Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-10 00:00:00

У січні 2020 року позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про знесення самочинно встановленої перегородки, приведення допоміжних приміщень багатоквартирного будинку у первісний стан. Посилалась на те, що вона разом зі своїм сином [PERSON] , який є особою з інвалідністю 1 групи і потребує постійного стороннього догляду, є співвласниками квартири [ADDRESS] . В квартирі №35 за тією ж адресою проживає відповідач. Він самовільно захопив частину сходової клітини в під`їзді, яка є місцем загального користування та допоміжним приміщенням будинку, переобладнав її в підсобне приміщення та приєднав до квартири №35 , встановив перегородку із вбудованими вхідними дверима. Своїми діями він незаконно заволодів спільною та неподільною сумісною власністю усіх мешканців під`їзду, в тому числі і позивачки, крім того обмежив її доступ до приміщень, які знаходяться на захопленій частині сходової клітини, відтепер розташування вхідної двері до прибудови (перегородки тамбуру) квартири № 35 у безпосередній близькості до вхідної двері квартири № 34 заважають позивачці користуватися своєю квартирою, створюючи постійний додатковий шум, грюкіт під час потрапляння мешканців до квартири № 35 . Зроблене відповідачем переобладнання призвело до зменшення площі загального коридору, що перешкоджає позивачці вільно пересуватися ним, виходячи з квартири. Це також призвело до обмеження шляхів евакуації та сходової клітини, що є порушенням будівельних та житлових норм. Крім того, на самочинно захопленій відповідачем спільній території розташований прилад обліку електроенергії, що використовується позивачкою. Тобто фактично позивачка позбавлена можливості вільно зняти покази приладу обліку, виконати будь-які ремонті роботи, пов`язані в використанням електроенергії. З приводу викладеного позивачка зверталась до відповідних органів - Головного управління державної служби України з надзвичайних ситуацій у Миколаївській області, АТ «Миколаївобленерго», Адміністрації Корабельного району м. Миколаєва, Управління державного архітектурно-будівельного контролю ММР, ТОВ УК «Корабельний», Корабельного відділу поліції ГУ НП в Миколаївській області, які своїми відповідями підтвердили порушення відповідачем відповідних норм і правил. Але відповідач відмовляється демонтувати самочинно встановлену перегородку. Просила зобов`язати [PERSON] за власний рахунок знести перегородку та вхідні двері у коридорі загального користування між квартирами № 34 та [ADDRESS] . Відповідач не скористався правом подати відзив на позовну заяву. Представник позивача підтримала доводи позову та просила його задовольнити. Відповідач, належно повідомлений про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився. Третя особа в судове засідання свого представника не направила, про причини неявки суд не повідомила. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши надані докази, встановив наступні обставини. Позивачка [PERSON] та її син [PERSON] , який є особою з інвалідністю 1 групи та потребує постійного стороннього догляду, на підставі свідоцтва про право власності на житло від 24.04.1997 року, виданого Миколаївською міською службою приватизації державного житлового фонду, є співвласниками квартири [ADDRESS] . Квартира є однокімнатною, розташована на першому поверсі п`ятиповерхового будинку, має загальну площу 38,1 кв.м., в т.ч. житлову - 11,8 кв.м. [PERSON] та [PERSON] квартира належить на праві спільної сумісної власності. [PERSON] відповідно до рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 04.04.2006 року є опікуном [PERSON] . Відповідачу [PERSON] відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 14.02.2020 року на підставі свідоцтва про право власності, виданого 24.11. 1999 року Управлінням майна комунальної власності ММР, на праві власності належить однокімнатна квартира [ADDRESS] . Квартира має загальну площу 30,4 кв.м., в т.ч. житлову - 14,4 кв.м. Квартира розташована на першому поверсі поряд з квартирою № 34 . Позивачка протягом березня-грудня 2019 року зверталась із заявами до Головного управління державної служби України з надзвичайних ситуацій у Миколаївській області, АТ «Миколаївобленерго», Адміністрації Корабельного району м. Миколаєва, Управління державного архітектурно-будівельного контролю ММР, ТОВ УК «Корабельний», Корабельного відділу поліції ГУ НП в Миколаївській області, в яких зазначала, що відповідач самовільно встановив перегородку в спільному коридорі, встановив двері, що перешкоджає в користуванні квартирою, електролічильником, що належить їй, просила захистити її права. З відповіді АТ «Миколаївобленерго» від 31.07.2019 року вбачається, що доступ до лічильника квартири №34 , який знаходиться в щитовій на сходовій клітці, перекрито перегородкою. ТОВ УК «Корабельний» у відповіді від 27.12.2019 року зазначив, що [PERSON] , облаштувавши перегородку у спільному коридорі, що є допоміжним приміщенням будинку, здійснив самовільний захват території спільного коридору, який є спільною сумісною власністю усіх мешканців багатоповерхового будинку. Дії [PERSON] не відповідають вимогам ст. 369 ЦК України, оскільки позивачка не давала дозволу на розміщення перегородки. Отже, наданими доказами підтверджується факт встановлення позивачем перегородки у спільному коридорі будинку без згоди позивачки та інших мешканців будинку. Між сторонами виник спір з приводу самовільного встановлення перегородки в приміщенні загального користування - коридорі багатоквартирного будинку. Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. За приписами ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Правовідносини з приводу користування спільним майном багатоквартирного будинку регулюються ЦК України та іншими нормативними актами. Згідно з частиною першою статті 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом (частини перша та друга статті 368 ЦК України). Частиною першою статті 369 названого Кодексу передбачено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до частини другої статті 382 цього ж Кодексу усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав. Статтею 1 Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку" багатоквартирний будинок визначено як житловий будинок, в якому розташовано три чи більше квартири. У багатоквартирному будинку можуть також бути розташовані нежитлові приміщення, які є самостійними об`єктами нерухомого майна; співвласник багатоквартирного будинку - власник квартири або нежитлового приміщення у багатоквартирному будинку; спільне майно багатоквартирного будинку - приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди і його прибудинкова територія; допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців (колясочні, комори, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші підсобні і технічні приміщення). Згідно з додатком «Б» до ДБН В.2.2-15-2005 «Будинки і споруди. Житлові будинки. Основні положення», затверджених наказом Держбуду України від 18.05.2005 року № 80 підсобні приміщення багатоквартирного житлового будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців (сходові клітки, вестибюлі, перехідні шлюзи, позаквартирні коридори, колясочні, комори, сміттєзбірні камери, горища, підвали, шахти тощо). Як встановлено судом на підставі досліджених доказів, спірне приміщення спільного коридору є спільним допоміжним майном багатоповерхового будинку і належать усім власникам квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку на праві спільної сумісної власності. Відповідно до пункту 2 статті 10 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" власники квартир багатоквартирних будинків та житлових приміщень у гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і т. ін.) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають. Офіційне тлумачення положень пункту 2 статті 10 вказаного Закону наведено у рішенні Конституційного Суду від 02.03.2004 №4-рп/2004 зі змінами згідно з рішенням Конституційного Суду від 09.11.2011 №N14-рп/2011. Так, в рішенні Конституційного Суду України від 02.03.2004 №4-рп/2004 визначено: "1.1. Допоміжні приміщення (підвали сараї, кладовки, горища, колясочні і т.ін.) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього.". В рішенні Конституційного Суду України від 09.11.2011 №14-рп/2011 додатково роз`яснено: "1. В аспекті конституційного звернення положення пункту 2 статті 10 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" від 19 червня 1992 року N 2482-ХІ1 зі змінами необхідно розуміти так, що власники квартир дво- або багатоквартирних житлових будинків та житлових приміщень у гуртожитку, незалежно від підстав набуття права власності на такі квартири, житлові приміщення, є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою." Рішення Конституційного Суду України є обов`язковими до виконання на території України, остаточними і не може бути оскаржені. За змістом статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до висновків, викладених у рішенні Конституційного Суду України від 02 березня 2004 року №4-рп/2004, та згідно із Конституцією України всі суб`єкти права власності рівні перед законом. У багатоквартирних будинках, де не всі квартири приватизовані чи приватизовані повністю, власник (власники) неприватизованих квартир (їх правонаступники) і власники приватизованих квартир багатоквартирного будинку є рівноправними співвласниками допоміжних приміщень. Вони є рівними у праві володіти, користуватися і розпоряджатися допоміжними приміщеннями. Ніхто з власників квартир не має пріоритетного права користуватися та розпоряджатися цими приміщеннями, у тому числі з питань улаштування мансард, надбудови поверхів та іншого. За змістом зазначеного висновку, будь-який власник або інша особа, яка на відповідній правовій підставі користується житловим чи нежитловим приміщенням, не наділяється абсолютним правом вирішувати порядок використання (переобладнання, перепланування тощо) місць загального користування чи на власний розсуд обмежувати інших співвласників у цьому. Таким чином, питання щодо згоди власників квартир - співвласників допоміжних приміщень багатоквартирного будинку - на надбудову поверхів, улаштування мансард і т.ін. з використанням при цьому конструктивних елементів будинку, як і на вчинення інших дій стосовно допоміжних приміщень (оренда тощо), має вирішуватися відповідно до законів про власність та інших законів України, передусім Цивільного кодексу України. Частиною другою статті 5 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» передбачено, що спільне майно багатоквартирного будинку не може бути поділено між співвласниками, і такі співвласники не мають права на виділення в натурі частки із спільного майна багатоквартирного будинку. Таким чином суд вважає доведеним, що приєднана відповідачем частина коридору повинна обслуговувати багато помешкань, що належать мешканцям будинку, покликана забезпечувати потреби багатьох власників і користувачів житлових приміщень та забезпечувати належне функціонування всього згаданого вище будинку відповідно до його проекту. Згідно поверхового плану першого поверху в багатоквартирному будинку [ADDRESS] не передбачено перегородки у загальному коридорі на першому поверсі, яка відокремлює квартири № 34 та № 35 від під`їзду . Відповідачем не надані докази про те, що провівши перепланування, яке виразилось в відділенні частини допоміжного приміщення будинку (коридору), відповідач отримав попередню згоду на це власників всіх квартир у будинку. Матеріали справи не містять доказів того, що ключі від вказаної перегородки надавались відповідачем іншим мешканцям будинку, в тому числі позивачці, що в свою чергу свідчить про неможливість вільного доступу до вказаної частини приміщення, де знаходиться електролічильник, що належить позивачці. Відповідно до п.5.1.3. Кодексу комерційного обліку електричної енергії, затвердженого постановою НКРЕКП 14.03.2018 № 311(у редакції постанови НКРЕКП від 20.03.2020 № 716) вузли обліку необхідно встановлювати таким чином, щоб була забезпечена можливість доступу споживачів, учасників ринку та інших заінтересованих сторін до нього для цілей контрольного огляду та/або технічної перевірки, а також візуального зчитування результатів вимірювання з лічильника без застосування спеціальних засобів та інструментів. Згідно з п. 3.3. Типового договору споживача про надання послуг з розподілу (передачі) електричної енергії споживач, що є побутовим, зобов`язаний щомісяця знімати фактичні показання лічильника електричної енергії та надавати їх Оператору системи розподілу (постачальнику послуг комерційного обліку). Перенесення електролічильника зі щитової до іншого місця відповідно до наведених нормативних актів може бути проведено за рахунок споживача (оплата за розробку проекту, проведення робіт), тобто позивачки, на що вона з урахуванням матеріального становища не згодна. Отже за відсутності вільного доступу до електролічильника дії відповідача порушують права та перешкоджають виконанню обов`язків позивачки, зазначені у вищенаведених нормативних актах. Згідно із роз`ясненнями пункту 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» відповідно до положень статті 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстав, передбачених законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння порушується його право власності чи законного володіння. Виходячи з наведеної норми цивільного законодавства і роз`яснень постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, підставою для звернення особи, яка є власником, до суду за захистом права є наявність протиправної поведінки (бездіяльності) з боку відповідача, що створює перешкоди позивачеві у здійсненні ним користування та розпорядження майном, тобто, на думку суду, для застосування судового захисту права власності необхідно не лише констатувати протиправність поведінки відповідачів, але й причинний зв`язок між цією поведінкою і реальними або такими, що припускаються, порушеннями права позивача, а також наявність шкоди правам та інтересам позивача. Вирішуючи вимоги про усунення перешкод у здійсненні користування, суд керується наведеними в статті 391 ЦК України і роз`ясненнях постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ передумовами для звернення до суду за захистом права власності, і вважає наявними ознаки порушення цього права з боку відповідача, виходячи з такого. Згідно із ст. 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Межі здійснення цивільних прав встановлені статтею 13 ЦК України, відповідно до якої при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Предметом доказування в цій справі є не лише правомірність поведінки відповідача, але й наявність шкоди для позивача від дій відповідача. Вирішуючи вимогу про усунення перешкод, суд вбачає підстави для її задоволення, оскільки позивачкою доведено, що вона є співвласником спільного майна багатоповерхового будинку - спільного коридору, а встановленням перегородки в коридорі відповідачем порушено її право власності, також порушені права споживача електричної енергії. За такого позовні вимоги слід задовольнити.

Outcome: approved