Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини та визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, в якому зазначив, що [INFO] у місті Помічна Добровеличківського району Кіровоградської області помер батько позивача - [PERSON] . Після смерті останнього відкрилася спадщина на належне йому майно. [PERSON] є спадкоємцем за законом. Позивач 07.07.2016 звернувся до Добровеличківського РВДРАЦС ГТУЮ у Кіровоградській області із заявою про внесення виправлення до актового запису про його народження та актового запису про смерть його батька. Після внесення змін 16.07.2016 він повторно отримав свідоцтво про його народження та свідоцтво про смерть батька [PERSON] . При цьому свідоцтво про смерть на [PERSON] визнано недійсним про що зазначено у Державному реєстрі актів цивільного стану громадян. Позивач 13.12.2016 звернувся до нотаріальної контори щодо вирішення питання прийняття спадщини. Однак нотаріусом йому відмовлено у вчиненні нотаріальних дій, оскільки від імені [PERSON] складено заповіт від 17.12.2015 на ім`я [PERSON] на все майно що йому належить, що спонукало його звернутися до суду з відповідним позовом . Представник позивача в судовому засіданні заявлені вимоги підтримав у повному обсязі та обґрунтував обставинами викладеними в позовній заяві. Зазначив, що [PERSON] є єдиним сином та спадкоємцем за законом після смерті батька. Пояснив , що після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на належне йому майно. Позивач 07.07.2016 звернувся до Добровеличківського РВДРАЦС ГТУЮ у Кіровоградській області із заявою про внесення виправлення до актового запису про його народження та актового запису про смерть його батька. Після внесення змін 16.07.2016 він повторно отримав свідоцтво про його народження та свідоцтво про смерть батька [PERSON] . При цьому свідоцтво про смерть на [PERSON] визнано недійсним про що зазначено у Державному реєстрі актів цивільного стану громадян. Позивач 13.12.2016 звернувся до нотаріальної контори щодо вирішення питання прийняття спадщини. Однак нотаріусом йому відмовлено у вчиненні нотаріальних дій, оскільки від імені [PERSON] складено заповіт від 17.12.2015 на ім`я [PERSON] на все майно що йому належить, що спонукало його звернутися до суду з відповідним позовом. Нотаріусом вчинено грубе порушення та не враховано вимоги [PERSON] . Також причиною пропуску позивачем терміну звернення до нотаріальної контори слугувало те, що адвокати до яких він звертався відмовляли йому у наданні послуг, а в подальшому він звернувся до Добровеличківського РВ ДРАЦС ГТУЮ у Кіровоградській області де повідомлено, що прізвище його померлого батька не [PERSON] , а [PERSON] , у зв`язку із чим було анульоване свідоцтво про смерть. Позивач в судовому засіданні заявлені вимоги підтримав у повному обсязі та пояснив, що свідоцтво про спадщину було не вірно виготовлене, а тому просить його скасувати так як правильне прізвище померлого [PERSON] . Отже в свідоцтві про спадщину записано [PERSON] , а тому таке свідоцтво необхідно скасувати. Причиною пропуску терміну звернення до нотаріуса було те, що йому органи РАЦСУ не видавали довідку про анулювання свідоцтва про смерть [PERSON] . Також у цей період він перебував у місцях позбавлення волі. Крім того зазначив, що права на обов`язкову частку на спадщину за законом він не має. Відповідач [PERSON] щодо позовних вимог заперечувала та надала відзив на позовну заяву, а саме зі змісту позовної заяви позивач взагалі не згадує про поважні причини та труднощі, через які він впродовж шести місяців з дати смерті його батька [PERSON] (до [INFO] [PERSON] ) 01 травня 2016 року до 01 листопада 2016 року, подати відповідну заяву про прийняття спадщини до нотаріуса за місцем відкриття спадщини. Якщо у позивача таких перешкод для подання заяви не було, і він не скористався своїм правом на прийняття спадщини на підставі та у строки згідно з ч.1 ст.1268, ч.1 ст.1270 ЦК України, то правові підстави для визначення додаткового строку відсутні. Якщо були розбіжності в написанні прізвища батька позивача [PERSON] у відповідних свідоцтвах про народження позивача та про смерть його батька, то за ініціативою самого позивача від 07.07.2016 Добровеличківським РВ ДРАЦС внесено виправлення до актових записів про народження позивача та актового запису про смерть його батька змінено з " [PERSON] " на " [PERSON] ". 16 липня 2016 року позивач отримав відповідні свідоцтва зі змінами. З 16 липня 2016 року і по 01 листопада 2016 року (дата закінчення шестимісячного строку для прийняття спадщини), продовж більше трьох місяців, позивач мав можливість вирішити приймати або не приймати спадщину після батька, і в першому випадку мав подати заяву про прийняття спадщини, але він ніяких активних дій щодо подання заяви про прийняття спадщини після свого батька не здійснив. До нотаріуса позивач звернувся лише 13 грудня 2016 року, тобто після закінчення строку прийняття спадщини. Отже, правомірність позовної вимоги щодо визначення додаткового строку для прийняття спадщини, нерозривно пов`язана із наявністю та доведеністю суду поважних - об`єктивних, незалежних від волі позивача, непереборних, істотних труднощів своєчасно прийняти спадщину у визначений законом спосіб. Щодо визнання недійсним про право на спадщину за заповітом, то позивач не вказав жодного доводу та конкретної підстави, норми матеріального права, на підставі якої позивач вважає за можливе визнання недійсним оскаржуваного свідоцтва про право на спадщину. Позивач не оспорює заповіту свого батька [PERSON] та викладену в ньому волю заповідача. Те, що в заповіті помилково вказане прізвище [PERSON] , а не [PERSON] , є виключно формальністю, яке не спростовує і не скасовує заповіту та розпорядження на випадок смерті заповідувача. Тому відповідач мала право на спадкування за заповітом. Також відповідач вважає, що право на реалізацію своїх спадкових прав у судовому порядку у позивача виникло наступного дня, коли відпали непереборні обставини, у зв`язку з якими позивач об`єктивно не міг звернутися до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, яких позивач не наводить і не доказує їх переконливість перед судом. Отже право на реалізацію спадкових прав і звернення в нотаріальну контору у позивача виникло з дня отримання відповідних свідоцтв про народження та про смерть -16.07.2016 і існувало до 01.11.2016. Тому трирічна позовна давність для позивача на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку для прийняття спадщини та визнання свідоцтва про право на спадщину за заповітом недійсним минула. Також в судовому засіданні відповідач зазначила, що вона та її матір [PERSON] до смерті [PERSON] постійно піклувалися за ним, в тому числі і коли він був важко хворим, в свою чергу позивач, який є його рідним сином, до батька не навідувався та взагалі йому не допомагав. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача Добровеличківська державна нотаріальна контора Кіровоградської області явку свого представника у судове засідання не забезпечила, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи по суті. Подала заяву про розгляд справи без участі представника. Позивач [PERSON] 22.04.2020 надав до суду заперечення на відзив, в якому зазначив, що 16.07.2016 після внесення змін він повторно отримав свідоцтво про своє народження та свідоцтво про смерть батька [PERSON] . При цьому свідоцтво про смерть на [PERSON] визнано недійсним про що зазначено в Державному реєстрі актів цивільного стану громадян. В липні 2016 року позивач звернувся до нотаріуса із заявою та документами, нотаріус заяву прийняла. [PERSON] як єдиний спадкоємець 13.12.2016 звернувся повторно із заявою про прийняття спадщини за законом до Добровеличківської нотаріальної контори, однак нотаріус винесла постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, тобто у видачі даного свідоцтва, мотивуючи тим, що заповіт складено заповідачем [PERSON] , а не [PERSON] . 08.04.2019 він звернувся до ГТУЮ у Кіровоградській області та отримав відповідь, що свідоцтво про смерть батька [PERSON] визнано недійсним та з цього дня він дізнався про порушення свого права, тому вважає, що не пропустив строку позовної давності для звернення до суду для захисту своїх прав. Тому просить позовні вимоги задовольнити повністю. Ухвалою судді від 02.03.2020 вказану позовну заяву залишено без руху та надано позивачу термін для усунення її недоліків, визначених у цій ухвалі. Ухвалою Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 25.03.2020 відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено проводити за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 23 квітня 2020 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін та показання свідків, давши належу оцінку письмовим доказам, зібраним у справі, суд дійшов до такого висновку. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є невід`ємною частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. У пункті 35 рішення від 12 березня 2009 року у справі «Плахтєєва та Плахтєєв проти України» (заява № 20347/03; рішення від 12 березня 2009 року) Європейський суд з прав людини вкотре наголосив на гарантованому кожній особі праві на звернення до суду з позовом щодо її прав та обов`язків цивільного характеру. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В силу положень ч. 1ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У свою чергую, критерії належності, допустимості, достовірності та достатності доказів регламентовані статтями 77-80 ЦПК України. Відповідно до заповіту, складеного нотаріусом Новоукраїнського районного нотаріального округу 17.12.2015, [PERSON] заповів усе своє майно, що буде належати йому на день смерті, [PERSON] . Вказаний заповіт прочитано ним в голос та підписано власноручно. (а.с. 8) Згідно з ксерокопією паспорта серії [NUMBER] , виданого Добровеличківським РВ УМВС України в Кіровоградській області встановлено, що [PERSON] народився [INFO] у селі Помічна Новоукраїнського району Кіровоградської області. (а.с. 52-53) Із свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 03.05.2016, виданого виконавчим комітетом Помічнянською міською радою Добровеличківського районну Кіровоградської області, встановлено, що [PERSON] помер [INFO] у місті Помічна Добровеличківського району Кіровоградської області. ( а.с.51 ) Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, яка, зокрема, складається, із земельної ділянки площею 5,26 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Помічнянської сільської ради Новоукраїнського району Кіровоградської області (згідно державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серії КР № 057093, виданого Новоукраїнською районною державною адміністрацією Кіровоградської області, [PERSON] є власником земельної ділянки. (а.с. 102) Як встановлено з матеріалів спадкової справи № 156/2016 до майна померлого [INFO] [PERSON] до Добровеличківської районної державної нотаріальної контори: 19.05.2016 звернулася [PERSON] із заявою про прийняття спадщини на підставі заповіту; 18.07.2016 звернувся [PERSON] із заявою про прийняття спадщини, що залишилася після смерті батька [PERSON] ; [INFO] [PERSON] подала заяву про відмову від обов`язкової долі у спадщині по закону на користь дочки [PERSON] (а.с.85,88,93) Згідно з довідкою, виданої Помічнянською міською радою від 11.05.2016 № 78, встановлено, що померлий [PERSON] до дня смерті [INFO] проживав та був зареєстрований у [ADDRESS] разом із дружиною [PERSON] . На протязі шести місяців з дня смерті [PERSON] і по теперішній час у вищевказаному будинку зареєстрована і проживає [PERSON] (а.с. 96) Згідно з довідкою, виданої Помічнянською міською радою від 18.07.2016 № 124 встановлено, що померлий [PERSON] до дня смерті [INFO] проживав та був зареєстрований у місті [ADDRESS] 9 разом із дружиною [PERSON] . Протягом шести місяців з дня смерті [PERSON] і по теперішній час у вищевказаному будинку зареєстрована і проживає [PERSON] (а.с. 96) Із свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 16.07.2016 , виданого повторно Добровеличківським РВДРАЦС ГТУЮ у Кіровоградській області, встановлено, що [PERSON] народився [INFO] , про що складено відповідний актовий запис № 58. Батько зазначений [PERSON] , мати - [PERSON] . ( а..с. 9) Із свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 16.07.2016, виданого повторно Добровеличківським РВДРАЦС ГТУЮ у Кіровоградській області, встановлено, що [PERSON] помер [INFO] у місті Помічна Добровеличківського району Кіровоградської області. ( а.с.10 ) Згідно з повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть № 00024979158 від 18.12.2019 встановлено, що 16.07.2016 реєстратором Добровеличківського РВДРАЦС ГТУЮ у Кіровоградській області внесено зміни про померлого, а саме прізвище [PERSON] змінено на [PERSON] . Свідоцтво видане 01.06.2016 серії [NUMBER] анульоване. (а.с. 16-18) Постановою державного нотаріуса Добровеличківської районної держаної нотаріальної контори Кіровоградської області від 13.12.2016, позивачеві відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті його батька [PERSON] , померлого [INFO] на підставі документів наданих у спадковій справі 156/2016 від 19.05.2016 до майна померлого [PERSON] . Оскільки [PERSON] не подано належним чином оформлених документів, що підтверджують право власності на ім`я [PERSON] . Відповідно до ЗУ "Про нотаріат", глави 14 розділу І Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, ст. 257 ЦК України постанова підлягає оскарженню до суду. Вказану постанову [PERSON] отримав 13.12.2016. ( а.с. 92) Згідно з свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 20.03.2017 , виданого державним нотаріусом Добровеличківської державної нотаріальної контори Кіровоградської області, встановлено, що на підставі заповіту, посвідченого приватним нотаріусом Новоукраїнського районного нотаріального округу Кіровоградської області 17.12.2015 №2021, спадкоємцем зазначеного у цьому заповіті майна [PERSON] є [PERSON] Спадщина на яке видане це свідоцтво складається із земельної ділянки площею 5,2557 га, що знаходиться на території Помічнянської сільської ради Новоукраїнського району Кіровоградської області на підставі державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серії КР № 057093. (а.с. 50) Зі змісту листа від 08.04.2019 № С-296/03.1 ГТУЮ у Кіровоградській області, [PERSON] повідомлено, що 07.07.2016 [PERSON] звернувся до Добровеличківського РВДРАЦС ГТУЮ у Кіровоградській області із заявою про внесення виправлень до актового запису про його народження та актового запису про смерть його батька з " [PERSON] " на " [PERSON] ". Керівник відділу прийняла заяву та відповідно до Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, затверджених наказом МЮУ 12.01.2011 № 96/5, сформувала висновок, внесла зміни щодо прізвища у зазначених актових записах. Після внесення змін 16.07.2016, повторно видані свідоцтва про народження та смерть. При цьому, свідоцтво про смерть на [PERSON] визнано недійсним , про що зазначено в Державному реєстрі актів цивільного стану громадян. (а.с. 13-14) В судовому засіданні свідок [PERSON] надала показання, що [PERSON] помер [INFO] та вона певний період часу за його життя перебували у шлюбі. Від подружнього життя мають сина [PERSON] . Коли вона дізналася що помер [PERSON] син їй повідомив, що хотів би поїхати провести батька. [PERSON] із батьком був у хороших відносинах та ніколи із ним не конфліктував. Батько за життя не приймав участі у вихованні сина, нічого йому не допомагав та претензій до нього не пред`являла. В подальшому вона порадила синові взяти свідоцтво про смерть батька. Із свідоцтва про смерть побачила наявність різних прізвищ, так як коли народжувалась дитина та вони розлучалися і прізвище у померлого було [PERSON] , а не [PERSON] . Тому син почав вживати заходів щодо зміни прізвище, а саме 17 липня 2016 року звернувся до нотаріуса про прийняття спадщини. Судове рішення, яке слугувало підставою для зміни прізвища органом РАЦСУ, суду не надано. Зазначила, що свідоцтво про смерть на прізвище [PERSON] анульовано та видане нове свідоцтво про смерть на прізвище [PERSON] . Її син [PERSON] не має інвалідності. [PERSON] неодноразово звертався до Міністерства юстиції та Управління юстиції. Вважає, що заповіт написаний не [PERSON] , а [PERSON] , отже [PERSON] не мала права отримувати спадщину. Свідок [PERSON] надала показання, що 1996 році в [PERSON] була травма руки, яку йому пришивали. В той час він був 6 місяці в лікарні та до батька [PERSON] не навідувався. Через 7 років у [PERSON] був сахарний діабет. В подальшому йому ампутували ногу. В подальшому були у нього ускладнення і він не міг ходити та перебував у лежачому стані і вона та її донька [PERSON] доглядали його. Він міг спати тільки на животі та кулаці, бо був у дуже важкому стані та мав надмірну вагу. У нього була інвалідність першої групи. Із померлим прожили добре, допомагав за життя дітям та добре до них ставився. Після смерті його матері у спадщину [PERSON] отримав пай 7 га і він та сім`я обробляли цю земельну ділянку. Син [PERSON] взагалі не навідувався до батька. [PERSON] постійно платив аліментами на користь [PERSON] [PERSON] добровільно написав заповіт на її доньку [PERSON] , яка довгий час за ним доглядала. Отже надаючи оцінку дослідженим доказам суд доходить до таких висновків. За змістом ст.ст.1216, 1217, 1223, 1268 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини, право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину, або не прийняти її. Відповідно до ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ч.3 ст.1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Правила ч. 3 ст. 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини суд визнав поважними. Відповідно до п. 24 постанови Пленуму ВСУ № 7 від 30.05.2008 «Про судову практику у справах про спадкування», особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України (435-15). Зазначене положення застосовується до спадкоємців, в яких право на спадкування виникло з набранням чинності зазначеним Кодексом. Визначаючи спадкоємцеві додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини, суд не повинен вирішувати питання про визнання за ним права на спадщину. Спадкоємець після визначення йому додаткового строку для прийняття спадщини має право прийняти спадщину в порядку, установленому статтею 1269 ЦК України (435-15), звернувшись в нотаріальну контору, після чого вважається таким, що прийняв спадщину. Вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Аналогічний правовий висновок зроблений у постановах Верховного Суду України від 26 вересня 2012 року у справі № 6-85цс12, від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1486цс15 та у постановах Верховного Суду від 19 грудня 2018 року у справі № 372/2383/16-ц (провадження № 61-20920св18), від 20 лютого 2020 року у справі № 419/3788/17 (провадження № 61-2969св19) та від 17.03.2020 року у справі № 683/2587/18 (провадження № 61-11406св19). Порядок видачі свідоцтва про право на спадщину регламентовано Главою 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 №296/5 (далі - Порядок). Зокрема, згідно з п. 2.1 Глави 10 Порядку спадкова справа заводиться нотаріусом за місцем відкриття спадщини на підставі поданої (або такої, що надійшла поштою) першою заяви (повідомлення, телеграми) про прийняття спадщини, про відмову від прийняття спадщини, про відмову від спадщини, заяви про відкликання заяви про прийняття спадщини або про відмову від спадщини, заяви про видачу свідоцтва про право на спадщину, заяви спадкоємця на одержання частини вкладу спадкодавця у банку (фінансовій установі), заяви про видачу свідоцтва виконавцю заповіту, заяви виконавця заповіту про відмову від здійснення своїх повноважень, заяви другого з подружжя про видачу свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя у разі смерті одного з подружжя, заяви про вжиття заходів до охорони спадкового майна, претензії кредиторів. Відповідно до п. 1.2 Порядку при зверненні спадкоємця у зв`язку з відкриттям спадщини нотаріус з`ясовує відомості стосовно факту смерті спадкодавця, часу і місця відкриття спадщини, кола спадкоємців, наявності заповіту, наявності спадкового майна, його складу та місцезнаходження, необхідність вжиття заходів щодо охорони спадкового майна. У разі наявності заповіту, нотаріусу подається його оригінал чи дублікат. Повна інформація про заповіт, який було посвідчено іншим нотаріусом, витребовується нотаріусом шляхом направлення запиту (п. 2.3). Відповідно до п. 3.1 Порядку, право на спадкування здійснюється спадкоємцями шляхом прийняття спадщини або її не прийняття. Для того щоб не допустити пропуску шестимісячного строку для прийняття спадщини, нотаріус роз`яснює спадкоємцям право подачі заяви про прийняття спадщини чи про відмову від її прийняття (п. 3.2). Згідно з п. 3.3 Порядку, заяви про прийняття спадщини або відмову від її прийняття подаються спадкоємцем особисто нотаріусу за місцем відкриття спадщини у письмовій формі. Якщо спадкоємець особисто прибув до нотаріуса за місцем відкриття спадщини, нотаріальне засвідчення справжності його підпису на таких заявах не вимагається. У цьому випадку нотаріус встановлює особу заявника, про що на заяві робиться відповідна службова відмітка. Ця відмітка скріплюється підписом нотаріуса (п. 3.4). Якщо заява, на якій справжність підпису спадкоємця не засвідчена, надійшла поштою, вона приймається нотаріусом, заводиться спадкова справа, а спадкоємцю повідомляється про заведення спадкової справи та необхідність надіслати заяву, оформлену належним чином (справжність підпису на таких заявах має бути нотаріально засвідченою), або особисто прибути до нотаріуса за місцем відкриття спадщини (п. 3.5). Відповідно до п. 3.15 вказаного Порядку, якщо спадкоємець протягом шести місяців не подав до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв спадщину. Суд може визначити спадкоємцю, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини (п. 3.16). Спадкоємець, якому за рішенням суду встановлено додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини, повинен у межах установленого судом строку прийняти спадщину шляхом подання нотаріусу за місцем відкриття спадщини відповідної заяви (п. 3.17). Аналіз вказаних вище норм свідчить про те, що для прийняття спадщини (за законом чи за заповітом) спадкоємець повинен подати заяву про прийняття спадщини, а закон не розрізняє такі заяви на: заяву про прийняття спадщини за законом або на заяву про прийняття спадщини за заповітом. Обставини справи свідчать, і це не заперечується позивачем та зазначається ним у позовній заяві, що він був обізнаний про смерть спадкодавця та 18.07.2016 подав нотаріусу заяву про прийняття спадщини після смерті батька [PERSON] і надав свідоцтво про його народження видане повторно 16.07.2016. Однак 13.12.2016 постановою державного нотаріуса Добровеличківської районної держаної нотаріальної контори Кіровоградської області, позивачеві відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті його батька [PERSON] . Крім того у матеріалах спадкової справи № 156/2016 до майна померлого [PERSON] знаходиться ксерокопія заяви від 21.11.2016, складена [PERSON] , зі змісту якої встановлено, що він просить державного нотаріуса Добровеличківської державної нотаріальної контори Кіровоградської області не видавати свідоцтво про право на спадщину [PERSON] до прийняття рішення Добровеличківським районним судом Кіровоградської області стосовно дійсного прізвища померлого [PERSON] , оскільки при обміні ним паспорта було допущено помилку у написанні його прізвища. (а.с. 94) З матеріалів справи та пояснень позивача суд з`ясував, що [PERSON] з 13.12.2016 не вчиняв дій щодо оскарження постанови державного нотаріуса від 13.12.2016, якому відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті його батька [PERSON] та звернувся до Добровеличківського районного суду Кіровоградської області лише 23.01.2020, тобто більш ніж через 3 роки з моменту відкриття спадщини. При цьому суд під час розгляду справи не знайшов жодних обставин, які б свідчили про поважність причин, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами на вчинення дій щодо оскарження зазначеної постанови державного нотаріуса. Пропущений позивачем строк для подання заяви про прийняття спадщини є надто значним. Крімтого, суд звертає увагу, що позивач своєчасно звертався до державного нотаріуса 18.07.2016 із заявою про прийняття спадщини. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд дійшов до висновку, що строк на звернення із заявою про прийняття спадщини пропущений без поважних причин, а тому в задоволенні позовної вимоги щодо визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщин необхідно відмовити з огляду на те, що відповідач заперечує щодо надання додаткового строку для прийняття спадщини позивачу. Розглянувши позовні вимоги позивача про визнання недійсними свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 20.03.2017 державним нотаріусом Добровеличківської державної нотаріальної контори Кіровоградської області Мартиненко О. А. на майно [PERSON] , який помер [INFO] , суд дійшов до слідуючих висновків. Відповідно до ст.1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. У пункті 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Відповідно до п.п.4.12, 4.18, 4.20 п.4 Глави 10 Розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року №296/5, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 22.02.2012 за 282/20595, свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів. Якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, нотаріус отримує інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно шляхом безпосереднього доступу до нього. Видача свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку нотаріусом проводиться також за умови отримання витягу з Державного земельного кадастру, у тому числі шляхом безпосереднього доступу до нього. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Згідно з п. 4.15 вищезазначеного порядку передбачено, що видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності майна спадкодавцеві. Як вбачається із ксерокопії матеріалів спадкової справи № 156/2016 до майна померлого [INFO] [PERSON] , державним нотаріусом Добровеличківської державної нотаріальної контори Кіровоградської області видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом з дотриманням Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. Заповіт складений нотаріусом Новоукраїнського районного нотаріального округу 17.12.2015 зареєстрований за №2021, є чинним, що підтверджується інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру. Зі змісту даного заповіту з`ясовано, що нотаріус особу заповідача встановила та зазначено прізвище заповідача " [PERSON] ". Крім того в судовому засіданні усі учасники судового розгляду та допитані свідки не заперечували тієї обставини, що прізвище [PERSON] та змінене прізвище [PERSON] та наявний заповіт стосується однієї особи померлого [PERSON] . Також суд перевірив наявність рішення Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 16.07.2016, на підставі якого відбулось внесення змін щодо прізвища померлого [PERSON] (а.с.16) та судом встановлено, що таке рішення взагалі відсутнє, а дата 16.07.2016 є вихідним днем. Також доказів існування такого рішення суду сторона позивача не надала. Отже, суд виходить з того, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження того, що вищевказаний заповіт визнаний недійсним, чи порушено права інших осіб у зв`язку із видачею свідоцтва про право на спадщину так як суд додатково з`ясував, що позивач права на обов`язкову частку у спадщині не має. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18). Обраний позивачем спосіб захисту спадкових прав шляхом визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом виданого на ім`я [PERSON] не є ефективним і не призведе до поновлення його прав, оскільки позивач не оспорює заповіт, на підставі якого було видано дане свідоцтво та [PERSON] не відноситься до кола осіб згідно зі ст. 1241 ЦК України, яким незалежно від змісту заповіту передбачена обов`язкова частка у спадщині, що також додатково з`ясовувалось судом в судовому засіданні. Стосовно доводів відповідача про необхідність відмови у позові через сплив строку позовної давності суд наводить такі обставини. Відповідно до ст.ст. 256-257 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки . Відповідно до ч. 3-5 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК). За ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до ч. 5 ст. 267 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Норма ч. 5 ст. 267 ЦК України припускає можливість визнання судом поважними певних причин пропуску позовної давності, однак не містить переліку таких причин. Виходячи з загальних засад цивільного законодавства та судочинства, до поважних причин пропуску позовної давності мають бути віднесені обставини, що виникли незалежно від волі особи, яка мала право відповідної вимоги та об`єктивно унеможливили звернення цієї особи за судовим захистом у період дії строку позовної давності. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини по справі "Ілхан проти Туреччини" (22277/93, 27 червня 2000 р. пар. 59), правило встановлення обмежень звернення до суду у зв`язку з пропущенням строку звернення, повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично та не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи. Позивач довідався про порушення свого права, отримавши 13.12.2016 постанову державного нотаріуса про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом. Крім того, згідно з заявою [PERSON] від 21.11.2016, яка наявна у матеріалах спадкової справи № 156/2016 він був поінформований про неможливість оформлення спадщини на його користь (а.с.92,94). [PERSON] звернувся до суду з позовом 23.01.2020 (а.с.1), тобто з дотриманням на думку позивача строку позовної давності, оскільки про порушення свого права він стверджує, що дізнався 08.04.2019 коли звернувся до ГТУЮ у Кіровоградській області, та отримав відповідь, що свідоцтво про смерть його батька [PERSON] визнано недійсним. Однак суд звертає увагу, що позивач у позовній заяві та у запереченні на відзив зазначає, що 16.07.2016 після внесення змін він повторно отримав свідоцтво про смерть батька [PERSON] , при цьому свідоцтво про смерть [PERSON] визнано недійсним" ( а.с. 25,62). Враховуючи зазначене суд вважає, що позивач пропустив строк позовної давності без поважних причин, водночас відмовляє в задоволені позову позивачу по суті позовних вимог. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд доходить до висновку, що позовні вимоги необґрунтовані і задоволенню не підлягають. Відмовляючи у задоволенні позову за необґрунтованістю, суд відповідно до п.2 ч.1 ст. 141 ЦПК України, покладає судові витрати на позивача. На підставі ст.ст. 256-257,267, 1216-1217, 1223, 1261, 1268, 1272, 1301, Пленуму ВСУ № 7 від 30.05.2008 «Про судову практику у справах про спадкування»,

Outcome: dismissed