Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-09 00:00:00

У листопаді 2015 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк" звернулося в суд з позовом до [PERSON], просило ухвалити рішення про стягнення з відповідача на його користь заборгованість по кредитному договору від 20.04.2010 року, всього в сумі 13837,90 грн. та понесені судові витрати по справі. Обгрунтовуючи вимоги, позивач зазначив, що 20.04.2010 року між ПАТ КБ "Приватбанк" та [PERSON] був укладений кредитний договір, згідно якого банк надав кредит у розмірі 2500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. [PERSON] зобов'язання за договором кредиту належним чином не виконав. Станом на 30.09.2015 року заборгованість становить всього 13837 грн. 90 коп., в тому числі заборгованість за кредитом 1891 гривень 06 коп., заборгованість по процентам за користування кредитом 8211 грн. 70 коп., заборгованість за пенею та комісією 2600 грн. 00 коп., штраф (фіксована частина) 500 грн., штраф (процентна складова) 635 грн. 14 коп. Представник позивача ПАТ КБ "Приватбанк" в судове засідання не зявився, подав до суду клопотання, яким підтримав позов, просив розглянути справу без участі представника позивача (а.с. 39). В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] просила відмовити в задоволенні позову. В письмових запереченнях проти позову відповідач [PERSON] просив застосувати строки позовної давності. Крім того, в обґрунтування своїх заперечень зазначив, що надані позивачем «Умови та правила надання банківських послуг», «Правила користування платіжною карткою», «Тарифи банку» не містять його підпису. Не надано первісних бухгалтерських документів на підтвердження розрахунку заборгованості (а.с. 57-59). Суд, заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, на яких грунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав. Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Судом встановлено, що 20 квітня 2010 року між ПАТ КБ "Приватбанк" та [PERSON] був укладений кредитний договір у вигляді встановленого кредитного ліміту в розмірі 1500 грн. на платіжну картку, шляхом підписання анкети-заяви позичальника, в якій вказано, що вказана заява з Памяткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами становлять договір про надання банківських послуг (а.с. 6). [PERSON] зобов'язання за договором кредиту належним чином не виконав. Станом на 30.09.2015 року заборгованість становить всього 13837 грн. 90 коп., в тому числі заборгованість за тілом кредиту 1891 гривень 06 коп., заборгованість по процентам за користування кредитом 8211 грн. 70 коп., заборгованість за комісією 2600 грн. 00 коп., штраф 1135 грн. 14 коп. (а.с. 4-5). Відповідно до статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Надані позивачем довідка про умови кредитування (а.с. 7-8), витяг з умов та правил надання банківських послуг (а.с. 9-32), пунктом 1.1.7.31. яких \~установлено позовну давність тривалістю в 50 років, не містять підпису відповідача.\~ Крім того, у заяві позичальника від 20.04.2010 року домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає (а.с. 6). У зв'язку із цим, надані позивачем довідка про умови кредитування, витяг з умов та правил надання банківських послуг не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору від 20 квітня 2010 року. Саме до цього зводиться правова позиція Верховного Суду України, наведена у постанові від 11 березня 2015 року (№ 6-16цс15). Відповідно до\~статті 256 ЦК України\~позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України), а позовна давність в один рік застосовуються, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) (п. 1 ч. 2 ст. 258 цього Кодексу). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта\~статті 267 ЦК України). За загальним правилом перебіг загальної та спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Отже, строк позовної давності щодо стягнення заборгованості за вказаним кредитним договором та неустойки починає спливати після несплати чергового платежу, який згідно розрахунку заборгованості [PERSON] здійснив 21.03.2013 року (а.с. 71). Вказаний платіж позичальника був останнім, після якого погашення заборгованості ним не здійснювалося, таким чином на момент звернення позивачем у листопаді 2015 року до суду сплинув річний строк позовної давності щодо стягнення неустойки, в іншій частині вимог позов заявлено в межах позовної давності. Відповідач не виконав свої зобов'язання за кредитним договором, а тому позов підлягає задоволенню в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту, процентів за користування кредитом та комісії, за вимогою про стягнення неустойки слід відмовити у зв'язку з пропуском строку позовної давності. На підставі\~ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути пропорційно понесені судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1118,09 грн.

Outcome: partial