Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-28 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом, у якому просить встановити факт прийняття нею спадщини за заповітом після смерті [PERSON] та визнати за нею право власності на в порядку спадкування за заповітом на 1/6 частину житлового будинку за № 76 по вул. Шевченка в м. Сквира Київської області, який на праві приватної власності належав [PERSON] посилаючись на те, що 15.12.1978 року її баба [PERSON] у [PERSON] державній нотаріальній конторі посвідчила заповіт згідно, якого все належне їй майно заповідала їй. 10.05.1991 року її баба [PERSON] померла. Після її смерті відкрилась спадщина на 1/6 частину житлового будинку за № 76 по вул. Шевченка в м. Сквира Київської області, яку вона прийняла шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном, оскільки володіла предметами побуту та домашнього вжитку, проводила поточні та капітальні ремонти, тощо. Приблизно з 1997 року у спадковому житловому будинку з її усної згоди почала проживати жителька м. Сквира [PERSON], яка на той час власного житла не мала. Приблизно в грудні 2012 році [PERSON] померла. Відразу після її смерті рідні забрали її особисті речі та звільнили житловий будинок. В липні 2014 року вона вирішила подарувати житловий будинок своїй дочці [PERSON], але при зверненні в державну нотаріальну контору їй було розяснено, що у неї відсутні докази про прийняття спадщини, після смерті баби [PERSON] 13.07.2014 року при черговому огляді 1/6 частини спадкового житлового будинку нею було виявлено, що даною частиною будинку користується Шевчук [PERSON] дочка покійної [PERSON], яка набула права власності на спірний житловий будинок на підставі рішення Сквирського районного суду Київської області від 26.04.2013 року. В подальшому зазначене рішення суду було переглянуто за нововиявленими обставинами, а провадження по справі було залишено без розгляду. Позивач та її представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, посилаючись на наведені вище обставини та просили ухвалити рішення по суту позовних вимог. Відповідач [PERSON] та її представник у судовому засіданні позовні вимоги не визнали в повному обсязі посилаючись на те, що дійсно у 1997 році у 1/6 частину спірного житлового будинку за № 76 по вул. Шевченка в м. Сквира Київської області з усної згоди позивача вселилася її мати [PERSON], яка і почала здійснювати догляд за спірним житловим будинком, тобто проводила поточні і капітальні ремонти, оплачувала комунальні послуги, тощо. Позивач після смерті [PERSON] не вчинила будь-яких дій, які-б свідчили про прийняття спадщини. Крім того, у заповіті маються розбіжності у написані прізвища як заповідача так і спадкоємця, заповіт не зареєстрований у єдиному реєстрі заповітів. Відсутні докази кровного споріднення між спадкодавцем та спадкоємцем. Представник відповідача [PERSON] міської ради Київської області у судове засідання не зявився надіслав на адресу суду письмовий відзив у якому просив справу розглянути у їх відсутність та при винесенні рішення покладається на розсуд суду. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57 - 60 ЦПК України. Крім того, згідно зі ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту права на спадкування пред'явлення позову про визнання заповітів недійсним, позивач в силу ст. 10 ЦПК України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог. Судом було встановлено, що згідно договору дарування від 23.04.1963 року [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняла у дар 1/6 частину домоволодіння за № 44 по вул. Шевченка в м. Сквира Київської області. Згідно інвентаризаційної справи № 3882, заведеної КП КОР «Південне бюро технічної інвентаризації» вбачається, що реєстрація права власності 1/6 частини будинку № 76 (номер 44 до 1973 року, з 1973 року номер 72, з 2013 року № 76 ) станом до 01.01.2013 року було зареєстровано за [PERSON] Згідно листа [PERSON] міської ради Київської області за № 134 від 27.10.2015 року вбачається, що нумерація житлових та інших будинків і приміщень у м. Сквира Київської області змінюється згідно рішень виконавчого комітету [PERSON] міської ради Київської області. Рішення виконавчого комітету [PERSON] міської ради щодо зміни номера по вул. Шевченка, 76 (бувший 72) не приймалося. Згідно з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що 1/6 частина житлового будинку за № 76 по вул. Шевченка в м. Сквира Київської області з 05.12.2013 року зареєстровано за [PERSON]. 15.12.1978 року [PERSON] у [PERSON] державній нотаріальній конторі за реєстровим номером 2549 посвідчила заповіт згідно якого належну їй частину житлового будинку, що знаходиться в м. Сквира Київської області по вул. Шевченка під номером 72 заповідала своїй онуці [PERSON]. 10.05.1991 року [PERSON] померла. 10.04.1992 року [PERSON] районним народним судом Київської області у справі за заявою [PERSON] заінтересована особа : [PERSON] райфінвідділ про продовження строку для прийняття спадщини було прийнято рішення з мотивувальної та резолютивної частини, якого вбачається, що суд заслухавши заявника, свідка, дослідивши матеріали справи вважає, що заява підлягає задоволенню виходячи з наступного. Судом було встановлено, що заявниця 11.07.1982 року вступила в шлюб з [PERSON] і прийняла його прізвище. [PERSON] 15.12.1978 року у [PERSON] державній нотаріальній конторі склала заповіт на імя заявника згідно якого належну їй частину житлового будинку розташованого по вул. Шевченка, 72 в м. Сквира Київської області заповідала їй. [PERSON] померла 10.05.1991 року. Після її смерті фактично у спадщину на житловий будинок вступила заявниця, яка вчасно не оформила будинок у нотаріальній конторі на себе, оскільки пропустила 6 місячний строк звернення за спадщиною. Свідок [PERSON] підтвердила у судовому засіданні, що дійсно заявниця прийняла спадщину, оскільки проживала в даному житловому будинку, на даний час впустила квартирантів, платить податки та страховку, проводить поточні ремонти. Враховуючи вище викладене суд, вирішив заяву задовольнити та продовжити строк на прийняття спадщини [PERSON]. З листа Київського обласного державного нотаріального архіву вбачається, що спадкова справа після смерті [PERSON] померлої 10.05.1991 року спадкова справа не заводилась та не видавалась. На час відкриття та прийняття спадщини сторонами по справі, в силу п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України спадкові правовідносини регулювались Цивільним Кодексом Української РСР від 18.07.1963 року (далі по тексту ЦК УРСР) . Згідно зі статтею 525 ЦК УРСР (чинної на час відкриття та оформлення спадщини після смерті [PERSON] померлої 10.05.1991 року) часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця. Відповідно до ст. ст. 524, 529 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Спадкоємцями за законом першої черги є, в рівних частках, діти та дружина померлого. Статтею 545 ЦК 1963 року передбачено, що недійсність окремих частин заповіту не тягне за собою недійсності його в цілому. Якщо заповіт буде визнаний недійсним, то спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений спадщини, одержує право спадкувати на загальних підставах. Статтею 548 ЦК УРСР визначено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Згідно з положеннями ст. ст. 549, 554 ЦК УРСР визнавалося, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Вищевказані дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Відповідно до статті 553 ЦК УРСР спадкоємець за законом або за заповітом в праві був відмовитися від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Вважалося, що відмовився від спадщини той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчить про прийняття спадщини. Отже, прийняття спадщини як за заповітом, так і за законом було правом спадкоємця й залежало виключно від його власного волевиявлення. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Неприйняття спадкоємцем спадщини може бути виражено фактично, коли спадкоємець протягом строку, встановленого для прийняття спадщини, не здійснює дій, що свідчать про намір прийняти спадщину, або може бути виражено явно, коли спадкоємець шляхом подачі заяви в нотаріальну контору виражає свою незгоду прийняти спадщину. Як вбачається із змісту позовної заяви, пояснень сторін в судових засіданнях, рішення [PERSON] народного районного суду Київської області від 10.04.1992 року, [PERSON] прийняла спадщину після смерті [PERSON] шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном, оскільки проживала в будинку, який був місцем проживання спадкодавця, володіла предметами побуту, а в подальшому утримувала у себе оригінали правовстановлюючих документів на житловий будинок і таким чином вимога про встановлення факту прийняття спадщини підлягає задоволенню в повному обсязі. Відповідно до пункту 2\~Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов'язки інших осіб та за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Також, суд, звертає увагу, що відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у п. 4 постанови від 24 червня 1983 р. N 4 (зі змінами, внесеними постановою Пленуму від 25 грудня 1992 р. N 13) "Про практику розгляду судами України справ про спадкування", де зазначено, що передбачений ст. 549 ЦК шестимісячний строк для прийняття спадщини може бути продовжений судом за заявою заінтересованої особи при доведеності поважності причини його пропуску. Якщо в зазначений строк позивач вступив в управління або володіння спадковим майном чи його частиною, суд з цих підстав вирішує питання не про продовження пропущеного строку, а про визнання права на спадкове майно. Посилання відповідача [PERSON] про те, що [PERSON] не має права на спадкування за заповітом після смерті [PERSON], оскільки [PERSON], [PERSON] і [PERSON] є різними прізвище тобто є різними особами суд, вважає необґрунтованим оскільки заповіт у судовому порядку недійсним або нікчемним не визнавався та згідно українського правопису українські та інші словянські прізвища, що мають закінчення іменників І відміни, відмінюються як відповідні іменники І відміни, а прізвища з закінченнями іменників II відміни відмінюються за зразками відмінювання відповідних іменників ІІ відміни. Щодо визнання права власності на спадкове майно, а саме на 1/6 частину житлового будинок за № 76 по вул. Шевченка в м. Сквира Київської області то суд, вважає, що дана вимога задоволенню не підлягає виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 560 ЦК УРСР спадкоємці, закликані до спадкування, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. Згідно з ч. 1 ст. 561 ЦК УРСР свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після шести місяців з дня відкриття спадщини. Згідно з п. 112 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, яка діяла на час відкриття спадщини, видача свідоцтва про спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, ніяким строком не обмежена. Однак, спадкодавець заповідала 1/6 частину житлового будинку за № 72 по вул. Шевченка в м. Сквира Київської області, а згідно правовстановлюючих документів їй на праві приватної власності належала 1/6 частина житлового будинку за № 44 за вище зазначеною адресою, підстав для зміни нумерації житлових будинків позивачем надано не було, вимоги про встановлення обсягу спадкового майна заявлено не було тощо. Крім того, 1/6 частина житлового будинку за № 76 по вул. Шевченка в м. Сквира Київської області на праві приватної власності належить Шевчук [PERSON], що стверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, яке міститься в матеріалах справи. Відповідно до ч. 1 ст. 181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Згідно зі ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації; державна реєстрація прав на нерухомість і правочинів щодо нерухомості є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом; відмова у державній реєстрації права на нерухомість або правочинів щодо нерухомості, ухилення від реєстрації, відмова від надання інформації про реєстрацію можуть бути оскаржені до суду; порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (в редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) речові права на нерухоме майно, їх обмеження та правочини щодо нерухомого майна підлягали обов'язковій державній реєстрації в порядку, встановленому цим Законом. Згідно з ч. 7 ст. 3 вказаного Закону зареєстровані речові права та їх обмеження мають пріоритет над незареєстрованими в разі спору щодо нерухомого майна. Згідно Порядку державної ресторації прав та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22.06.2011 року N 703 передбачено проведення державної реєстрації права власності на нерухоме майно, інших речових прав за заявочним принципом шляхом подання уповноваженому суб'єкту відповідної заяви про державну реєстрацію, форму і вимоги до якої встановлює Міністерство юстиції України (частина четверта статті 15 Закону, пункт 7 Порядку державної реєстрації). Згідно з частиною першою статті 26 Закону записи до Державного реєстру прав на нерухоме майно вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. При цьому частиною четвертою статті 9 Закону визначено, що державний реєстратор самостійно приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень або відмову в такій реєстрації. До передбачених статтею 19 Закону підстав для державної реєстрації прав та їх обтяжень віднесено в тому числі рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно. Підстави для відмови у державній реєстрації визначені статтею 24 Закону. Частиною другою статті 26 Закону передбачено внесення до Державного реєстру прав на нерухоме майно запису про скасування державної реєстрації прав "у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав". Враховуючи те, що позивач не скористався своїми процесуальними правами та не заявив вимогу про скасування рішення про державну реєстрацію, то у суду не має правових підстав визнати за нею право власності на вже зареєстроване спірне майно, а тому вимога про визнання за нею права власності на спірний житловий будинок задоволенню не підлягає. На підставі викладеного та

Outcome: partial