написана нею власноручно без будь-якого тиску на неї з боку відповідача. За таких обставин відповідач просить відмовити в задоволенні позову. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, заслухавши пояснення свідків, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов наступного висновку. В грудні 2018 [PERSON] звернувся до Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області з цивільним позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме 37/100 частин житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] , оскільки [PERSON] зареєстрований, однак понад два роки не проживає у даному будинку. Рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 29.01.2019 позов задоволено, визнано [PERSON] таким, що втратив право користування належним [PERSON] житловим приміщенням, а саме 37/100 частин житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Постановою Вінницького апеляційного суду від 05.05.2020 рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 29.01.2019 скасовано та ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовлено (а.с. 5-7). 16.05.2020 позивач звернувся до Хмільницького ВП Калинівського ВП ГУНП у Вінницькій області із письмовою заявою про те, що його син [PERSON] не впустив його до домогосподарства, що розташоване за адресою: [ADDRESS] (а.с. 8-11). Дана заява розглянута Хмільницьким ВП Калинівського ВП ГУНП у Вінницькій області в порядку, передбаченому Законом України "Про звернення громадян". В ході розгляду заяви встановлено, що за даним фактом ознаки будь-якого правопорушення відсутні, а тому розгляд звернення припинено (а.с. 14-15). Відповідно до паспорта громадянина України, позивач був зареєстрований по [ADDRESS] , знятий з реєстрації 20.05.2019 (за рішенням суду), згідно рішення апеляційного суду поновлено реєстрацію за цією адресою 22.05.2020 (копія на а.с. 3). Листом виконавчого комітету Хмільницької міської ради Вінницької області № 3-525/02 від 27.05.2020 (а.с. 17) позивачу повідомлено про те, що ні Хмільницька міська рада Вінницької області, ні виконавчий комітет Хмільницької міської ради Вінницької області немає повноважень щодо примусового вселення у житлове приміщення, а тому позивачу рекомендовано звернутися до суду. Відповідно до нотаріально завіреної письмової заяви від 21.05.2020 (а.с. 34) [PERSON] зазначила, що переїзд батька та матері на постійне місце проживання до належного їй житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] відбувся за спільною з нею домовленістю. Після смерті матері, батько залишився проживати у вказаному житловому будинку та продовжив вести домашнє господарство. Батько може проживати у зазначеному житлі стільки, скільки сам забажає, і ні раніше, ні на даний час ніхто не змушував його покидати житло, де він проживає з 2015. 30.05.2020 відповідач письмово зобов`язався не перешкоджати позивачу проживати у вищезазначеному будинку (копія на а.с. 12). З відповідних листів філії "Хмільницька СЕМД" КУ "ТМО " ВОЦЕМДМК" №№ 153 від 01.07.2019, № 01-16/153 від 15.07.2019 (а.с. 15, 16) встановлено, що 23.06.2017, 18.12.2018, 30.12.2018, 02.07.2019, 10.07.2019 та 15.07.2019 бригади Хмільницького відділення ЕМД обслуговували виклики [PERSON] . Діагноз: гіпертонічна хвороба. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він є дільничим інспектором та йому відомо про конфлікт між сторонами. Позивач неодноразово звертався до поліції з різними зверненнями, однак в ході перевірки дані звернення не підтвердилися. Відповідач надав позивачу ключі від будинку. Після того звернень не було. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона є донькою позивача та сестрою відповідача між якими виникли тривалі недоброзичливі стосунки. Батько тимчасово проживає в належному їй житловому будинку, що знаходиться в с. Лелітка, куди він переїхав восени 2015-2016 року разом із матір`ю. Все нерухоме майно батьки подарували дітям. Зокрема буд. [ADDRESS] , де знаходяться його меблі та речі, [PERSON] подарував [PERSON] . Належний їй житловий будинок в с. Лелітка виставлений на продаж, а тому після його продажу батьку не буде де жити. Іншого житла в батька немає. Переїзд батька в с. Лелітка був тимчасовий. Батько неодноразово хотів вселитися в будинок брата, у якому знаходиться його майно, однак брат його не впустив. 16.05.2020 між братом та батьком виник черговий конфлікт внаслідок чого в батька погіршилося самопочуття та було викликано швидку. Самого конфлікту вона не бачила, однак була присутня коли приїхала швидка допомога. Брат дав їй ключ від будинку з якого вона зробила для батька дублікат, однак дублікат не підійшов. Нотаріально посвідчену заяву вона писала на прохання брата, викладені у ній відомості про те, що батько переїхав до її будинку на постійне місце проживання не відповідають дійсності. Вирішуючи даний спір суд керується наступними нормами. За змістом статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР) закріплено положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку (частина перша статті 109 ЖК УРСР). Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя та до свого житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Стаття 8 Конвенції стосується прав особливої важливості для особистості людини, її самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див., mutatis mutandis, рішення від 27 травня 2004 року у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» («Connors v. the United Kingdom»), заява № 66746/01, § 82). «Житло» має самостійне поняття, яке не залежить від класифікації за національним законодавством. Питання про те, чи є конкретне приміщення «житлом», яке захищається пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежатиме від фактичних обставин, а саме - існування достатнього та тривалого зв`язку з певним місцем. Суд також повторює, що стаття 8 Конвенції лише захищає право особи на повагу до її існуючого житла (GLOBA v. UKRAINE, № 15729/07, § 37, ЄСПЛ, від 05 липня 2012 року). Європейський суд з прав людини вказував, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine, № 30856/03, § 41, від 02 грудня 2010 року). Враховуючи встановлені судом обставини, зокрема те, що позивач є колишнім власником будинку [ADDRESS] , де був прописаний та який подарував відповідачеві. В цьому будинку знаходяться меблі та речі, що належать позивачеві. Позивач є членом сім`ї власника будинку у якому він зареєстрований та у якому має намір проживати, а також приймаючи до уваги те, що позивач тимчасово залишив місце проживання, а також те, що іншого житла у нього немає, відповідач чинить перешкоди у користуванні цим житлом, суд приходить до висновку про задоволення позову та усунення перешкод в користування майном шляхом вселення позивача в 37/100 частин житлового будинку з господарськими будівлями, що розташовані по [ADDRESS] . З відповідача підлягають стягненню судові витрати. На підставі викладеного та

Outcome: approved