Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати недостовірною та такою, що порушує особисті немайнові права ТОВ "АТБ-маркет" інформацію, яка була поширена відносно позивача в мережі Інтернет, а саме (цитати мовою оригіналів): 1, [INFO]Вказана інформація поширена [PERSON] на інтернет-сторінці у соціальній мережі «Фейсбук»: [INFO] 2. [INFO]». Вказана інформація поширена на веб-сайтах за наступними адресами: [INFO], а також [INFO] 3. [INFO] "[INFO]». Вказана інформація поширена на веб-сайтах за наступними адресами: [INFO] а також [INFO] 4. «[INFO]». Вказана інформація поширена на веб-сайті за наступною адресою: [INFO] 5. «[INFO]». Вказана інформація поширена на веб-сайтах за наступними адресами: [INFO] а також [INFO] Заборонити відповідачам поширювати будь-якій особі в будь-якій спосіб, в тому числі по телебаченню, в мережі Інтернет, в публічних виступах, зазначену інформацію. Зобов'язати [PERSON] спростувати дану інформацію шляхом розміщення тексту рішення суду по даній справі на інтернет-сторінці [INFO] соціальній мережі «Фейсбук» не пізніше одного місяця з дня набрання ним законної сили. Стягнути з відповідачів на користь позивача моральну (немайнову) шкоду у сумі 25 000,00 грн. з кожного. В обгрунтування вимог зазначено, що [INFO] о 20.30 год. [PERSON] розмістив на своїй інтернет-сторінці у соціальній мережі «Фейсбук» за адресою [INFO] пост з наступною недостовірною інформацією: «[INFO]». Даний інформаційний пост було розміщено у відкритому доступі для будь- яких читачів (користувачів мережі Інтернет) та у подальшому перепощений більше 200 разів в мережі Фейсбук та на інших сайтах. Надалі в коментарях до свого посту [PERSON] уточнив, що мова йде про співробітницю супермаркет[INFO]». Серед інших, це наступні статті: - на офіційному веб-сайті [INFO]- стаття «[INFO]»; - на офіційному веб-сайті [INFO] - стаття «[INFO]»; - на офіційному веб-сайті [INFO] - стаття «[INFO]»; - на офіційному сайті [INFO] - стаття «[INFO]»; - на офіційному сайті [INFO] - стаття - [INFO] - на офіційному сайті [INFO] - стаття «[INFO] - на офіційному сайті [INFO]- стаття [INFO] Зокрема на зазначених сайтах і розміщена та інформація, яку позивач просить суд визнати недостовірною та такою, що порушує особисті немайнові права ТОВ "АТБ-маркет", оскільки зазначена інформація відносно нього є неправдивою, образливою, оскільки принижує його ділову репутацію, звинувачуючи його працівників у низьких моральних якостях та фактично у закликах до озброєного міжнаціонального конфлікту, за які передбачена кримінальна відповідальність. Крім того, зазначена інформація, була поширена серед необмеженого кола людей, що додатково спричинило позивачу моральну шкоду його діловій репутації, яку він оцінює в 50 000,00 грн. З метою захисту порушеного права, позивач змушений звернутися до суду з даним позовом. Відповідач [PERSON] та представник відповідача [PERSON] проти задоволення позову заперечили, пославшись на його необгрунтованість та недоведеність. Ухвалою суду від 19.12.2017 відкрито провадження по справі. Ухвалою суду від 27.04.2018, за клопотанням представника відповідача [PERSON], до участі у розгляді вказаної справи, у якості третіх осіб, залучено: редакцію "Гордон", редакцію "Главред", редакцію "Обозреватель", редакцію "Уніан", редакцію " РБК Україна", редакцію "Ньюсван" та редакцію Редакція "Апостроф". Ухвалою суду від 13.06.2018 справу призначено до розгляду по суті. В судовому засіданні представники позивача підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представник заперечували проти позовних вимог та просили відмовити в їх задоволенні у повному обсязі, з підстав викладенох у відзиві на позов. Відповідач [PERSON] до суду не з"явився, був належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомив, відзиву на позов до суду не подав. В долученій до справі заяві свідка, відповідач [PERSON] вказав, що позов не визнає. Вказує, що " є учасником АТО та ВПО. Після демобілізації знаходився у Харкові. Наприкінці жовтня, початку листопада 2017 зайшов до магазину АТБ в Харкові як пересічний громадянин, без форми та будь-яких знаків, які б вказували на те, що він є військовим. Підійшовши до каси магазину, запитав у співробітника магазину чи обслуговує вона відвідувачів українською мовою? На що отримав образи на свою адресу, крики, нецензурні висловлювання, приблизно наступного змісту: "[INFO]". Відповідач - [PERSON] звернувся до охоронця магазину з проханням втрутитися в ситуацію, викликати поліцію, пізніше зателефонував на гарячу телефонну лінію АТБ та розповів про інцидент, що стався в магазині та необхідність звернути увагу на спілкування співробітників зі споживачами на що отримав вибачення та запевнення, що розберуться в ситуації та в подальшому такі ситуації не будуть виникати". Враховуючи викладені обставини, просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Представник третьої особи редакції "Ньюсван" у судове засідання з"явився, позовних вимог не підтримав, заперечував проти їх задоволення, подав до суду висьмові пояснення на позов. Інші треті особи у судове засідання своїх представників не направили, були належним чином повідомлені про день, час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомили. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Стаття 34 Конституції України передбачає, що кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожний має право поширювати інформацію в любий спосіб - на свій вибір. Відповідно до ч.1 ст.91 ЦК України юридична особа здатна мати такі ж цивільні права та обов'язки (цивільну правоздатність), як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати лише людині. За змістом ст.ст. 94, 277 ЦК України фізична чи юридична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин (пункт 4постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»). Повідомлення негативних відомостей про фізичну або юридичну особу не підпадає під поняття «недостовірна інформація», а є лише критикою цієї діяльності. В § 1 статті 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод від 04.11.1950, яка ратифікована Верховною Радою України 17.07.1997 і є джерелом права в Україні встановлено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів держави незалежно від кордонів. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - ЄКПЛ або Конвенція) та Протоколи до неї є частиною національного законодавства України, відповідно до статті 9 Конституції України, як чинний міжнародний договір, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Ратифікація Конвенції відбулася на підставі Закону України № 475/97-ВР від 17.07.1997; Конвенція набула чинності для України 11.09.1997. Окрім того, стаття 17 Закону України № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (з подальшими змінами) передбачає застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права, а стаття 18 цього Закону визначає порядок посилання на Конвенцію та практику Суду. При цьому варто зауважити, що йдеться саме про «практику Суду» у значенні, розкритому у статті 1 цього Закону, тобто практику ЄСПЛ та Європейської комісії з прав людини, а не лише про рішення щодо України. Важливо пам'ятати, що у Законі України № 3477-IV немає положень, які б забороняли застосовувати рішення чи ухвали ЄСПЛ, постановлені щодо інших країн. Свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов самореалізації кожної особи. Більше того, «сама стаття 10 Європейської конвенції не забороняє обговорення або поширення отриманої інформації, навіть якщо виникають серйозні сумніви щодо її вірогідності», - що зазначено у рішенні ЄСПЛ від 06.09.2005 «Салов проти України» (заява N 65518/01). Звертаючись до суду з позовом, позивач вказує, що [INFO] о 20.30 год. [PERSON] розмістив на своїй інтернет-сторінці у соціальній мережі «Фейсбук» за адресою [INFO] пост з наступною недостовірною інформацією: «[INFO]». Надалі в коментарях до свого посту [PERSON] уточнив, що мова йде про співробітницю супермаркету «АТБ» № 1100, який розташований у місті Харкові на вул. Амосова, буд. 26. Після цього протягом 03 та 04 листопада 2017 року в Інтернеті з'явилась велика кількість «новин» на різних сайтах, в яких, крім посилання на зазначений пост [PERSON] з недостовірною інформацією, з'явились додаткові дані про автора «інформації», яким виявився «колишній військовослужбовець [PERSON]». У позовній заяві, позивач акцентує увагу на тому, що оскільки поширені відповідачами «факти» зовсім не існують, в тому числі не існує ніякої «касирки» АТБ, яка у грубій формі розмовляла з воїном АТО, звинувачення мають образливий характер, спрямований саме на заплямування ділової репутації позивача, такі звинувачення ускладнюють співпрацю ТОВ "АТБ-маркет" з контрагентами, оскільки останні побоюються репутаційних та/або правових ризиків. Згідно зі ст. 1 Закону України «Про інформацію» під інформацією цей Закон розуміє документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що відбуваються у суспільстві, державі та навколишньому природному середовищі. Відповідно до ч. 1 ст. 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. В ч. 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» визначено, що оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб'єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов'язок відшкодувати завдану моральну шкоду. Відповідно до п. 15 Постанови Пленуму Верховного суду України від 27.02.2009 № 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової тепутації фізичної та юридичної особи" при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право». Визначення поняття «недостовірна інформація» дано у п. 15 вказаної Постанова № 1, якою вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто: містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Отже, предметом доказування у справах про захист честі, гідності та ділової репутації особи є доведення суду наявності в сукупності всіх зазначених обставин, а відповідно і складу правопорушення у діях відповідача, що дає підстави для задоволення позову. Відсутність хоча б одного з елементів складу правопорушення призводить як до відсутності самого правопорушення, так і до відмови в задоволенні позову. Відповідно до пункту 18 Постанови № 1 позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Відповідно до ч. 4 ст. 277 ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Такими особами позивач вважає відповідачів. Однак, згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»: належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві. Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайта - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайта, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Позивачем не надано до суду доказів того, що саме [PERSON] є автором оспорюваної статті, оскільки проведений позивачем аналіз сторінки у Фейсбук не є підтвердженням ідентифікації особи. Інформація, що є у відкритому доступі стосовно [PERSON] та фото, що розміщені на сторінці жодним чином не підтверджують належність цієї сторінки до [PERSON] Крім того, чинне законодавство України не містить, ані визначення поняття засобу масової інформації в мережі Інтернет, ані спеціального нормативно-правового акту, який би визначав їх статус, порядок створення, засади діяльності тощо. Тобто на сьогоднішній день законодавством чітко не встановлено, чи є веб-сайти та інші інформативні джерела в мережі Інтернет засобами масової інформації. Відповідно до ч. 2 ст. 302 ЦК України фізична особа, яка поширює інформацію, зобов'язана переконатися в її достовірності. Фізична особа, яка поширює інформацію, отриману з офіційних джерел (інформація органів державної влади, органів місцевого самоврядування, звіти, стенограми тощо), не зобов'язана перевіряти її достовірність та не несе відповідальності в разі її спростування. Фізична особа, яка поширює інформацію, отриману з офіційних джерел, зобов'язана робити посилання на таке джерело. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). У п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» вказано, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Частина 2 ст. 83 ЦПК України прямо передбачає, що позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.Водночас з тим ч. 4 даної статті встановлено, що при неможливості своєчасно подати доказ з об'єктивних причин учасник справи повинен про це письмово повідомити суд. У матеріалах справи відсутні будь-які письмові заяви від позивача щодо таких обставин. Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Також і відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. Таким чином, позивачем не було доведено тих обставин, на які він посилається в обгрунту вання своїх вимог, а саме, що: оспорювана інформація була розповсюджена у спосіб, який був зазначений у позовній заяві; оспорювана інформація порушує особисті немайнові права позивача; поширена інформація є недостовірна. З доданих до матеріалів справи доказів не можливо встановити хто є автором поширеної інформації та хто є власником сторінки у мережі Фейсбук. До того, надані представником позивача роздруківки із сторінки в соціальній мережі, не є допустимими доказами, оскільки їх дійсність неможливо перевірити. У зазначених соціальних мережах будь-яка особа може створити сторінку під будь-яким іменем, а позивачем не надано жодних доказів того, що вказана інформація поширена саме відповідачами. З огляду на це, позовні вимоги позивача є безпідставними та необгрунтованими, а тому не підлягають задоволенню. Стаття 23 ЦК України передбачає, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Статтею 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Вимога позивача про стягнення моральної шкоди в позовній заяві не містить обгрунтування позовних вимог, а також доказів понесених збитків на підтвердження репутаційних та/або правових ризиків, яких він побоюється. Суд відмовляє у задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди, оскільки ці вимоги є похідними від первісних, позивачем не доведено яким чином ускладнено роботу з контрагентами. Судові витрати згідно Закону України «Про судовий збір» позивачу поверненню не підлягають і покладаються на позивача.

Outcome: dismissed