Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-25 00:00:00

У червні 2018 року позивач [PERSON] звернувся до Оболонського районного суду м. Києва в порядку цивільного судочинства з позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Єдігаров Е.М., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Мамай І.В., про визнання недійсним договору дарування квартири, витребування квартири з чужого незаконного володіння, скасування реєстрації права власності на нерухоме майно. Свої позовні вимоги [PERSON] обґрунтовував тим, що [INFO] помер його батько [PERSON] Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на рухоме та нерухоме майно, що за життя належало спадкодавцеві, зокрема на квартиру [ADDRESS] . Як зазначив позивач, спадщину після смерті батька він прийняв у встановленому ст. 1269 ЦК України порядку, - шляхом подання нотаріусу заяви про прийняття спадщини. Під час оформлення спадщини [PERSON] довідався, що [PERSON] за договором від 29 жовтня 2009 року, посвідченим державним нотаріусом Першої Донецької державної нотаріальної контори Мірошниковою Н.В., зареєстрований в реєстрі за №4-801, подарував належну йому на праві власності квартиру [ADDRESS] [PERSON] . У подальшому [PERSON] відчужила згадану квартиру на користь [PERSON] [PERSON] стверджував, що його батько [PERSON] не укладав договору дарування квартири від 29 жовтня 2009 року, підпис на указаному договорі виконаний не [PERSON] . За таких обставин, покликаючись на норми ст. ст. 203, 215 ЦК України, позивач просив суд визнати недійсним договір дарування квартири від 29 жовтня 2009 року, посвідчений державним нотаріусом Першої Донецької державної нотаріальної контори Мірошниковою Н.В., зареєстрований в реєстрі за №4-801; витребувати на користь [PERSON] квартиру [ADDRESS] ; скасувати реєстрацію права власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , яка була здійснена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Єдігаровим Е.М.; скасувати реєстрацію права власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , яка була здійснена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мамай І.В. У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, просили суд їх задовольнити. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини неявки в судове засідання суд не повідомили, відзив на позовну заяву не подали. За таких обставин та за відсутності заперечень позивача та його представника суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Треті особи приватні нотаріуси Київського міського нотаріального округу Єдігаров Е.М. та Мамай І.В. в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, надіслали до суду заяви, в яких просили суд розглянути справу за їхньої відсутності. Залучена судом до участі у розгляді справи в якості третьої особи [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, про причини неявки в судове засідання суд не повідомила. Заслухавши вступні слова позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд дійшов такого висновку. [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть від 30 липня 2016 року серії [NUMBER] (т. 2, а. с. 29). За життя [PERSON] належала на праві власності квартира [ADDRESS] (т. 1, а. с. 45, 49). Ст. 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. 11 липня 2016 року до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Онопченко О.В., яка завела спадкову справу до майна померлого [PERSON] , звернулась [PERSON] з заявою про прийняття спадщини, до якої долучила заповіт від 26 листопада 2015 року, посвідчений Михайлівською сільською радою Білоцерківського району Київської області, зареєстрований в реєстрі за №15 (т. 2, а. с. 7). Цим заповітом [PERSON] заповів усе належне йому за життя майно [PERSON] Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14 травня 2018 року у цивільній справі №357/250/18 визнано недійсним заповіт від 26 листопада 2015 року, складний від імені [PERSON] , посвідчений Михайлівською сільською радою Білоцерківського району Київської області, зареєстрований в реєстрі за №15 (т. 1, а. с. 242-245). З огляду на викладене, спадкування після смерті [PERSON] відбувалось за законом. За приписами ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених ст. 1259 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Позивач [PERSON] є сином [PERSON] (т. 2, а. с. 16), а отже, за приписами ч. 1 ст. 1261 ЦК України має право на спадкування після смерті [PERSON] як спадкоємець першої черги. Інших спадкоємців за законом першої черги після смерті [PERSON] не виявлено. Згідно з ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч. 1 ст. 1270 ЦК України). [PERSON] було пропущено строк для прийняття спадщини, встановлений ч. 1 ст. 1270 ЦК України. Відповідно до ч. 3 ст. 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 17 жовтня 2016 року у справі №761/28777/16-ц задоволено позов [PERSON] до Київської міської ради, визначено позивачеві додатковий строк для прийняття спадщини після смерті його батька [PERSON] тривалістю один місяць з дня набрання рішенням законної сили (т. 1, а. с. 232-240). У строк, визначений указаним судовим рішенням, [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Онопченко О.В. з заявою про прийняття спадщини після смерті батька (т. 1, а. с. 246, 247). Під час оформлення спадщини [PERSON] довідався, що на підставі договору дарування квартири від 29 жовтня 2009 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Донецької державної нотаріальної контори Мірошниковою Н.В., зареєстрованого в реєстрі за №4-801, [PERSON] (дарувальник) подарував [PERSON] квартиру [ADDRESS] (т. 1, а. с. 117-118). 04 серпня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Єдігаровим Е.М. здійснено державну реєстрацію права власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] (т. 1, а. с. 119). У подальшому [PERSON] відчужила спірну квартиру за договором купівлі-продажу від 16 травня 2017 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мамай І.В., зареєстрованим в реєстрі за №919, на користь [PERSON] (т. 1, а. с. 56). За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність (ч. 1 ст. 717 ЦК України). За правилами ч. 2 ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою. Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ст. 203 ЦК України). У висновку експертного почеркознавчого дослідження від 17 лютого 2017 року №1-17/02, складеного експертом товариства з обмеженою відповідальністю "Український центр судових експертиз", зазначено що підпис та рукописний запис " [PERSON] " , що містяться у рядку "Підписи: "Дарувальник" в електрофотокопії договору дарування квартири від 29 жовтня 2009 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого державним нотаріусом Першої Донецької державної нотаріальної контори Мірошниковою Н.В., зареєстрований в реєстрі за №4-801, - виконаний не [PERSON] , а іншою особою (т. 1, а. с. 50-54). Вказаний висновок експертного почеркознавчого дослідження є категоричним, чітким та зрозумілим та кореспондується з іншими письмовими доказами, зібраними у справі. Отже, суд вважає доведеним той факт, що [PERSON] не підписував договір дарування квартири від 29 жовтня 2009 року, посвідчений державним нотаріусом Першої Донецької державної нотаріальної контори Мірошниковою Н.В., зареєстрований в реєстрі за №4-801. Оскільки [PERSON] власноручно не підписував оспорюваний договір дарування квартири, підстав вважати, що цей договір відповідав волі [PERSON] , немає. Ч. 3 ст. 215 ЦК України зазначено, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Тобто оспорювати дійсність правочину в суді може одна з сторін або інша заінтересована особа, тобто стороння особа, яка має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі. Це може бути у випадках, коли: права заінтересованої особи порушені договором, який оспорюється, і можуть бути у такий спосіб відновлені або іншим способом захищені; інтереси такої особи можуть бути реалізовані, унаслідок чого вона може набути прав. Ураховуючи те, що у випадку визнання недійсним договору дарування квартири від 29 жовтня 2009 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Донецької державної нотаріальної контори Мірошниковою Н.В., зареєстрованого в реєстрі за №4-801, [PERSON] як єдиний спадкоємець за законом першої черги після смерті [PERSON] набуде право отримати у власність в порядку спадкування квартиру [ADDRESS] , суд вважає, що [PERSON] вправі пред`явити позов про визнання недійсним згаданого договору дарування. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" реституція як спосіб захисту цивільного прав (ч. 1 ст. 216 ЦК України застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма ч. 1 ст. 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи,яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України. За положеннями ч. 1, ч. 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника не з його волі. Ст. 1218 ЦК України встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. На підставі ч. 5 ст. 1268 ЦК України спадщина належить спадкоємцю незалежно від часу її прийняття з часу відкриття спадщини. При цьому відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч. 3 ст. 1296 ЦК України). Ст. 396 ЦК України передбачено, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права відповідно до положень глави 29 ЦК України, в тому числі і на витребування цього майна від добросовісного набувача. Прийнявши в установленому законом порядку спадщину, позивач з часу її відкриття набув речові права на успадковану квартиру - право володіння та право користування нею і, відповідно, право на захист цих прав. Право розпорядження зазначеною квартирою виникає в позивача з часу державної реєстрації його права власності на квартиру (ч. 2 ст. 1299 ЦК України). Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, висловленій у постанові від 23 січня 2013 року №6-164цс12. Відтак, зважаючи, що спірна квартира вибула з володіння [PERSON] поза його волею, його порушене право підлягає захисту з використанням правового механізму, передбаченого ст. ст. 387, 388 ЦПК України, шляхом витребування майна з чужого незаконного володіння. З огляду на викладене, суд дійшов висновку про необхідність задовольнити позовні вимоги [PERSON] в частині визнання недійсним договору дарування квартири від 29 жовтня 2009 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Донецької державної нотаріальної контори Мірошниковою Н.В., зареєстрованого в реєстрі за №4-801, витребування у [PERSON] на користь [PERSON] квартири [ADDRESS] . У своїй постанові від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16 Велика Палата Верховного Суду вказала, що однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (п. 9 ч. 1 ст. 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"). Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Отже, задоволення віндикаційного позову [PERSON] буде ефективним способом захисту його права та не потребує додаткового скасування реєстрації права власності на спірну квартиру за відповідачами. Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд присуджує з відповідачів [PERSON] , [PERSON] на користь позивача [PERSON] судовий збір у сумі 9578,40 грн (8810,00 грн + 768,40 грн = 9578,40 грн).

Outcome: partial