Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-21 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до Головного Управління Держсанепідслужби у Донецькій області Державної санітарно-епідеміологічної Служби України, з участю третьої особи - Головного Управління Державного казначейства України в Донецькій області про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, посилаючись на те, що Наказом Головного Управління Держсанепідслужби в Донецькій області від 06 жовтня 2014 року № 1228-к його було звільнено за ст. 38 КЗпП України, за власним бажанням з посади начальника Новоазовського міжрайонного управління, Головного управління Держсанепідслужби у Донецькій області, Головного державного санітарного лікаря Новоазовського і Тельманівського районів Донецької області. В порушення вимог ч.1 ст. 115 КЗпП України відповідач не виплачував регулярно заробітну плату, внаслідок чого на момент його звільнення мав перед ним заборгованість по заробітній платі за липень, серпень місяці 2014 року у розмірі 9159,25 грн та 7716,29 грн відповідно. З 01 вересня по 30 вересня 2014 року він знаходився в черговій оплачуваній відпустці. В порушення вимог ч.3 ст. 115 КЗпП України, ст. 21 Закону України «Про відпустки» заробітну плату за час відпустки відповідач йому не виплатив не за три дні до відпустки, не після. Таким чином, при звільненні відповідач не виплатив йому заробітну плату за липень, серпень, відпускні і заробіток з 01 жовтня 2014 року по 06 жовтня 2014 року включно. В порушення вимог ст. 116 КЗпП України не виплатив усіх належних йому сум при звільненні, відповідач повідомив його про нараховані йому суми при заробітної плати за липень, серпень 2014 року, які повинні були бути виплачені при звільненні. Відповідач усно повідомив його про те, що всі належні йому грошові суми при звільненні, він нібито перерахував на рахунок Державного казначейства Донецької області, яке повинно було перерахувати їх на його зарплатну картку у Ощадному банку Росії. Хоча на момент його звільнення було відомо, що Головне управління державного казначейства у Донецькій області призупинило свою роботу. Не в одному з відділень Ощадного банку Росії в м. Маріуполі, де він завжди отримував заробітну плату, він не зміг отримати гроші, належні йому при звільненні, оскільки на його зарплатну картку грошові кошти до теперішнього часу не надійшли. Таким чином, з вини відповідача, при звільненні йому не виплачені належні йому суми в строки, передбачені ч.1 ст. 116 КЗпП України. У відповідності до вимог ч.1 ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівнику сум, у строки, вказані у ст. 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розміри, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівнику середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Просить суд стягнути з Головного управління Держсанепідслужби в Донецькій області на його користь суми, належні йому при звільненні і середній заробіток за час затримки по день фактичного розрахунку. До судового засідання позивач [PERSON] та його представник - адвокат [PERSON] не з»явилися, хоча належним чином були повідомлені про дату, час та місце розгляду справи. 13 листопада 2014 року та 01 грудня 2014 року від позивача та його представника надійшли Клопотання, в яких вони просять суд розглянути справу без їх участі та задовольнити позовні вимоги [PERSON].( а.с. 1, 36,). Представник відповідача - Головного управління Держсанепідслужби в Донецькій області Державної санітарно-епідеміологічної Служби України Максименко Я.В., який діє на підставі Довіреності від 01 грудня 2014 року ( а.с. 55) позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення заборгованості по заробітній платі, виплаті відпускних та матеріальної допомоги визнав у повному обсязі і не визнав позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні. Суду пояснив, що позивач дійсно працював Начальником Новоазовського міжрайонного управління Головного управління Держсанепідслужби України в Донецькій області і дійсно він був звільнений Наказом Головного управління Держсанепідслужби України в Донецькій області № 1228-к від 06 жовтня 2014 року відповідно до ст. 38 КЗпП України на підставі заяви про звільнення за власним бажанням. Усі кошти, які відповідно до законодавства, повинні були бути його виплачені, були зазначені у розрахункових відомостях та направлені до Головного управління Державного казначейства у Донецькій області. Однак, перерахування грошових коштів на картковий рахунок позивача за цим не відбулось. Наразі вони мають Указ Президента України № 876/ 2014, яким введено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони від 04 листопада 2014 року «Про невідкладні заходи щодо стабілізації соціально-економічної ситуації в Донецькій та Луганській областях». Зокрема, в Указі зазначено: «Запропонувати Національному банку України вжити у місячний строк заходів щодо припинення обслуговування банками рахунків, у тому числі карткових, відкритих суб»єктами господарювання усіх форм власності та населенню на окремих територіях у районі проведення антитерористичної операції в Донецькій і Луганській областях». У своїй позовній заяві навіть позивач вказує на те, що на момент його звільнення Головне управління Державного казначейства у Донецькій області призупинило свою роботу у зв»язку з проведенням антитерористичної операції та переїздом до м. Маріуполя. Проте це не відміняє того факту, що дані по заробітній платі були йому надіслані. Тому вважає, що вини Головного управління Держсанепідслужби України в Донецькій області у невиплаті заробітної плати позивачеві немає. Крім того, Головне управління Держсанепідслужби України у Донецькій області є органом державної виконавчої влади і фінансується виключно із державного бюджету, шляхом перерахування коштів Державним казначейством. Застосування положень ч.1 ст. 117 КЗпП України щодо виплати середнього заробітку за весь час затримки, вважає неможливим, оскільки ця затримка виникла не з вини роботодавця. Всі борги по заробітній платі будуть виплачені після звільнення окупованої терористами території протягом місяця і це вже не залежить від роботодавця. Просить суд позов [PERSON] задовольнити частково, а саме в частині боргу по заробітній платі, відпускним сумам та матеріальної допомоги, в іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовити. Представник третьої особи - Головного управління Державного казначейства в Донецькій області про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлявся належним чином, у відповідності до вимог ст. 76 ЦПК України. 02 грудня 2014 року від Головного управління Державного казначейства в Донецькій області надійшло Клопотання, в якому вони вказують, що прийняти участь у судовому засіданні не мають можливості ( а.с. 39). Суд, розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до Головного управління Держсанепідслужби у Донецькій області Державної санітарно-епідеміологічної Служби України, з участю третьої особи - Головного управління Державного казначейства в Донецькій області про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягають задоволенню з огляду на їх законність та обгрунтованість. У відповідності до ч.1 ст. 94 КЗпП України « Заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу». Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю; кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно ст. 115 КЗпП України заробітна плата повинна виплачуватися робітнику регулярно у робочі дні у строки, встановлені колективною угодою, але не ріже двох разів на місяць через проміжок часу, не перевищуючий шістнадцяти календарних днів. Частиною першої ст. 47 КЗпП України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у ст.116 КЗпП України. Зі змісту ч.7 ст.43 Конституції України, ч.1ст.115 КЗпП України, відповідач мав виплачувати працівнику заробітну плату регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженому у встановленому порядку, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно вимог ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Відповідно до частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу. У частині першій статті 1 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року, який є спеціальним нормативно - правовим актом, що регулює правовідносини у сфері оплати праці, міститься аналогічне визначення поняття «заробітна плата». Згідно з ст. 2 Закону України «Про оплату праці» основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці ( норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов»язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок ( окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов»язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] працював на посаді начальника Новоазовського міжрайонного управління, Головного державного санітарного лікаря Новоазовського та Тельманівського районів Головного управління Держсанепідслужби у Донецькій області в період з 23 січня 2013 року по 06 жовтня 2014 року ( а.с. 7-14,25). З липня місяця 2014 року Головне управління Держсанепідслужби в Донецькій області Державної санітарно-епідеміологічної Служби України припинило виплачувати працівникам заробітну плату. [PERSON] неодноразово звертався до відповідача з вимогою виплатити йому заборговану заробітну плату, відпускні виплати, матеріальну допомогу, але кожний раз отримувала відмову щодо цього через відсутність у нього нібито коштів. Наказом № 12238-к від 06 жовтня 2014 року [PERSON] був звільнений з роботи ( а.с. 25). При звільненні [PERSON] з підприємства відповідач був зобов'язаний провести з ним повний розрахунок, однак цього не зробив, мотивуючи це скрутним фінансовим становищем. Станом на час звільнення [PERSON] з підприємства заборгованість по заробітній платі відповідача складає: за липень місяць 2014 року - 5369,50 грн, за серпень місяць 2014 року - 3580,00 грн, з 01 жовтня 2014 року по 06 жовтня 2014 року включно - 832, 50 грн, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Також при звільненні позивачу не виплачена сума за відпустку з 01 вересня 2014 року по 30 вересня 2014 року включно, яка складає 6012,60 грн, а також матеріальна допомога в сумі 5808,50 грн. Вказані суми - заборгованість по заробітній платі, відпускні виплати та сума матеріальної допомоги в судовому засіданні визнані представником відповідача, який не заперечує проти їх стягнення на користь [PERSON] і тому суд приходить до обгрунтованого висновку, про стягнення вищезазначених сум на користь позивача та задоволення його позовних вимог в цій частині. У відповідності до ч.1 ст. 117 КЗпП України "В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку". За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є компенсаційною виплатою за порушення права на оплату праці. Зазначені норми трудового права структурно віднесені до розділу VІІ "Оплата праці" указаного Кодексу. За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не відноситься до неустойки та не є санкцією за невиконання грошового зобов'язання. Це компенсаційна виплата за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку. Про неможливість здійснити розрахунок з позивачем [PERSON], підприємство вказує на відсутність коштів. Також вказує, що застосування положень ч.1 ст. 117 КЗпП України щодо виплати середнього заробітку за весь час затримки, вважає неможливим, оскільки ця затримка виникла не з вини роботодавця. Але ніяких доказів, які б свідчили про той факт, що невиплата заробітної плати позивачу відбулася не з вини відповідача, представник відповідача до суду не надав та на їх наявність не посилається. Не надає також представник відповідача і доказів того факту, що заборгованість по заробітній платі [PERSON] була перерахована на рахунок Головного управління Державного казначейства в Донецькій області, але не виплачена ним. З урахуванням вимог ч.1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Позивач [PERSON] просить стягнути з підприємства середній заробіток за час затримки з 07 жовтня 2014 року по день постанови судом рішення по справі, тобто до 22 грудня 2014 року включно. У відповідності до п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24 грудня 1999 р. "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" встановлено, що закінчення строку виплати заробітної плати ( ст. 115 КЗпП) не є початком перебігу зазначеного процесуального строку, якщо не оспорюється право на її одержання; у відповідних випадках ця обставина може бути підставою для вимог про компенсацію втрати частини заробітку у зв'язку із затримкою його виплати. Непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Враховуючи ті обставини, що на теперішній час підприємство - Головне Управління Держсанепідслужби у Донецькій області Державної санітарно-епідеміологічної Служби України не здійснило з позивачем [PERSON] повного розрахунку - не виплатило йому заборгованість по заробітній платі, то перебіг тримісячного строку звернення до суду не розпочинався. Також, Рішенням Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 надано офіційне тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу. Конституційний Суд України визначив, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 116,117, 237-1 цього Кодексу слід розуміти так, що звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. У відповідності до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24 грудня 1999 р. "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці": "Задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення ." Установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі часткового задоволення позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила в заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи (постанови Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України: від 3 липня 2013 р. у справі № 6-60цс13; від 20 листопада 2013 р. у справі № 6-114цс13). Тому з підприємства - Головного Управління Держсанепідслужби у Донецькій області на користь позивача [PERSON] слід стягнути середній заробіток за весь час затримки виплати розрахунку - з 07 жовтня 2014 року по 22 грудня 2014 року, що складає 55 робочих днів за 5-ти денним робочим тижнем. У відповідності до положень Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 ( зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 1995 року №348) середньоденний заробіток позивача складає - липень 2014 року - 23 робочих дня, серпень 2014 року - 20 робочих днів, всього 43 робочих дня. Заробітна плата за липень 2014 року складає - 5369,50 грн, за серпень 2014 року - 3580,00 грн. (5369,50 грн + 3580,00 грн): 43 робочих дня= 208, 13 грн - середньоднівна заробітна плата [PERSON] Відповідно до п.8 Постанови Кабінету Міністрів України "Про порядок обчислення середньої заробітної плати" №100 від 08 лютого 1995 року, нарахування виплат, що обчислюється із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин). У період часу з 07 жовтня 2014 року по 22 грудня 2014 року включно кількість робочих днів при п»ятиденному робочому тижні складала: жовтень 2014 року - 19 робочих днів, листопад 2014 року - 20 робочих днів, грудень 2014 року - 16 робочих днів, а всього 55 робочих днів. У зв'язку з чим 208,13 грн.( середньоденна заробітна плата) х 55 (робочих днів) = 11447,15 грн. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] про стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати розрахунку також підлягають задоволенню повністю. Також, у відповідності до вимог ст.4 Закону України "Про судовий збір", за подання позовних заяв в порядку цивільного судочинства майнового характеру сплачується судовий збір у розмірі один відсоток ціни позову, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 3 розмірів мінімальної заробітної плати, за подання позовної заяви немайнового характеру 0,1 розміру мінімальної заробітної плати. Згідно ч.3 ст.6 Закону України "Про судовий збір" за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. Згідно з ч.3 ст. 88 ЦПК України „ Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача на користь держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог". У зв'язку з чим, з відповідача - Головного Управління Держсанепідслужби у Донецькій області Державної санітарно- епідеміологічної Служби України, на користь держави необхідно стягнути судовий збір у розмірі 330 грн. 50 коп. за вимоги майнового характеру. На підставі викладеного,

Outcome: approved