Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-12 00:00:00

У січні 2015 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до територіальної громади м. Полтави в особі виконавчого комітету Полтавської міської ради про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем, визнання спадкоємцем та визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування, в якій позивач вказує, що являється єдиним спадкоємцем після померлого дядька [PERSON], якому на праві власності належить житловий будинок по [ADDRESS], постійно проживав зі спадкодавцем на час його смерті, а відтак фактично прийняв спадщину. Просить суд встановити той факт, що він постійно проживав разом зі спадкодавцем [PERSON] по [ADDRESS], визнати позивача спадкоємцем за правом представлення після смерті дядька та визнати право власності на житловий будинок у [ADDRESS], розташований на земельній ділянці площею 390 кв.м, позначений на технічному паспорті літ. "А-1", який складається з веранди площею 10,7 кв.м, кухні площею 13,1 кв.м, кімнати площею 19,5 кв.м. Ухвалою суду від 08.04.2015 року до участі в справі в якості третіх осіб залучені Перша Полтавська державна нотаріальна контора, Управління майном комунальної власності м. Полтави. Ухвалою суду від 08.04.2015 року позовні вимоги [PERSON] про визнання спадкоємцем та визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування залишено без розгляду. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник адвокат [PERSON] позов підтримали, просили задовольнити з підстав, наведених у позовній заяві, посилаючись на доведеність того факту, що [PERSON] являється спадкоємцем після смерті дядька [PERSON] за правом представлення та з літа 2010 року та до жовтня 2013 року постійно проживав разом зі спадкодавцем в належному останньому житловому будинку [ADDRESS]. Представник відповідача територіальної громади м. Полтави в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, посилаючись на безпідставність позовних вимог з огляду на те, що позивач має постійне місце проживання по [ADDRESS], де зареєстрований з 1985 року, належних доказів того, що померлий [PERSON] потребував догляду в силу стану здоров'я позивачем не надано, а наявні в справі медичні документи не доводять вказані обставини. Вказувала на те, що позивачем обраний невірний спосіб захисту права на спадкове майно, оскільки виходячи зі змісту постанови державного нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії, приводом до її винесення став пропуск [PERSON] строку, встановленого в ст. 1270 ЦК України і саме з цих підстав він мав звертатись до суду. Після перерви, оголошеної в судовому засіданні, представник відповідача в судове засідання не з'явилась, не повідомивши про причини неявки, незважаючи на те, що була належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи. Представники третіх осіб Управління майном комунальної власності м. Полтави та Першої Полтавської державної нотаріальної контори в судовому засіданні з приводу вирішення позовних вимог поклались на розсуд суду. Представник Управління майном комунальної власності м. Полтави після перерви, оголошеної в судовому засіданні, представник відповідача в судове засідання не з'явилась, не повідомивши про причини неявки, незважаючи на те, що була належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи. Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов [PERSON] не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, являються батьками [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Заявник по справі [PERSON], [INFO], являється сином [PERSON]. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується Свідоцтвом про смерть [NUMBER] від 04.08.1993 року. [PERSON] постійно проживав та був зареєстрований за адресою: [ADDRESS]. Вказане підтверджується Довідкою КП ЖЕО № 2 № 284 від 29.02.2014 року, згідно з якою [PERSON] був зареєстрований за вищевказаною адресою з 05.05.1974 року по 31.08.1980 року та з 23.06.1987 року по день смерті 28.10.2013 року. Відповідно до Свідоцтва про смерть [NUMBER] від 29.10.2013 року [PERSON] помер [INFO] у віці 66 років. Будинок [ADDRESS], в якому проживав [PERSON], належить на праві приватної власності [PERSON] на підставі Договору купівлі-продажу від 11.10.1952 року. Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 16.11.2011 року встановлено той факт, що [PERSON],[INFO], являється онуком [PERSON], яка померла [INFO]. Встановлені судом обставини свідчать про те, що [PERSON] на час смерті бабусі [PERSON] був зареєстрований та проживав в належному їй будинку, а відтак вступив в управління спадковим майно та прийняв спадщину. Позивач по справі як племінник [PERSON] має право на спадкування після смерті останнього за правом представлення. Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду в п. 23 постанови "Про судову практику у справах про спадкування" № 7 від 30.05.2008 року, якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв'язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач [PERSON] посилається на те, що його дядько [PERSON] у зв'язку з незадовільним станом здоров'я потребував постійного догляду та з літа 2010 року позивач постійно проживав з ним до його смерті по [ADDRESS]. Судом достовірно встановлено, що [PERSON] постійно проживав та був зареєстрований в будинку [ADDRESS]. Вказане підтверджується довідкою КП ЖЕО № 2 за вих. № 284 від 29.02.2014 року, дані якої свідчать про те, що [PERSON] був єдиною особою, зареєстрованою за вказаною адресою з 1987 року. Медичні документи про стан здоров'я [PERSON], приєднані до матеріалів справи за клопотанням позивача, не містять даних про те, що [PERSON] за станом здоров'я потребував постійного догляду та піклування. Крім того, пояснення самого позивача та допитаних за його клопотанням свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] свідчать про те, що [PERSON] був здатний сам себе обслуговувати, самостійно пересувався та не перебував у стані, за якого потребував стороннього догляду. Відтак, твердження позивача [PERSON] про те, що з літа 2010 року та до жовтня 2013 року, тобто до смерті [PERSON], він проживав разом з дядьком у зв'язку з необхідністю здійснення догляду за ним, на переконання суду, являються надуманими та безпідставними, у зв'язку з чим не можуть бути взяті до уваги. Допитані в судовому засіданні за клопотанням позивача в якості свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] вказували на те, що [PERSON] постійно проживав разом з [PERSON] в житловому будинку останнього. Натомість зі змісту пояснень вищевказаних свідків вбачається, що вони періодично бачили [PERSON] в будинку, де постійно проживав [PERSON], позивач допомагав йому по господарству. При цьому, [PERSON] та [PERSON] зазначили, що бували в будинку у [PERSON] приблизно раз на тиждень, можливо рідше, в цей час бачили там племінника [PERSON], який перестав з'являтись в будинку одразу ж після смерті [PERSON] На переконання суду, показання свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] доводять той факт, що [PERSON] відвідував свого дядька [PERSON], допомагав йому вести господарство, проте не свідчать про те, що він постійно проживав в будинку [ADDRESS]. Жодних інших об'єктивних та переконливих доказів на підтвердження того, що вищевказаний будинок з 2010 року був постійним місцем проживання [PERSON], позивачем суду не надано. Про сумнівність відповідних тверджень позивача, на переконання суду, свідчить той факт, що він припинив з'являтись у цьому будинку та здійснювати догляд за ним з жовтня 2013 року, тобто одразу ж після смерті дядька [PERSON], й ці обставини підтвердив в судовому засіданні як сам позивач, так і свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] В ст. 3 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" встановлено, що місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає постійно або тимчасово. Відповідно до ст. 6 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов'язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Судом достовірно встановлено, що [PERSON] з 28.06.1985 року зареєстрований за адресою: [ADDRESS]. Ці обставини підтверджуються даними паспорту громадянина України позивача та не спростовуються ним самим. При цьому, позивач [PERSON] не заперечував той факт, що адреса, за якою він зареєстрований, являється місцем його постійного проживання. Позивач стверджував, що проживав за адресою: [ADDRESS], до літа 2010 року та продовжив проживання після смерті дядька [PERSON] у жовтні 2013 року. Разом з тим,доказів того, що позивач у вищевказаний період не проживав за місцем реєстрації, не встановлено. Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до переконливого висновку про недоведеність того факту, що [PERSON] в період з літа 2010 року та на час смерті [PERSON] у жовтні 2013 року постійно проживав за адресою: [ADDRESS]. Крім того, при вирішенні позову суд враховує роз'яснення Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ (викладені у листі № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року), згідно з якими заяви про встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини підлягають задоволенню судом, якщо у паспорті спадкоємця відсутня відмітка про місце реєстрації особи. А тому суд приходить до висновку, що позов [PERSON] не підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed