Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-13 00:00:00

[PERSON], посилаючись на Закон України "Про захист прав споживачів", звернувся до суду з позовом до ПАТ "ВТБ-Банк", про визнання недійсним п.8 кредитного договору № R53700248403В, укладеного між сторонами 27.04.2012 року. В обгрунтування своїх вимог позивач вказує, що п.8 договору фактично являється третейською угодою, однак [PERSON] не було роз'яснено зміст цієї угоди, чим порушено його права як сторони договору і споживача банківських послуг. В судовому засіданні [PERSON] підтримав свої вимоги, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Представник відповідача в судове засідання не з"явився, надавши письмові заперечення на позов, суть яких зводиться до того, що ПАТ "ВТБ-Банк" не являється споживачем, а звернення банку з позовом до третейського суду про стягнення заборгованості за кредитним договором, не може вважатися спором про захист прав споживачів. Крім того, представник відповідача зазначив, що законодавство, котре діяло на момент укладення договору між сторонами, не містило заборони на укладення третейської угоди. Представник відповідача також зазначив, що звернення [PERSON] до суду з позовом про визнання частково недійсним кредитного договору, мало місце вже після відкриття третейським судом провадження у справі про стягнення з нього заборгованості за кредитним договором, що свідчить про намагання позивача ускладнити стягнення з нього заборгованості. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено і сторони не оспорюють той факт, що 27.04.2012 року між [PERSON] і ПАТ "ВТБ-Банк", укладено договір № R53700248403В, за умовами якого позивачеві надано кредит у розмірі 76 000 грн. на строк до 27.04.2016 року, зі сплатою 31% річних та щомісячного погашення заборгованості з основного зобов"язання та відсотків. З матеріалів справи вбачається, що пункт 8, підпункти 8.1, 8.2, 8.3 договору, містять застереження, які за своїм змістом являються третейською угодою, в розумінні ст.12 Закону України "Про третейські суди". Так, підпунктом 8.1. договору передбачено, що всі спори, розбіжності або вимоги, які виникають з цього договору або у зв'язку з ним, у тому числі такі, що стосуються його виконання, порушення, припинення, розірвання або визнання недійсним, підлягають вирішенню в постійно діючому Третейському суді при Асоціації українських банків згідно з регламентом цього третейського суду, який є невід'ємною частиною даної третейської угоди. Підпунктом 8.2. договору передбачено, що його умови, котрі містять відомості про найменування сторін та їх місцезнаходження, є складовими частинами третейської угоди. Підпунктом 8.3. договору визначено, що місце і дата укладання третейської угоди відповідають місцю і даті укладання основного договору. У відповідності до ч.1 ст.215 ЦК України, підставою визнання недійсності правочину є недодержання стороною, в момент його вчинення, вимог ч.1-3, 5, 6 ст.203 Цивільного кодексу. Згідно ч.1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Частиною 2 ст.1 Закону України "Про третейські суди" передбачено, що до третейського суду, за угодою сторін, може бути передано будь-який спір, що виникає з цивільних, господарських правовідносин, крім випадків передбачених законом. В той же час, Законом України від 03.02.2011 року "Про внесення змін до статті 6 закону "Про третейські суди", частину першу статті 6 Закону України "Про третейські суди" доповнено пунктом 14, згідно якого третейські суди не можуть розглядати справи у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку. Вказаний закон набрав чинності 12.03.2011 року. Таким чином, на момент укладення основного договору між сторонами 27.04.2012 року, Закон України "Про третейські суди", містив заборону розгляду вказаними судами спорів, які виникають у правовідносинах зі споживачами банківських послуг. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що положення кредитного договору, в частині підвідомчості третейському суду спорів між позичальником і позикодавцем, суперечили і суперечать діючому законодавству, що є підставою для визнання договору, у відповідній частині, недійсним з моменту його укладення.

Outcome: approved