Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-05 00:00:00

Як передбачено ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ЦПК). Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Суд на підставі ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 цього Кодексу. Обставини, встановлені рішенням суду у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Докази надаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 у справі № 6-1967цс15. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. В судовому засіданні встановлено, що 12 травня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики. За умовами договору [PERSON] позичив у [PERSON] грошові кошти в сумі 15 000 доларів США. (а.с. 14) Форма договору позики, що передбачена статтею 1047 ЦК України, сторонами дотримана. Позивачем 22.07.2019 року були направлені на 3 адреси відповідачу відповідні листи з вимогою повернути грошові кошти у розмірі 15 000 доларів США або еквівалент даної суми у національній валюті України - гривні за офіційним курсом НБУ станом на день платежу протягом 30 днів від дня отримання вимоги. Вимоги були отриманні відповідачем, що підтверджується матеріалами справи (а.с. 15- 23) Умовами договору позики від 12.05.2014 року не був встановлений строк повернення позики. У судовому засіданні представник відповідача не заперечував щодо написання відповідачем даної розписки та отримання в борг грошових коштів у розмірі 15000 доларів США. Згідно платіжних доручень вбачається, що за період часу з 02.06.2017 року по 30.05.2019 рік відповідачем [PERSON] було перераховано на рахунок [PERSON] грошові кошти у розмірі 280 662,96 грн. (а.с. 58 - 82) Згідно розписки від 01.03.2012 року [PERSON] узяв грошові кошти у розмірі 5000 Євро на строк 1 місяць до 01.04.2012 року плюс комісійні у розмірі 250 Євро. (а.с. 88) Оригінал зазначеної розписки було оглянуто в судовому засіданні. Представник позивача у судовому засіданні наполягав, що грошові кошти, які були сплачені відповідачем у розмірі 280662,96 грн. є погашенням боргу за договором позики від 01.03.2012 року за домовленістю сторін. Представник відповідача у судовому засіданні заперечував даний факт, наполягав на сплаті боргу по розписці від 01.03.2012 року, будь - яких домовленостей по сплаті процентів за позикою від 01.03.2012 року між сторонами не існувало, також сплата відсотків за цим договором не була передбачена. Суд не бере до уваги твердження представника позивача стосовно того, що грошові кошти, які були сплачені відповідачем у розмірі 280 662,96 грн. є погашенням боргу за договором позики від 01.03.2012 року за домовленістю сторін, оскільки такі доводи не підтверджуються належними та допустимими доказами по справі. Так, згідно розписки від 01.03.2012 року відповідач отримував грошові кошти на строк один місяць до 01.04.2012 року. Даною розпискою не було передбачено сплати відсотків у розмірі 20 відсотків від суми позики на місяць за користування позикою. Будь - яких належних та допустимих доказів з приводу домовленості щодо погашення боргу за розпискою від 01.03.2012 року частинами та відсотків у розмірі 50 Є у період часу саме з 02.06.2017 року по 30.05.2019 рік суду не надано. Також суду не надано і доказів щодо продовження строку повернення позики та зменшення процентів за розпискою від 01.03.2012 року та зобов`язання повернути суму позики до червня 2017 року. Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно платіжних доручень вбачається, що за період часу з 02.06.2017 року по 30.05.2019 рік відповідачем [PERSON] було перераховано на рахунок [PERSON] грошові кошти у розмірі 280 662,96 грн. У платіжних дорученнях не зазначено призначення платежу. Суд враховує, що 02.06.2017 року відповідачем позивачу на картковий рахунок було сплачено 10580 грн, що станом на день сплати за курсом НБУ становить 402,72 доларів США, 05.07.2017 року відповідачем було сплачено 10500 грн, що станом на день сплати за курсом НБУ становить 403,57 доларів США, 07.08.2017 року відповідачем було сплачено 10460 грн, що станом на день сплати за курсом НБУ становить 404,75 доларів США, 07.09.2017 року відповідачем було сплачено 10770 грн, що станом на день сплати за курсом НБУ становить 414,51 доларів США, 03.10.2017 року відповідачем було сплачено 10060 грн, що станом на день сплати за курсом НБУ становить 414,93 доларів США, 03.11.2017 року відповідачем було сплачено 11000 грн, що станом на день сплати за курсом НБУ становить 408,44 доларів США, 04.12.2017 року відповідачем було сплачено 11000 грн, що станом на день сплати за курсом НБУ становить 406,58 доларів США, 09.01.2018 року відповідачем було сплачено 11557,79 грн, що станом на день сплати за курсом НБУ становить 409,80 доларів США, 06.02.2018 року відповідачем було сплачено 11356,78 грн, що станом на день сплати за курсом НБУ становить 409,36 доларів США, 06.03.2018 року відповідачем було сплачено 10854,27 грн, що станом на день сплати за курсом НБУ становить 409,87 доларів США, 10.04.2018 року відповідачем було сплачено 10653,27 грн, що станом на день сплати за курсом НБУ становить 409,31 доларів США, 04.05.2018 року відповідачем було сплачено 10653,27 грн, що станом на день сплати за курсом НБУ становить 406,74 доларів США, 25.05.2018 року відповідачем було сплачено 10592,96 грн, що станом на день сплати за курсом НБУ становить 405,09 доларів США, 06.07.2018 року відповідачем було сплачено 10700 грн, що станом на день сплати за курсом НБУ становить 404,84 доларів США, 01.08.2018 року відповідачем було сплачено 11055,28 грн, що станом на день сплати за курсом НБУ становить 411,48 доларів США, 04.09.2018 року відповідачем було сплачено 11608,04 грн, що станом на день сплати за курсом НБУ становить 409,04 доларів США, 05.10.2018 року відповідачем було сплачено 11457,29 грн, що станом на день сплати за курсом НБУ становить 406,64 доларів США, 31.10.2018 року відповідачем було сплачено 11417,09 грн, що станом на день сплати за курсом НБУ становить 405,37 доларів США, 06.12.2018 року відповідачем було сплачено 11417,09 грн, що станом на день сплати за курсом НБУ становить 408,10 доларів США, 08.01.2019 року відповідачем було сплачено 11457,29 грн, що станом на день сплати за курсом НБУ становить 413,48 доларів США, 31.01.2019 року відповідачем було сплачено 11256,28 грн, що станом на день сплати за курсом НБУ становить 405,55 доларів США, 28.02.2019 року відповідачем було сплачено 16532,66 грн, що станом на день сплати за курсом НБУ становить 612,48 доларів США, 01.04.2019 року відповідачем було сплачено 11055,28 грн, що станом на день сплати за курсом НБУ становить 406,30 доларів США, 05.05.2019 року відповідачем було сплачено 10894,47 грн, що станом на день сплати за курсом НБУ становить 400,39 доларів США, 30.05.2019 року відповідачем було сплачено 10773,87 грн, що станом на день сплати за курсом НБУ становить 403,76 доларів США. (а.с. 58 - 82) Таким чином, за період часу з 02.06.2017 року по 30.05.2019 рік відповідачем [PERSON] було перераховано на рахунок [PERSON] грошові кошти у розмірі 10393,10 доларів США. За правилами ст. 526 ЦК, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обігу або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Враховуючи, що до теперішнього часу відповідачем не в повному обсязі сплачено суму боргу, то сума боргу за договором позики становить 15000 доларів США - 10393,10 доларів США = 4606 доларів США 90 центів. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року N 959-XII "Про зовнішньоекономічну діяльність", Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року N 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" (далі - Декрет N 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року N 185/94-ВР "Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті". Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Аналогічний висновок викладений у постанові Великої палати Верховного Суду України від 16 січня 2019 у справі № 373/2054/16-ц. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню та з відповідача на користь позивача необхідно стягнути суму боргу за договором позики від 12.05.2014 року у розмірі 4 606,90 доларів США. Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно ч. 3 п. 4 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат між сторонами суд зазначає, що згідно квитанції від 04.09.2019 року за звернення до суду з зазначеним позовом [PERSON] сплатив судовий збір у розмірі 3794,53 грн., а відтак, враховуючи приписи ч. 1 ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1 165,40 грн. Також, згідно квитанції від 04.09.2019 року позивач сплатив судовий збір у розмірі 384 грн. 20 коп. за забезпечення позову. Відтак, враховуючи приписи ч. 1 ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1 549,60 грн.

Outcome: partial