Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-24 00:00:00

Позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулись до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до відповідачки [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації про усунення перешкод щодо участі у спілкуванні з онуками та встановлення способу участі у їх вихованні та у спілкуванні з ними. Позовні вимоги обґрунтовано наступним. Їх син [PERSON] на момент подачі позову до суду перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою у справі [PERSON] Шлюб зареєстрований 02.08.2008 року Печерським районним відділом державної реєстрації актів громадянського стану ГТУЮ у м. Києві (а/з №619). В жовтні 2017 року сином подано позовну заяву про розірвання шлюбу до суду. Від даного шлюбу вони мають трьох неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . На даний час відповідачка забрала дітей і вони проживають разом з нею, місце їх проживання їм не відомо, відповідачка категорично відмовляється повідомляти адресу. На протязі останніх трьох років літні канікули їх онуки проводять лише з відповідачкою - їх матір`ю та з бабою, матір`ю відповідачки. Коли вони намагаються додзвонитися до неї, вона не бере слухавку. 23.10.2017 року біля школи, де навчаються діти вони вирішили поспілкуватися з онуками, а також віддати їм іграшки, які завчасно їм купили. Відповідачка, яка також знаходилася там, відмовила їм у зустрічі, погрожуючи викликати поліцію. Щоб не травмувати дітей вони були вимушені піти і до цього часу не можуть побачити своїх онуків та брати участь у їх вихованні. Крім того, за зверненням їх сина [PERSON] до служби у справах дітей стосовно чинення перешкод відповідачкою у спілкуванні та вихованні дітей проводилася перевірка. В листі Управління охорони здоров`я Деснянської РДА в м. Києві від 12.10.2017 року зазначено, що у вересні 2017 року медсестра дізналася від матері, що вона з дітьми з даної адреси вибула ( [ADDRESS] ). Нинішнє місце проживання надати відмовилася. На даний час достеменно не відомо місце проживання та перебування онуків, тому вони вимушені звернутися до суду з даним позовом. Просили суд зобов`язати відповідачку не чинити перешкод у вільному спілкуванні та вихованні онуків; зобов`язати відповідачку повідомляти про зміну місця проживання, навчання, перебування онуків, не чинити перешкод в необмеженому спілкуванні з онуками засобами телефонного, електронного та іншого зв`язку; визначити наступний спосіб участі у вихованні онуків: особисте спілкування в будь-який денний час за місцем їх проживання, перебування, навчання, а також за місцем їх проживання. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 08.12.2017 року відкрито провадження в справі. 12.03.2018 року до суду надійшов висновок служби у справах дітей Деснянської РДА в м. Києві про участь діда та баби у вихованні малолітніх дітей. Відповідно до Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Заяви і скарги, подані до набрання чинності цією редакцією Кодексу, провадження за якими не відкрито на момент набрання ним чинності, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Ухвалою суду від 29.03.2018 року призначено справу до підготовчого засідання за правилами загального позовного провадження. 29.03.2018 року від представника відповідача до суду надійшов письмовий відзив на позовну заяву. Ухвалою суду від 29.10.2018 року підготовчий розгляд справи закрито, призначено справу для розгляду по суті. Позивачі у справі та їх представник в судовому засіданні в повному обсязі підтримали вимоги свого позову, просили суд задовольнити їх з підстав, що зазначені в позовній заяві. Також повідомили суд про те, що і на момент розгляду позовної заяви судом, відповідачка чинить перешкоди у спілкуванні з онуками, не повідомляє адресу проживання, не дає можливості поспілкуватися з дітьми навіть в телефонному режимі. Відповідачка в судовому засіданні просила в повному обсязі відмовити в задоволенні позовних вимог з підстав, що викладені у її письмовому відзиві. Зазначила, що за час проживання з чоловіком [PERSON] та його батьками у них ніколи не було порозуміння, місце мали постійні конфлікти, з 15.09.2017 року вона разом з малолітніми дітьми вимушена проживати окремо від чоловіка та позивачів, оскільки була виселена останніми із спільної квартири. Вважає, що допускати позивачів до дітей може бути небезпечно для морального і фізичного стану останніх, адже позивачі регулярно проявляють неадекватну та неправомірну поведінку, що не лише характеризує їх з негативного боку, а й шкідливо впливає на дітей. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, просив проводити судовий розгляд без його участі. В судовому засіданні судом в присутності представника Служби у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації було опитано неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] , які повідомили про те, що влітку їм більше подобається проводити час у бабусі в селі, в маминої матері. В школі мають добрі успіхи, домашнє завдання роблять самі. Неповнолітня [PERSON] розказала про те, що бабуся і дідусь купували їм одяг, бабуся в`язала плаття в садочок, у неї є бажання, щоб дідусь та бабуся поздоровляли її з днем народження телефоном, бачитися з ними особливого бажання у неї немає. Неповнолітній [PERSON] розповів про те, що вдома мама з ним та з сестрами не говорить про бабу та діда. Коли вони жили з бабусею та дідусем то ходили з ними до магазину, на дворі вони гуляли з ними рідко. Йому не дуже хочеться спілкуватися з бабою та дідом, вони ображали їх маму. Він не проти того, щоб вони поздоровляли його телефоном із святами, днем народження. Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на які позивачі послалися як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві та підтверджені доданими до неї доказами, які були досліджені судом, з урахуванням заперечень відповідачки, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов таких висновків. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначається право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 Конвенції встановлене право на ефективний спосіб захисту прав, що означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Право на суд не є абсолютним, а судового розгляду потребують ті справи, в яких є «спір» про «право», реальний і серйозний, який може стосуватися як самого існування права, так і сфери його дії (справа Аллан Якобсон проти Щвеції). Результат проваджень має бути значущим для відповідного права (наприклад, Ulyanov v. Ukraine (dec.) (Ул`янов проти України)). Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Так, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-яку заяву, що стосується його прав і обов`язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі "Голден проти Сполученого королівства" та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції). Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Вимогами ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд в межах заявлених позовних вимог (стаття 13 ЦПК України) та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини. Згідно свідоцтв про народження серії [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] батьками [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] є батько [PERSON] , мати - [PERSON] . Між батьками неповнолітніх дітей відповідно до рішення Зіньківського районного суду Полтавської області від 26.06.2018 року розірвано шлюб 26.06.2018 року. На даний час діти проживають разом з матір`ю, місце проживання в судовому засіданні матір відмовилася повідомляти. Станом на 17.10.2017 року працівниками служби у справах дітей було складено акт обстеження умов проживання дітей за адресою: [ADDRESS] , умови проживання дітей відповідають вимогам, приміщення чисте, прибране, укомплектоване необхідними меблями та технікою. Крім того, в матеріалах справи міститься лист Центру у справах сім`ї та жінок Деснянського району м. Києва де зазначено про те, що відповідачка [PERSON] звернулася до Центру із запиом про отримання допомоги та з 02.03.2018 року отримує, разом з малолітніми дітьми комплексні соціальні послуги у межах та у спосіб, визначений чинним законодавством України. Водночас Центр забезпечує конфіденційність інформації щодо осіб, які звертаються за допомогою. (а.с. 67-68). Згідно листа центру у справах сім`ї та жінок Деснянського району м. Києва від 24.09.2018 року (а.с. 154), станом на 24.09.2018 року [PERSON] та її діти в Притулку не проживають,їх перебування не відоме. Позивачі [PERSON] та [PERSON] - є рідною бабусею та рідним дідусем неповнолітніх [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , по лінії батька. В матеріалах справи міститься ряд доказів того, що між матір`ю дітей та дідом, бабою дітей існує конфлікт у особистих відносинах та відносинах з приводу побачень та виховання дітей. Так, позивачі неодноразово зверталися до Деснянської РДА в м. Києві в особі Служби у справах дітей з заявами про те, що відповідачка не дає їм бачитися з онуками, шантажує їх та їх сина онуками. (а.с. 14, 20, 33-35). Відповідач у справі зверталася також до органів поліції з заявами про те, що позивачі у справі вигнали її з квартири [ADDRESS] , постійно влаштовують сварки, погрожують фізичною розправою, вона та діти перебувають у постійному стресовому стані (а.с. 51). Висновками перевірки по усіх заявах до поліції, було встановлено, що між позивачами та відповідачкою виникли відносини, які відносяться до цивільно-правових і вирішуються в судовому порядку. За правилами ст. 19 СК України Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Відповідно до Висновку про участь діда та баби у вихованні малолітніх дітей від 09.02 2018 року №102/03/31-1185 Деснянська районна в місті Києві державна адміністрація, на яку покладені повноваження органу опіки та піклування, вважає за доцільне відмовити діду та бабі у встановленні графіку зустрічей з малолітніми онуками. На засіданні комісії з питань захисту прав дитини Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації були присутні батьки дітей, малолітні діти, дід та баба. Малолітні діти зазначили, що вони не бажають зустрічатись з дідом та бабою тому, що вони виганяли їх з дому, казали, щоб вони та їх мати їхали до своєї « Хацапєтовки », діти заявили, що категорично не хочуть бачитися з дідом та бабою. Вирішуючи вимоги за даним позовом, суд керується наступним. Позов про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною - це позов негаторний, тобто позов про заперечення поведінки особи, яка чинить перешкоди іншому у здійсненні ним свого права. У статті 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Одним із завдань Сімейного Кодексу України є забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку (ст.1). Виховання у колі сім`ї, як раз передбачає у повній сім`ї, тобто при участі усіх членів родини, як молодших, так і старших, і баби з дідом у тому числі. Згідно зі ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Згідно ст. 257 СК України баба, дід, прабаба, прадід, мають право спілкуватися зі своїми внуками, правнуками, брати участь у їх вихованні. Батьки чи інші особи, з якими проживає дитина, не мають права перешкоджати у здійсненні бабою, дідом, прабабою, прадідом своїх прав щодо виховання внуків, правнуків. Якщо такі перешкоди чиняться, баба, дід, прабаба, прадід мають право на звернення до суду з позовом про їх усунення. При цьому, згідно ст. 263 СК України, спір щодо участі баби діда, прабаби, прадіда, брата, сестри, мачухи, вітчима у вихованні дитини вирішується судом відповідно до ст. 159 СК України. Таким чином, діюче сімейне законодавство України встановлює право баби та діда на спілкування з внуками та приймання участі у їх вихованні, батьки не мають права перешкоджати у здійсненні бабою, дідом, своїх прав щодо виховання онуків. Частиною другою статті 159 Сімейного кодексу України передбачено, що суд визначає способи участі особи у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. Згідно з ч. 1 ст. 151 Сімейного кодексу України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Крім того, Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю Організації Об`єднаних Націй 20 листопада 1959 року, яка підлягає застосуванню відповідно до ст. 9 Конституції України та ст. ст.2,8 ЦПК України, проголошено, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Отже, із системного тлумачення ч.1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ст.ст. 7, 257 СК України вбачається, що при вирішенні спору щодо участі у вихованні та порядку зустрічей з дитиною баби та діда, судом мають враховуватися передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип рівності у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Приймаючи рішення Суд враховує усталену практику Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів, де мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, але його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (див. рішення у справі «РуїсТоріха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії»(Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Позивачами в судовому засіданні доведено та надано беззаперечні докази щодо неправомірних дій відповідачки, зокрема щодо вчинення відповідачкою перешкод позивачам у спілкуванні з онуками, тому суд вказує на обґрунтованість та підставність позовних вимог, щодо зобов`язання [PERSON] усунути перешкоди позивачу у спілкуванні з онуками, відповідачка у судовому засіданні також не заперечувала цього факту, у зв`язку з чим позов в цій частині підлягає задоволенню, а позовні вимоги в частині, щодо встановлення діду та бабі графіку зустрічей з онуками, з урахуванням вищенаведеного висновку, є такими, що підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Суд вважає, що вимоги позивачів про визначення наступного способу участі у вихованні онуків: особисте спілкування в будь-який денний час за місцем їх проживання, перебування, навчання, а також за місцем їх проживання є надмірними, з урахуванням позиції самих неповнолітніх дітей щодо побачень з дідом та бабою. При цьому суд враховує, що по-перше діти повинні мати певний розпорядок свого життя, який би забезпечував їм комфортне дозвілля та навчання. Запропонований позивачами графік зустрічей, на думку суду становитиме надмірне як фізичне так і психологічне навантаження на дітей. Побачення в будь-який денний час за місцем навчання, а також за місцем проживання дітей, або проживання діда та баби призведуть до неможливості вироблення певного режиму, який для дітей є необхідним. По-друге, переважне право на виховання дитини мають саме її батьки, а не баба чи дід, що прямо вказано у ч.1 ст.151 СК України, згідно якої батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Відповідно до ч. 6 ст. 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. За таких обставин суд не погоджується з висновком органу опіки та піклування, яким взагалі відмовлено діду та бабі у встановленні будь-якого графіку побачень з дітьми. При цьому суд враховує наступні критерії, що мають значення в даній ситуації: малолітній вік дітей - 10 років, 9 років та 5 років, вразливий психологічний стан малолітніх дітей, на який значний вплив мають такі чинники як: звичний режим дня, відвідування секцій, басейну. Відповідно до вимог ст. 159 СК України в окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Відповідно до ст.18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. За таких обставин, надавши оцінку наявним у матеріалах справи доказам і доводам сторін та за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, взявши до уваги малолітній вік дітей, характер відносин між сторонами, а також права батьків, які є переважними перед іншими особами, суд дійшов висновку про необхідність встановлення способу участі позивачів у спілкуванні та вихованні малолітніх онуків [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , з урахуванням як інтересів дітей, так і їх матері, визначивши [PERSON] та [PERSON] , наступний спосіб участі у вихованні малолітніх онуків, а саме: кожну першу та третю суботу місяця протягом трьох годин в присутності матері. Визначаючи спосіб участі баби та діда у вихованні онуків, суд враховує, що обов`язок виховувати своїх дітей, в тому числі і вибір способів такого виховання, відповідальність за дітей, покладається на батьків, також суд зазначає, що участь баби та діда у спілкуванні з онуками для їх повноцінного розвитку є доцільним, оскільки в ході судового розгляду не встановлено обставин, які б свідчили про негативний вплив бабусі та дідуся на розвиток онуків. При цьому суд враховує практику Європейського Суду з прав людини у зазначеній категорії спорів, зокрема звертає увагу на рішення Європейського Суду з прав людини від 7 грудня 2006 року у справі "Хант проти України" та рішення від 27 листопада 1992 року у справі "Олссон проти Швеції", в яких зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага, і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. На переконання суду такий порядок спілкування є достатнім і відповідає принципу розумності, справедливості, збалансованості між інтересами всіх учасників сімейних відносин, пріоритетному інтересу дитини, підтримці зв`язків з родичами. Згідно з вимогами ст. 124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання. Відповідно до ч. 1-5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд постановляє рішення в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Ухвалюючи саме таке рішення по справі, суд на перше місце ставить «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включає в себе знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення. На підставі викладеного,

Outcome: partial