Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-09 00:00:00

У квітні 2016 року до суду надійшла позовна заява Заступника військового прокурора Київського гарнізону в інтересах Адміністрації Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України до [PERSON] про стягнення витрат, пов'язаних з утриманням у вищому навчальному закладі. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 30 січня 2018 року розгляд цивільної справи за позовом Заступника військового прокурора Київського гарнізону в інтересах Адміністрації Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України до [PERSON] про стягнення витрат, пов'язаних з утриманням у вищому навчальному закладі, продовжено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що під час проведення узагальнення стану законності встановлено, що [PERSON] (далі - відповідач) у період з 05.08.2011 по 20.06.2014 навчався в Інституті спеціального зв'язку та захисту інформації Національного технічного університету України «Київський політехнічний інститут» (далі - Інститут). Начальником Інституту з [PERSON] був укладений контракт про проходження служби в Державній службі спеціального зв'язку та захисту інформації особами рядового і начальницького складу від 04.08.2011 (далі - Контракт) на навчання у вищому навчальному закладі Держспецзв'язку. Наказом Головного управління президентського зв'язку Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України від 31.03.2015 № 27-ос «Про особовий склад» його було звільнено у запас Збройних Сил України за підпунктом 6 пункту 92 Положення про проходження служби в Державній службі спеціального зв'язку та захисту інформації особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2006 року № 1828, у зв'язку із систематичним невиконанням умов контракту (копія акту службового розслідування, копія аркушу бесіди та копія витягу з наказу про звільнення зі служби додаються). Остаточний грошовий розрахунок після закінчення Інституту з відповідачем було проведено по 20.06.2014 включно. Крім того, відповідно до пункту 3 Контрактів відповідач взяв на себе зобов'язання: проходити службу в Держспецзв'язку протягом п'яти років після закінчення навчання в ІСЗЗІ НТУУ «КПІ»; у разі звільнення із служби під час навчання або протягом 5 років після закінчення навчання в ІСЗЗІ НТУУ «КПІ» добровільно відшкодувати Держспецзв'язку витрати, пов'язаних з його утриманням в ІСЗЗІ НТУУ «КПІ» згідно з вимогами частини 3 статті 12 Закону України «Про Державну службу спеціального зв'язку та захисту інформації України». Згідно з довідкою-розрахунком витрат, пов'язаних з утриманням курсанта [PERSON] в Інституті від 15.07.2014 № 198 фактичні витрати, пов'язані з утриманням відповідача в Інституті, за період з 05.08.2011 по 20.06.2014 становлять 48004 (сорок вісім тисяч чотири) гривни 24 копійки. 01.11.2015 Позивачем був направлений Відповідачу лист № 25/17-3391 з рекомендованим повідомлення про вручення поштового відправлення з повідомленням про необхідність відшкодування витрат, пов'язаних з його утриманням у ВНЗ. Відповідно до пункту 7 Порядку у разі відмови курсанта або особи начальницького складу Держспецзв'язку добровільно відшкодувати витрати таке стягнення здійснюється у судовому порядку. Враховуючи вищевикладене позивач просить суд: Стягнути з [PERSON] ([ADDRESS], 04086, паспорт серії [NUMBER]) на користь Адміністрації Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України (вул. Солом'янська, 13, м. Київ, 03680, ЄДРПОУ 34620942) витрати, пов'язані з його утриманням в Інституті спеціального зв'язку та захисту інформації Національного технічного університету України «Київський політехнічний інститут» у розмірі 48004 (сорок вісім тисяч чотири) гривни 24 копійки та витрати по сплаті судового збору. Відповідач в своїх письмових запереченнях на позивну заяву про відшкодування з нього витрат пов'язаних з утриманням у навчальному закладі просить відмовити в її задоволенні внаслідок безпідставності її та необґрунтованості. Виходячи з наступного, Верховний суд України надав відповідь щодо стягнення випускників повної вартості навчання у разі, коли вони після завершення навчання відмовляються працювати в державному секторі. 1 липня 2014 року був прийнятий Закон № 1556-УІІ, яким частина друга статті 52 Закону «Про вищу освіту» № 1060-ХІІ була виключена з цього Закону. За статтею 63 Закону № 1556-УІІ особи, які навчаються у вищих навчальних закладах, зобов'язані: 1) отримуватися вимог законодавства, статуту та правил внутрішнього розпорядку вищого навчального закладу; 2) виконувати вимоги з охорони праці, техніки безпеки, виробничої санітарії, протипожежної безпеки, передбачені відповідними правилами та інструкціями; 3) виконувати вимоги освітньої (наукової) програми. У частинах першій, другій статті 64 цього Закону передбачено, що випускники вищих навчальних закладів вільні у виборі місця роботи. Вищі навчальні заклади не зобов'язані здійснювати працевлаштування випускників. Держава у співпраці з роботодавцями забезпечує створення умов для реалізації випускниками вищих навчальних закладів права на працю, гарантує створення рівних можливостей для вибору місця роботи, виду трудової діяльності з урахуванням здобутої вищої освіти та суспільних потреб. Передбачене пунктом 8 Порядку працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 серпня 1996 року № 992, правило про те, що випускники, які уклали угоду з вищим навчальним закладом після зарахування на навчання, повинні відпрацювати за місцем призначення не менше п'яти років, було виключено постановою Уряду від 15 квітня 2015 року № 216 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 22 серпня 1996 р. № 992». Указ № 77/96 був виданий під час дії Конституційного Договору між Верховною Радою України та Президентом України про основні засади організації та функціонування державної влади і місцевого самоврядування в Україні на період до прийняття нової Конституції України від 8 червня 1995 року, відповідно до частин першої, другої статті 25 якого Президент України в межах своїх повноважень видає укази і розпорядження, які є обов'язковими для виконання на всій території України, дає їх тлумачення. Президент України видає укази з питань економічної реформи, не врегульованих чинним законодавством України, які діють до прийняття відповідних законів. Отже, Указ № 77/96 не є тим нормативним актом, що встановлює обов'язок для випускників вищих навчальних закладів, які навчаються за кошти державного бюджету, відшкодувати повну вартість навчання у разі, коли вони після завершення навчання відмовляться працювати в державному секторі народного господарства, оскільки права та обов'язки зазначеної категорії осіб встановлені законами № 1556-УІІ і № 1060-ХІІ, які не передбачають такого обов'язку. Межі зазначеної правової ситуації не дають підстав вважати, що існування Указу № 77/96 порушує чи якимсь чином зачіпає індивідуальні права і законні інтереси заявника, які потребують судового захисту. У взаємозв'язку зі сказаним слід наголосити й на тому, що Указ № 77/96 у часі був виданий тоді, коли Президент України відповідно до встановленого правопорядку мав право видавати нормативні акти, обов'язкові для виконання на всій території держави, законність яких не підлягала перевірці в порядку адміністративного судового контролю. Законом України від 23.03.1996 р. № 100/96-ВР було викладено в новій редакції Закон Української РСР «Про освіту», де у частині 2 статті 52, що передбачала обов'язки вихованців, учнів, студентів, курсантів, слухачів, стажистів, клінічних ординаторів, аспірантів, докторантів, було введено норму про те, що випускники ВНЗ, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов'язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому КМ України. Також у п. 2 Указу Президента України «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів» від 23.01.1996 року № 77/96 було передбачено, що особи, які навчаються за рахунок державних коштів, укладають з адміністрацією вищого навчального закладу угоду, за якою вони зобов'язуються після закінчення навчання та одержання відповідної кваліфікації працювати в державному секторі не менше ніж п'ять років. У разі відмови випускники відшкодовують в установленому порядку до державного бюджету повну вартість навчання. Крім того, пунктом 8 Порядку працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого постановою КМ України від 22.08.1996 року № 992, передбачалося правило про те, що випускники, які уклали угоду з вищим навчальним закладом після зарахування на навчання, повинні відпрацювати за місцем призначення не менше трьох років. Відтак в багатьох вищих навчальних закладах зі студентами- бюджетниками «добровільно-примусово» стали укладати такі угоди, за якими ті зобов'язувалися відпрацювати п'ять років або оплатити вартість навчання. Незважаючи на такий однозначний підхід законодавця до питання оплати за навчання студентів-бюджетників у середині 90-х років минулого століття, на сьогодні істотно змінилися як економічна ситуація в країні, так і сучасні підходи до право розуміння. Держава, з одного боку, не може забезпечити роботою всіх випускників вишів, що автоматично позбавляє багатьох з них можливості навіть при бажанні відпрацювати п'ять років; а з іншого боку, шанси тих чи інших державних установ або самих навчальних закладів стягнути з випускника, який не відпрацював в держсекторі економіки п'ять років, певну грошову суму вбачаються досить сумнівними. Так, насамперед основні гарантії прав студентів у цій площині передбачає Конституція України. Відповідно до ч. З ст. 53 Конституції України передбачено, що держава забезпечує доступність і безоплатність дошкільної, повної загальної середньої, професійно-технічної, вищої освіти в державних і комунальних навчальних закладах; розвиток дошкільної, повної загальної середньої, позашкільної, професійно-технічної, вищої і післядипломної освіти, різних форм навчання; надання державних стипендій та пільг учням і студентам. Слід зазначити, що дана норма Конституції України отримала своє офіційне тлумачення. Як вказав Конституційний суд України у Рішенні від 04.03.2004 р. № 5-рп/2004, положення частини 3 ст. 53 Конституції України "держава забезпечує доступність і безоплатність дошкільної, повної загальної середньої, професійно-технічної, вищої освіти в державних і комунальних навчальних закладах" необхідно розуміти так, що безоплатність освіти як конституційна гарантія реалізації права на освіту означає можливість здобуття освіти в державних і комунальних навчальних закладах без внесення плати у будь-якій формі за освітні послуги визначених законодавством рівня, змісту, обсягу і в межах тих видів освіти, безоплатність яких передбачена частиною третьою статті 53 Конституції України. При цьому відповідно до ч. 1 ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Тому, наприклад, Вищий адміністративний суд України при розгляді справи №К/800/52516/13, застосовуючи вказані конституційні норми, у своїй ухвалі від 10.07.2014 р. зазначив, що обов'язковість відпрацювання або відшкодування вартості навчання випускниками вищого навчального закладу призводить до порушення їхнього конституційного права на працю, що вільно обирається або на яку вони вільно погоджуються, та порушення права на безоплатність вищої освіти в державних і комунальних навчальних закладах. Слід зазначити і те, що 01.07.2014 року був прийнятий Закон України «Про вищу освіту» № 1556-УІІ, яким частина 2 статті 52 Закону України «Про освіту» № 1060-ХІІ з цього Закону була виключена. Таким чином, обов'язок випускників відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, з прийняттям Закону «Про вищу освіту» втратив чинність. Натомість на сьогодні до обов'язків осіб, які навчаються у вищих навчальних закладах, стаття 63 Закону «Про вищу освіту» відносить: 1) дотримуватися вимог законодавства, статуту та правил внутрішнього розпорядку вищого навчального закладу; 2) виконувати вимоги з охорони праці, техніки безпеки, виробничої санітарії, протипожежної безпеки, передбачені відповідними правилами та інструкціями; 3) виконувати вимоги освітньої (наукової) програми і ні слова про відпрацювання чи відшкодування. Більш того, частини 1, 2 статті 64 цього ж Закону передбачають, що випускники вищих навчальних закладів вільні у виборі місця роботи, а вищі навчальні заклади не зобов'язані здійснювати працевлаштування випускників. Аналогічно і з пунктом 8 Порядку працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням. Так, вищевказане положення про те, що випускники, які уклали угоду з вищим навчальним закладом після зарахування на навчання, повинні відпрацювати за місцем призначення не менше трьох років, було виключене постановою Уряду від 15.04.2015 року №216 «Про внесення змін до постанови КМ України від 22.08.1996 р. № 992». Стосовно ж Указу Президента № 77/96 - він так само не може бути підставою вимог до випускника про оплату вартості навчання з огляду на наступне. Цей Указ був виданий під час дії Конституційного Договору від 8.06.1995 року між Верховною Радою України та Президентом України про основні засади організації та функціонування державної влади і місцевого самоврядування в Україні на період до прийняття нової Конституції України. Згідно зч. 1, 2 статті 25 вказаного Конституційного Договору, Президент України видає укази з питань економічної реформи, не врегульованих чинним законодавством України, які діють до прийняття відповідних законів. Оскільки на сьогодні відносини у сфері вищої освіти вже врегульовано відповідним законом, зазначений Указ вже не діє. Насамкінець слід зазначити, що коли була підписана відповідачем відповідна угода з адміністрацією Інституту спеціального зв'язку та захисту інформації Національного технічного університету України "Київський політехнічний інститут" справ де було зафіксовано згоду обох сторін щодо всіх істотних умов домовленості. Однак фактично в угоді, не було зазначена чітка вартість навчання, яку треба буде відшкодувати та не був зазначений порядок нарахування коштів. На момент підписання угоди відповідач явно не мав одностайного уявлення про суму вартості навчання, яка може бути стягнута з нього в разі його відмови відпрацювати п'ять років в державному секторі, і тому таку угоду не можна буде вважати укладеною. Крім того, на оцінку вказаної угоди впливатимуть і обставини її укладення, які теж не характеризуються свободою волі відповідача. Судова практика Вищого адміністративного суду України тільки підтверджує вищевикладене. Ні Законом України "Про вищу освіту" в редакції від 17.01.2002 р., ні в редакції від 01.07.2014 р., не закріплено норми щодо встановлення Кабінетом Міністрів України обов'язку аспірантів, які навчалися за державні кошти, відшкодувати вартість навчання, а також встановлення умов, підстав та порядку такого відшкодування чи звільнення від обов'язку відшкодовувати вартість такого навчання. Оскільки Порядок визначення та відшкодування вартості навчання у разі відрахування аспіранта за невиконання індивідуального плану роботи без поважних причин на час розгляду справи не розроблений та не затверджений, це унеможливлює здійснення точного, об'єктивного та законного розрахунку витрат на утримання аспіранта (ВАСУ від 21.11.2016р. справа № К/800/29192/16, ЄДРСРУ № 62885070). В ухвалі В АСУ від 10.07.2014 р у справі № К/800/52516/13 (ЄДРСРУ № 39981596) вказується на те, що частиною 3 статті 53 Конституції України передбачено, що держава забезпечує доступність і безоплатність дошкільної, повної загальної середньої, професійно-технічної, вищої освіти в державних і комунальних навчальних закладах; розвиток дошкільної, повної загальної середньої, позашкільної, професійно-технічної, вищої і післядипломної освіти, різних форм навчання; надання державних стипендій та пільг учням і студентам. Згідно Рішення Конституційного суду України від 04.03.2004р. № 5- рп/2004 положення частини третьої статті 53 Конституції України "держава забезпечує доступність і безоплатність дошкільної, повної загальної середньої, професійно-технічної, вищої освіти в державних і комунальних навчальних закладах" необхідно розуміти так, що безоплатність освіти як конституційна гарантія реалізації права на освіту означає можливість здобуття освіти в державних і комунальних навчальних закладах без внесення плати у будь-якій формі за освітні послуги визначених законодавством рівня, змісту, обсягу і в межах тих видів освіти, безоплатність яких передбачена частиною третьою статті 53 Конституції України. Згідно з ч. 1 ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Таким чином, обов'язковість відпрацювання або відшкодування вартості навчання випускниками вищого навчального закладу призводить до порушення їх конституційного права на працю, що вільно обирається або на яку вони вільно погоджуються, та порушення права на безоплатність вищої освіти в державних і комунальних навчальних закладах. Також суд зазначає, що положеннями Закону України «Про вищу освіту» не передбачено вимог про обов'язковість п'ятирічного відпрацювання та відшкодування у встановленому порядку до державного бюджету вартості навчання. В ухвалі ВАСУ від 17.06.2014 р. по справі № К/800/62070/13 (ЄДРСРУ № 39439530) встановлено: «суд знаходить вірним висновок судів попередніх інстанцій, що навчальні заклади не мають права вимагати матеріальну компенсацію від студентів, які після навчання не відпрацювали п'ять років у державних установах. Будь-які матеріальні претензії до випускника вищого навчального закладу, підготовка якого здійснювалась за державним замовленням, є неправомірними, оскільки на сьогоднішній день відсутні правові механізми, які б зобов'язували студента відшкодувати до державного бюджету вартість навчання». Через загальну канцелярію суду надійшла заява [PERSON] про визнання позову в повному обсязі. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Так, перевіряючи обставини справи судом встановлено, що між начальником Інституту та [PERSON] був укладений контракт про проходження служби в Державній службі спеціального зв'язку та захисту інформації особами рядового і начальницького складу від 04.08.2011 (далі - Контракт) на навчання у вищому навчальному закладі Держспецзв'язку. (а.с. 7-8) Відповідно до пункту 3 Контракту відповідач взяв на себе зобов'язання: проходити службу в Держспецзв'язку протягом п'яти років після закінчення навчання в ІСЗЗІ НТУУ «КПІ»; у разі звільнення із служби під час навчання або протягом 5 років після закінчення навчання в ІСЗЗІ НТУУ «КПІ» добровільно відшкодувати Держспецзв'язку витрати, пов'язаних з його утриманням в ІСЗЗІ НТУУ «КПІ» згідно з вимогами частини 3 статті 12 Закону України «Про Державну службу спеціального зв'язку та захисту інформації України». Наказом Головного управління президентського зв'язку Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України від 31.03.2015 № 27-ос «Про особовий склад» відповідачао було звільнено у запас Збройних Сил України за підпунктом 6 пункту 92 Положення про проходження служби в Державній службі спеціального зв'язку та захисту інформації особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2006 року № 1828, у зв'язку із систематичним невиконанням умов контракту: акт службового розслідування, копія аркушу бесіди та копія витягу з наказу про звільнення зі служби. Разом з тим, відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У відповідності до положень ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, одним з таких наслідків є відшкодування збитків. Відповідно до частини 9 статті 11 Закону України «Про Державну службу спеціального зв'язку та захисту інформації України» курсанти, які звільняються зі служби через службову невідповідність або у зв'язку із систематичним невиконанням умов контракту військовослужбовцем, а також військовослужбовці, які звільняються зі служби із зазначених підстав протягом п'яти років після закінчення вищого навчального закладу, в тому числі вищого військового навчального закладу чи військового навчального підрозділу вищого навчального закладу, в якому вони навчалися за державним замовленням і після закінчення якого були прийняті на військову службу, відшкодовують Державній службі спеціального зв'язку та захисту інформації України, іншим центральним органам виконавчої влади, яким підпорядковані ці навчальні заклади, витрати, пов'язані з їх підготовкою та утриманням у вищому навчальному закладі, відповідно до порядку та умов, установлених Кабінетом Міністрів України. У разі відмови від добровільного відшкодування витрат таке відшкодування здійснюється у судовому порядку. Відповідно до пункту 3 Контракту відповідач взяв на себе зобов'язання: у разі звільнення із служби під час навчання або протягом 5 років після закінчення навчання в ІСЗЗІ НТУУ «КПІ» добровільно відшкодувати Держспецзв'язку витрати, пов'язаних з його утриманням в ІСЗЗІ НТУУ «КПІ» згідно з вимогами частини 3 статті 12 Закону України «Про Державну службу спеціального зв'язку та захисту інформації України». Постановою Кабінету Міністрів України від 25.11.2009 № 1258 затверджено Порядок та умови відшкодування курсантами та особами начальницького складу Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації витрат, пов'язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах. Постановою Кабінету Міністрів України від 25.11.2009 № 1258 затверджено Порядок та умови відшкодування курсантами та особами начальницького складу Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації витрат, пов'язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах (далі - Порядок). Згідно пункту 2 Порядку витрати відшкодовуються Адміністрації Держспецзв'язку, іншим центральним органам виконавчої влади, яким підпорядковані навчальні заклади. Інститут підпорядкований Адміністрації Держспецзв'язку. Відповідно до пункту 3 Порядку відшкодування здійснюється у розмірі фактичних витрат, пов'язаних з: грошовим, продовольчим, речовим, медичним забезпеченням; перевезенням до місця проведення щорічної основної та канікулярної відпустки та у зворотному напрямку;оплатою житлово-комунальних послуг і вартості спожитих енергоносіїв. Згідно з довідкою-розрахунком витрат, пов'язаних з утриманням курсанта [PERSON] в Інституті від 15.07.2014 № 198 фактичні витрати, пов'язані з утриманням відповідача в Інституті, за період з 05.08.2011 по 20.06.2014 становлять 48004 (сорок вісім тисяч чотири) гривни 24 копійки. Відтак, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач у позовній заяві як на підставу для задоволення позову, знайшли своє підтвердження та те, що відповідачем було визнано позовні вимоги, суд прийшов до висновку, що позов Заступника військового прокурора Київського гарнізону в інтересах Адміністрації Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України до [PERSON] про стягнення витрат, пов'язаних з утриманням у вищому навчальному закладі, підлягає задоволенню. Також, відповідно до ст. 141 ЦПК України суд присуджує до стягнення з відповідача на користь позивача судовий збір в розмірі 1378 грн. 00 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved