Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-29 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Господар" про поновлення на роботі, стягнення оплати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог вказав, що 29 березня 2017 року згідно з наказом №17 він був прийнятий на роботу охоронником ТОВ "Господар". 16 листопада 2018 року наказом №22 він був звільнений з роботи згідно з ч.1 ст.40 КЗпП України у зв`язку із скороченням штату. При цьому, він не був особисто попереджений про майбутнє звільнення із займаної посади у зв`язку із скороченням щтатної одиниці та з наказом від 13.08.2018 року про скорочення штату працівників не був ознайомлений. Також, він не був ознайомлений із наказом про звільнення і в даному документі він не розписувався. Копію наказу про звільнення отримав особисто лише за письмовою заявою. Оскільки він не попереджався особисто про наступне вивільнення не пізніше ніж за 2 місяці, йому не були запропоновані інші вакантні посади в ТОВ "Господар", в тому числі з можливістю навчання або перепідготовки за рахунок ТОВ "Господар", а тому відповідачем не вжито всіх можливих заходів, спрямованих на його працевлаштування, внаслідок чого роботодавцем не було дотримано вимог ст.ст.40, 49-2 КЗпП України при його звільненні. Таким чином, вважає, що його було звільнено незаконно та безпідставно. Вважає, що ТОВ "Господар" як податковий агент згідно з нормами Податкового кодексу України та як страхувальник згідно з Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" зобов`язане виплатити йому суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу, утримавши із нього при виплаті податки, збори, обов`язкові платежі (з розрахунку: два попередні місяці, що передують звільненню - вересень 2018 року та жовтень 2018 року, заробітна плата: 7850 грн.: 42 робочих дні = 186,90 грн. (в день) х кількість днів з дня звільнення до дня поновлення на посаді). При визначенні розміру моральної шкоди прохає врахувати характер перенесених ним моральних страждань, що були викликані порушенням його гарантованого Конституцією права на працю, а також врахувати, що він являється інвалідом 2 групи, має стійке хронічне захворювання серця, неправомірними діями ТОВ "Господар" принижено честь, професійну гідність його як людини, він переніс нервові переживання, дискомфортно почуває себе серед односельчан. За викладених обставин, необхідно стягнути з відповідача на його користь, спричинену моральну шкоду у розмірі 5000 грн., що буде достатнім у даній спірній ситуації. В зв`язку з вищевикладеним та посилаючись на вимоги ст.ст.40, 49-2, 235 КЗпП України, прохає суд: 1. Поновити [PERSON] , [INFO] , уродженця с.Яблуниця Верховинського району Івано-Франківської області, ідентифікаційний номер [NUMBER] , на посаді охоронника ТОВ "Господар" (код ЄДРПОУ 30756013) з 16.11.2018 року. 2. Стягнути з ТОВ "Господар" на користь [PERSON] середню заробітну плату за час вимушеного прогулу з дня звільнення - 16.11.2018 року, до дня повновлення на посаді охоронника ТОВ "Господар". 3. Стягнути з ТОВ "Господар" на користь [PERSON] спричинену моральну шкоду в сумі 5000 грн. Позивач [PERSON] та його представник - адвокат Тараненко П.П. в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі. Представник відповідача ТОВ "Господар" - Муха Р.А. в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та заперечував проти їх задоволення, оскільки вважає, що звільнення [PERSON] було проведене з дотриманням вимог КЗпП України, останній відповідно до вимог ст.49-2 КЗпП України більш ніж за два місяці був попереджений про наступне звільнення у зв`язку із скороченням штату працівників, з моменту прийняття рішення про скорочення штату працівників та до сьогоднішнього дня відсутні вакантні посади, які могли бути запропоновані позивачу. Таким чином, вважає, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити за безпідставністю. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що працювала листоношою в Прядівському відділенні поштового зв`язку з серпня 2017 року до березня 2019 року. Дійсно надходили рекомендовані листи на ім"я [PERSON] на адресу [ADDRESS] . Проте, вона знала, що [PERSON] за місцем реєстрації, тобто по [ADDRESS] , не проживає, а проживає з матір`ю та племінником по [ADDRESS] Коли вона приходила на [ADDRESS] , то і мати, і сам [PERSON] відмовлялися отримувати листи, про що були зроблені відмітки про відмову в отриманні в рекомендованих повідомленнях про вручення поштового відправлення. При цьому, [PERSON] говорив, що б вона відносила листи на адресу [ADDRESS] . Також, приходила до [PERSON] за місцем роботи на мехтік, де він знову відмовився отримувати лист і направляв її на адресу [ADDRESS] , там де він фактично не проживає. Всього рекомендованих листів на [PERSON] від ТОВ "Господар" було три, які він категорично в її присутності відмовлявся отримувати, а четвертий лист був із суда, який останній отримав. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що тимчасово в серпні 2018 року працювала листоношою в Прядівському відділенні поштового зв`язку на час відсутності [PERSON] Перший рекомендований лист на ім"я [PERSON] вона понесла на адресу матері останнього, оскільки добре знала, що [PERSON] не живе по [ADDRESS] . Коли вона прийшла до місця проживання матері, остання повідомила, що сина вдома немає. Вона попросила матір передзвонити синові і вияснити чи буде він отримувати лист. Потім, з цього будинку вийшов [PERSON] і категорично відмовився отримувати рекомендований лист. Після чого, вона лист віднесла на поштове відділення та в рекомендованому повідомленні зробили відмітку про відмову в отриманні листа [PERSON] . Через два тижні знову прийшов рекомендований лист на ім"я [PERSON] , який вона понесла на [ADDRESS] , де проживає останній. Проте, [PERSON] знову відмовився отримувати лист. Дійсно листи на ім"я [PERSON] вона не відносила на адресу [ADDRESS] , так як достовірно знала, що останній там не проживає. Суд, заслухваши думку сторін, покази свідків, перевіривши матеріали справи, вивчивши всі надані по справі докази, даючи їм оцінку у їх сукупності, дійшов наступного висновку. Відповідно до ст.264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Згідно зі статтею 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи відповідному органі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов`язків; таким чином, пункт передбачає «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору. Відповідно до ст.3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч.1 та ч.3 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. За положенням частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено ст.15 ЦК України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання. Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений ст.16 ЦК України, відповідно до приписів якої, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому, способами захисту цивільних прав і інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обовязку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці закріплено Кодексом законів про працю України. Кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини (стаття 1 Кодексу законів про працю України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст.81 ЦПК України). В даному випадку в судовому засіданні відповідно до норм ч.1 ст.81 ЦПК України встановлено наступне. Відповідно до копії трудової книжки серії [NUMBER] від 18.11.1998 року [PERSON] 29.03.2017 року прийнятий на роботу на посаду охоронника, наказ №17 від 28.03.2017 року (а.с.10). 16.11.2018 року [PERSON] звільнений з посади охоронника ТОВ "Господар" у зв`язку зі скороченням штату згідно з ст.40 п.1 КЗпП України, наказ №22 від 16.11.2018 року (а.с.10, 11). Відповідно до копії наказу ТОВ "Господар" від 13.08.2018 року "Про скорочення штату працівників" ТОВ "Господар" прийнято рішення з причин технологічного характеру, а саме: автоматизації сільськогосподарського виробництва на ТОВ "Господар", впровадження на підприємстві відеоспостереження, яке змінює роботу працівника на посаді "охоронника", внести зміни до штатного розпису з 16 листопада 2018 року, скоротивши дві штатні одиниці "охоронника", а саме: [PERSON] та [PERSON] (а.с.23). Згідно з копією наказу ТОВ "Господар" від 13 серпня 2018 року внесено зміни до штатного розпису ТОВ "Господар" з 16 листопада 2018 року, скоротивши 2 штатні одиниці охоронника: [PERSON] та [PERSON] (а.с.24). За правилами ст. 4 Конвенції Міжнародної організації праці №158 від 22 червня 1982 року «Про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця» (ратифікована 04 лютого 1994 року) трудові відносини з працівниками не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, повязаного із здібностями чи поведінкою працівника або викликаного виробничою потребою підприємства, установи чи служби. Згідно з ч.1 ст.21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Згідно з п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Пленум Верховного Суду України у п.19 Постанови від 06 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» (зі змінами) роз`яснив, що, розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. Частиною 2 ст.40 цього Кодексу встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника за його згодою на іншу роботу. Згідно з ч.ч.1 та 3 ст.49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. Власник вважається таким, що належним чином виконав вимоги ч.2 ст.40, ч.3 ст.49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну посаду, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 25 травня 2016 року № 6-3048цс15, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. Власник вважається таким, що належно виконав вимоги ч.2 ст.40, ч.3 ст.49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільняється, працював. Оскільки обов`язок щодо працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом ч.3 ст.49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення. Посилання позивача [PERSON] та його представника - адвоката Тараненка П.П. на те, що позивач в порушення вимог ч.ч.1 та 3 ст.49-2 КЗпП належним чином не був персонально повідомлений про наступне вивільнення в строки, визначені законом, тобто не пізніше ніж за два місяці, та йому не було запропоновано роботодавцем наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну посаду, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду, є безпідставними та спростовуються показами представника відповідача та свідків [PERSON] та [PERSON] , згідно яких дійсно позивач [PERSON] не пізніше двох місяців був попереджений про наступне вивільнення, проте особисто відмовлявся отримувати рекомендовані листи, направлені ТОВ "Господар" з попередженням про наступне вивільнення від 13 серпня 2018 року та наказами про скорочення штату працівників та про внесення змін до штатного розпису від 13 серпня 2018 року, про що були зроблені відповідні відмітки листоношами "від одержання відмовився" в рекомендованих повідомленнях про вручення поштового відправлення. Крім цього, вказані обставини підтверджуються і письмовими доказами, долученими до матеріалів справи, а саме: копією попередження "Про скорочення штату працівників" від 13.08.2018 року, копією наказу ТОВ "Господар" про скорочення штату працівників від 13.08.2018 року, копією наказу ТОВ "Господар" про внесення змін до штатного розпису від 13.08.2019 року, копією квитанції про оплату за направлення цінного листа на ім`я " [PERSON] " з описом вкладення у лист та рекомендованим повідомленням від 16.08.2018 року, від 14.09.2018 року; копією Акту про фіксацію відмови розписуватися в попередженні про звільнення від 12.09.2018 року; копією листа та копією наказу про ТОВ "Господар" про припинення трудового договору №22 від 16.11.2018 року, копією квитанції про оплату за направлення цінного листа на ім`я " [PERSON] " з описом вкладення у лист та рекомендованим повідомленням від 16.11.2018 року (а.с.22-35). Також, відсутність вакантних посад, що відповідали б кваліфікації та стану здоров`я позивача, на час звільнення останнього в штаті ТОВ "Господар" були відсутні, що підтверджується копією штатного розкладу працівників ТОВ "Господар" на листопад 2018 року (а.с.38). При цьому суд зазначає, що позивачем не було надано доказів того, що дійсно в ТОВ "Господар" на час його звільнення були вакантні посади за відповідною професією чи спеціальністю, чи інші вакантні посади, які останній може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду, стану здоров`я (відповідно до довідки до акту огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААА №728838 [PERSON] встановлено ІІ групу інвалідності, загальне захворювання, рекомендовано працю в приміщенні). Крім цього, суд зазначає, що юридична особа має право на власний розсуд, самостійно визначати свою організаційну структуру, встановлювати чисельність працівників і штатний розпис, що закріплено в ст. 64 Господарського кодексу України. При цьому, наказ ТОВ "Господар" від 13.08.2018 року "Про скорочення штату працівників" та "Про внесення змін до штатного розпису", якими посада [PERSON] була виключена з штатного розпису підприємства, є чинними, і наразі відсутнє судове рішення, яким би роботодавця було зобов`язано внести зміни до штатного розпису підприємства та ввести посаду, з якої [PERSON] було звільнено за наказом №22 від 16.11.2018 року. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що доводи позивача в частині невиконання ТОВ "Господар" вимог трудового законодавства щодо непопередження персонально останнього про наступне вивільнення не пізніше ніж за 2 місяці та можливого його працевлаштування, не знайшли свого підтвердження. Враховуючи, що судом встановлено відсутність порушень ТОВ "Господар" процедури звільнення з роботи [PERSON] ,суд дійшов висновку про те, що звільнення [PERSON] за п.1 ст.40КЗпП України здійснено роботодавцем з дотриманням вимог трудового законодавства при вивільненні працівників. Також, у звязку з відсутністю підстав для поновлення [PERSON] на роботі, не підлягають задоволенню і позовні вимоги про стягнення оплати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди. Враховуючи вищевикладене, суд не знаходить правових підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] , а тому у задоволенні позову останнього слід відмовити повністю. Відповідно до ч.6 ст.141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до п.9 ч.1 ст.5 Закону України "Про судовий збір" від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються інваліди І та ІІ груп. Оскільки, відповідно до копії довідки до акту огляду МСЕК серії 12 ААА №728838 від 26.04.2019 року [PERSON] є інвалідом ІІ групи, а тому відповідно до п.9 ч.1 ст.5 Закону України "Про судовий збір" звільнений від сплати судового збору. Тким чином, судовий збір слід компенсувати за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed