Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-27 00:00:00

В листопаді 2015 року позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача публічного акціонерного товариства (скорочено ПАТ) "Державний ощадний банк України" в особі філії - Чернівецького обласного управління ВАТ "Ощадбанк" про визнання поруки припиненою. Ухвалою суду від 16 листопада 2015 року залучено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог, на стороні позивачки [PERSON] Посилалась на те, що 05 грудня 2007 року між відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» та [PERSON] було укладено договір відновлювальної кредитної лінії № 909. Відповідно до п.1.1 банк зобовязався надавати позичальнику кошти в сумі 500000 грн. зі сплатою процентів за користування ними у розмірі 16,5% річних. Відповідно до п.1.2 кредитного договору остаточним терміном погашення кредиту є 28 листопада 2017 року. З метою забезпечення виконання цього кредитного договору та повернення кредиту 24 грудня 2007 року між нею, ВАТ «Державний ощадний банк України» та [PERSON] було укладено договір поруки № 1663, згідно п.1 якого вона зобовязалась перед кредитором відповідати солідарно в повному обсязі за своєчасне та повне виконання боржником зобовязання за договором відновлювальної кредитної лінії № 909 від 05 грудня 2007 року, а також додатковими угодами до нього, що укладені та можуть бути укладені в майбутньому. Вважає, що її порука за договором поруки припинилась з наступних підстав: Згідно вимог ст.ст.553 ч.1, 554 ч.1 та ч.2 ЦК України ПАТ «Державний ощадний банк України» звернувся до неї з листом № 26/6845 від 24 листопада 2011 року, в якому повідомив, що у звязку із невиконанням позичальником умов кредитного договору станом на 24 листопада 2011 року утворилась заборгованість в загальній сумі 1160663 грн. 46 коп., яка складається із заборгованості: по кредиту в сумі 1000000 грн., в тому числі прострочений кредит в сумі 120481 грн. 90 коп., по простроченим відсоткам в сумі 145030 грн. 54 коп., по пені в сумі 15632 грн. 46 коп. Припинення поруки повязане, зокрема, із закінченням строку її чинності. За змістом ч.4 ст.559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя. Порука це строкове зобовязання і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє субєктивне право кредитора. Відповідно до ст.ст.251 ч.1, 252 ч.1 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого повязана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець повязує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Під виконанням сторонами зобовязання слід розуміти здійснення ними дій з реалізації прав і обовязків, що випливають із зобовязання, передбаченого договором. Основне зобовязання це не зміст кредитного договору, а реально існуючі правовідносини, зміст яких складають права та обовязки сторін кредитного договору. У звязку з порушенням позичальником [PERSON] графіка погашення платежів та виникнення заборгованості за кредитним договором відповідач як кредитор використав передбачене ст.1050 ч.2 ЦК України право, надіславши 24 листопада 2011 року вимогу, в тому числі їй як поручителю, про дострокове повернення всієї суми кредиту та повязаних з ним платежів протягом тридцятиденного строку з дня отримання вказаної вимоги. Пізніше банк підтвердив свій намір достроково повернути всю суму заборгованості за кредитним договором, в результаті чого 11 квітня 2011 року приватним нотаріусом було вчинено виконавчий напис № 1283, в якому також зазначено, що строк виконання зобовязання за кредитним договором настав 25 січня 2011 року. В звязку з цим шестимісячний строк чинності поруки підлягає обрахуванню з 25 січня 2011 року з наступних підстав: Регулюючи правовідносини з припинення поруки у звязку із закінченням строку її чинності, ч.4 ст.559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки; протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання, якщо кредитор не предявить вимоги до поручителя; протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобовязання не встановлено або встановлено моментом предявлення вимоги), якщо кредитор не предявить позову до поручителя. Зі змісту цієї норми вбачається, що законодавець застосував поняття «предявлення вимоги» та «предявлення позову» як умови чинності поруки. Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки не є строком захисту порушеного права, а є строком існування субєктивного права кредитора й субєктивного обовязку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що за збігом цього строку, який є преклюзивним, жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, в тому числі застосування судових заходів захисту свого права шляхом предявлення позову, кредитор вчиняти не може. З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобовязань, застосоване в другому реченні ч.4 ст.559 ЦК України словосполучення «предявлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання як умови чинності поруки слід розуміти як предявлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість предявлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання. Тому, виходячи з положень другого речення ч.4 ст. 559 ЦК України, вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобовязання за договором повинно бути предявлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобовязанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту, в порядку реалізації ним свого права, передбаченого ч.2 ст.1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобовязання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем). Відповідно закінчення строку, встановленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк зобовязання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя. Предявивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, процентів за користування кредитом та пені до 24 грудня 2011 року (тридцять днів з моменту отримання вимоги від 24 листопада 2011 року), кредитор відповідно до ст.1054 ч.2 ЦК України, змінив строк виконання основного зобовязання в односторонньому порядку і право предявити позов про виконання поручителем його обовязку протягом шести місяців з нової дати виконання зобовязань за кредитним договором, тобто з 25 січня 2011 року. Таким є правовий висновок Верховного Суду України у справі № 6-155цс13 від 17 вересня 2014 року, який згідно із приписами ст.360-7 ЦПК України є обовязковою нормою для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Таким чином, відповідно до ст.559 ч.4 ЦК України порука, що виникла з умов договору поруки № 1663 від 24 грудня 2007 року в забезпечення виконання зобовязань [PERSON] за кредитним договором № 909 від 05 грудня 2007 року, з 25 липня 2011 року є припиненою зі спливом шестимісячного строку від нової дати виконання основного зобовязання за цим кредитним договором, що є підставою для задоволення її позову про визнання поруки припиненою. Відповідно до норм ст.ст. 559, 598 ЦК України припинення зобовязання поруки означає такий стан сторін правовідношення, при якому в силу передбачених законом обставин субєктивне право і кореспондуючий йому обовязок перестають існувати. Виходячи із загальних засад цивільного законодавства і судочинства, право особи на захист в суді порушених або невизнаних прав, рівності процесуальних прав і обовязків, слід дійти висновку про те, що у випадку невизнання кредитором права поручителя, передбаченого ч.4 ст. 559 ЦК України на припинення зобовязання за договором поруки, таке право підлягає захисту судом за позовом поручителя шляхом визнання його права на підставі п.1 ч.2 ст.16 ЦК України. Проте, після зміни строку виконання основного зобовязання банк із судовою вимогою до неї, як поручителя, звернувся лише у травні 2013 року, коли було подано до Шевченківського районного суду м. Чернівців позовну заяву до неї, [PERSON], [PERSON] про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором. Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівців від 20 серпня 2015 року позов ПАТ «Державний ощадний банк України» було задоволено. Виконавче провадження відкрито 20 вересня 2013 року, а відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, строк якої обчислюється з моменту відкриття виконавчого провадження, тобто з 20 вересня 2013 року. Просить визнати припиненою поруку, що виникла з договору поруки № 1663, який укладений 24 грудня 2007 року між нею та ВАТ «Державний ощадний банк України», стягнути з ПАТ «Державний ощадний банк України» на її користь сплачений судовий збір в сумі 487 грн. 20 коп. Представник позивачки [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю, просить визнати припиненою поруку, що виникла з договору поруки № 1663 від 24 грудня 2007 року, укладеного між [PERSON], ВАТ «Державний ощадний банк України» та [PERSON], а також стягнути з ПАТ «Державний ощадний банк України» на користь позивачки сплачений судовий збір в сумі 487 грн. 20 коп. з підстав, вказаних в позовній заяві, повністю підтвердивши викладені в ній обставини. Доповнив, що підстав для застосування ст.267 ЦК України про сплив строку позовної давності для звернення з даним позовом до суду, про що просить відповідач, немає, оскільки ці строки не пропущені. Представник третьої особи [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги вважає обґрунтованими та пояснив, що дійсно 05 грудня 2007 року між відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» та [PERSON] було укладено договір відновлювальної кредитної лінії № 909. Відповідно до п.1.1 банк надав позичальнику кошти в розмірі 500000 грн. зі сплатою процентів за користування ними у розмірі 16,5% річних на строк до 28 листопада 2017 року. З метою забезпечення виконання цього договору та повернення кредиту 24 грудня 2007 року між [PERSON], ВАТ «Державний ощадний банк України» та [PERSON] було укладено договір поруки № 1663. Вважає, що порука за цим договором припинилась з тих підстав, які зазначені позивачкою, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню. Представник відповідача ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Чернівецького обласного управління ВАТ "Ощадбанк" в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, вважає їх незаконними та необґрунтованими з таких підстав: Відповідно до договору відновлювальної кредитної лінії № 909 від 05 грудня 2007 року із змінами та доповненнями [PERSON] отримав у філії Чернівецького обласного управління ВАТ «Ощадбанк» кредит в сумі 1000000 грн. на споживчі потреби з остаточним терміном погашення не пізніше 28 листопада 2017 року з відсотковою ставкою за користування кредитом в розмірі 16,5% річних. З метою забезпечення належного виконання зобовязань по цьому кредитному договору було укладено договір поруки № 1663 від 24 грудня 2007 року з [PERSON] та договір іпотеки нерухомого майна від 25 грудня 2007 року. Відповідно до п.1.1 договору поруки поручитель зобовязується перед кредитором відповідати солідарно в повному обсязі за своєчасне та повне виконання боржником зобовязання за договором відновлювальної кредитної лінії № 909 від 05 грудня 2007 року, а також додатковими угодами до нього, що укладені та можуть бути укладені в майбутньому, а згідно п.3.1 поручитель відповідає по зобовязаннях за кредитним договором за тим же обсягом, що і боржник. У разі порушення боржником виконання зобовязання банк має право вимагати від поручителя виконання зобовязання боржника перед кредитором згідно з умовами кредитного договору. Дані положення договору витікають із вимог ст.ст.553, 554 ЦК України. Згідно ст.543 ЦК України у разі солідарного обовязку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обовязку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. В квітні 2013 року АТ «Ощадбанк» звернувся до суду з позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON] та [PERSON] як фінансових поручителів про дострокове стягнення заборгованості за договором відновлювальної кредитної лінії № 909 від 05 грудня 2007 року. Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівців від 20 серпня 2013 року позовні вимоги задоволені, стягнуто заборгованість в солідарному порядку з [PERSON], [PERSON] та [PERSON] за договором відновлювальної кредитної лінії № 909 від 05 грудня 2007 року в сумі 1251029 грн. 56 коп., рішення набрало законної сили 30 серпня 2013 року. Відповідачка [PERSON] під час розгляду цієї справи повідомлялась про стягнення з неї, як фінансового поручителя, заборгованості за кредитним договором, тобто про чинність поруки станом на 2013 рік, ніяких заперечень щодо припинення договору поруки з 25 липня 2011 року вона не заявляла. Таким чином, зазначеним рішенням суду встановлена чинність договору поруки № 1663 від 24 грудня 2007 року та існування зобовязань поручителя [PERSON] перед банком в розмірі заборгованості за кредитним договором, яке в силу ст.61 ЦПК України не підлягає доказуванню. Як зазначено в п.24 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року, відповідно до ч.4 ст.559 ЦК України порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя. При вирішенні таких спорів суд має врахувати, що згідно ст.526 ЦК України зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору. Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобовязання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобовязань за цим договором строк предявлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватись з моменту настання строку погашення зобовязання у повному обсязі або у звязку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. Таким строком не може бути лише несплата чергового платежу. Предявлення вимоги до поручителя є як направлення, вручення йому вимоги про погашення боргу, залежно від умов договору, так і предявлення до нього позову. При цьому в разі предявлення вимоги до поручителя кредитор може звернутись до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання. Таким чином, на день предявлення вимоги до поручителя [PERSON], а саме 24 листопада 2011 року та отримання нею цієї вимоги 06 грудня 2011 року, вчинення виконавчого напису нотаріусом та звернення до суду з позовом до поручителя [PERSON], як солідарного боржника, діяла судова практика, згідно з якою вимоги ч.4 ст.559 ЦК України про те, що основним критерієм було предявлення вимоги до поручителя, яке могло бути не тільки предявленням позову до суду, але й направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу. Оскільки банком була направлена вимога до фінансового поручителя [PERSON] про необхідність погашення всієї суми заборгованості по кредитному договору, то вважає, що з боку банку станом на 2012 рік були виконані положення законодавства, згідно з якими предявлення вимоги до поручителя прирівнювалось до предявлення позову до нього. Посилання позивачки [PERSON] на те, що вона дізналась про особу, яка не визнає її права на припинення поруки, з 20 вересня 2013 року, а саме: з моменту відкриття виконавчого провадження за рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівців від 20 серпня 2013 року, тобто в межах трьохрічного строку для звернення до суду за захистом своїх прав та інтересів, не відповідає фактичним обставинам справи, так як сама позивачка у своїй позовній заяві зазначає, що порука є припиненою з 25 липня 2011 року зі спливом шестимісячного строку від настання дати дострокового виконання зобовязання за кредитним договором з 25 січня 2011 року і ця дата зазначена у виконавчому написі № 1283, вчиненому нотаріусом 11 квітня 2012 року. Крім того, позивачка посилається на те, що банком їй була направлена вимога № 26/6845 від 24 листопада 2011 року про дострокове повернення кредиту, яка була вручена 06 грудня 2011 року, що вбачається з повідомлення про вручення рекомендованого листа. Таким чином, позивачкою зазначені суперечливі твердження про дату, коли вона дізналась про порушення свого права, такою датою зазначає дату відкриття виконавчого провадження від 20 вересня 2013 року і дату направлення/отримання вимоги банку відповідно 24 листопада та 06 грудня 2011 року. Вважає, що поручитель [PERSON] дізналась про те, що банк не визнає її права на припинення поруки з часу отримання вимоги банку, тобто з 06 грудня 2011 року, позов поданий нею до суду 04 листопада 2015 року, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності, визначеного ст.257 ЦК України, що є підставою для відмови в позові згідно ст.267 ч.4 ЦК України, тому заявляє про застосування строків позовної давності. Просить в задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання поруки припиненою відмовити за безпідставністю, крім того, застосувати строки позовної давності. Заслухавши пояснення представників позивачки, третьої особи та відповідача, дослідивши письмові докази, суд вважає, що позовні вимоги обґрунтовані і підлягають до задоволення. Згідно вимог ст.ст.202 ч.1, 203 ч.ч.1-5 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно ст.ст.626 ч.ч.1,3, 628 ч.1, 629 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно ст.ст.1054, 1055 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Відносно цих вимог закону судом встановлено, що 05 грудня 2007 року між відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України», правонаступником якого є відповідач ПАТ «Державний ощадний банк України», та [PERSON] було укладено договір відновлювальної кредитної лінії № 909 (а.с.9-11). Відповідно до п.1.1 та п.1.2 договору банк зобовязався надати позичальнику кошти в розмірі 500000 грн. зі сплатою процентів за користування ними у розмірі 16,5% річних строком до 28 листопада 2017 року. З метою забезпечення виконання цього договору та повернення кредиту 24 грудня 2007 року між [PERSON], ВАТ «Державний ощадний банк України» та [PERSON] було укладено договір поруки № 1663 (а.с.12), відповідно до п.1 якого позивачка зобовязалась перед кредитором відповідати солідарно в повному обсязі за своєчасне та повне виконання боржником зобовязань за договором відновлювальної кредитної лінії № 909 від 05 грудня 2007 року, а також додатковими угодами до нього, що укладені та можуть бути укладені в майбутньому. Відповідно до ст.553 ч.1 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником. Згідно ст.554 ч.ч.1 та 2 ЦК України у разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Позичальник [PERSON] свої зобовязання за кредитним договором належним чином не виконував, тому ПАТ «Державний ощадний банк України» звернувся до позивачки [PERSON] з листом-вимогою щодо відкликання кредиту № 26/6845 від 24 листопада 2011 року, який було вручено 06 грудня 2011 року згідно поштового повідомлення (а.с.13, 45), в якому повідомив про те, що у звязку із невиконанням позичальником умов кредитного договору станом на 24 листопада 2011 року утворилась заборгованість в загальній сумі 1160663 грн. 46 коп., яка складається із заборгованості: по кредиту в сумі 1000000 грн., в тому числі простроченого кредиту в сумі 120481 грн. 90 коп., по простроченим відсоткам в сумі 145030 грн. 54 коп., по пені в сумі 15632 грн. 46 коп., та предявив вимогу про дострокове повернення всієї суми кредиту та повязаних із ним платежів протягом тридцяти календарних днів з дня отримання вказаної вимоги. Пізніше 10 квітня 2012 року відповідач направив приватному нотаріусу Чернівецького міського нотаріального округу [PERSON] заяву про вчинення виконавчого напису за № 19/1867 (копія на а.с.43-44), в якому просив стягнути кредитні кошти в сумі 1251029 грн. 56 коп. за договором відновлювальної кредитної лінії № 909 від 05 грудня 2007 року, строк платежу по яких настав 25 січня 2011 року, таким чином підтвердив свій намір достроково повернути всю суму заборгованості за кредитним договором. За цією заявою 11 квітня 2012 року приватним нотаріусом було вчинено виконавчий напис № 1283, що визнали сторони в судовому засіданні. В звязку з цим шестимісячний строк чинності поруки підлягає обрахуванню з 25 січня 2011 року, тобто до 25 липня 2011 року. В частині 4 статті 559 ЦК України передбачено три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки; протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання, якщо кредитор не предявить вимоги до поручителя; протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобовязання не встановлено або встановлено моментом предявлення вимоги), якщо кредитор не предявить позову до поручителя. Зі змісту цієї норми вбачається, що законодавець застосував поняття «предявлення вимоги» та «предявлення позову» як умови чинності поруки. Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки не є строком захисту порушеного права, а є строком існування субєктивного права кредитора й субєктивного обовязку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що за збігом цього строку, який є преклюзивним, жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, в тому числі застосування судових заходів захисту свого права шляхом предявлення позову, кредитор вчиняти не може. З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобовязань, застосоване в другому реченні ч.4 ст.559 ЦК України словосполучення «предявлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання як умови чинності поруки слід розуміти як предявлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість предявлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання. Таким чином, виходячи з положень другого речення частини 4 статті 559 ЦК України, вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобовязання за договором повинно бути предявлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобовязанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту, в порядку реалізації ним свого права, передбаченого ч.2 ст.1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобовязання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем). Відповідно закінчення строку, встановленого договором поруки, так само як і сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк зобовязання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя. Згідно ст.251 ч.1 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого повязана дія чи подія, яка має юридичне значення. Пунктом 24 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» передбачено, що відповідно до ч.4 ст.559 ЦК України порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя. При вирішенні таких спорів суд має врахувати, що згідно ст.526 ЦК України зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору. Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобовязання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобовязань за цим договором строк предявлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватись з моменту настання строку погашення зобовязання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобовязання у повному обсязі або у звязку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. Предявлення вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і предявлення до нього позову. При цьому в разі предявлення вимоги до поручителя кредитор може звернутись до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання. При цьому сама по собі умова договору про дію поруки до повного виконання позичальником зобовязання перед кредитором або до повного виконання поручителем взятих на себе зобовязань не може розглядатись як установлення строку дії поруки, оскільки це не відповідає вимогам статті 252 ЦК України, згідно з якою строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Отже, виходячи з положень другого речення ч.4 ст. 559 ЦК України слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобовязання за договором повинно бути предявлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобовязанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту, в порядку реалізації ним свого права, передбаченого ч.2 ст.1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобовязання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем). Враховуючи зазначені норми, суд вважає, що строк дії поруки, будь-який із зазначених у ч.4 ст. 559 ЦК України, не є строком захисту порушеного права, а є строком існування субєктивного права кредитора і субєктивного обовязку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом цього строку жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, зокрема й застосування судових заходів захисту свого права, в тому числі шляхом предявлення позову, кредитор вчиняти не може. Таким є правовий висновок Верховного Суду України у справі № 6-155цс13 від 17 вересня 2014 року, який згідно із приписами ст.360-7 ЦПК України є обовязковою нормою для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Відповідач ПАТ «Державний ощадний банк України» предявивши вимогу до [PERSON] про дострокове повернення кредиту, відповідно до ч.2 ст. 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобовязання, зазначивши його сплив 25 січня 2011 року, та мав предявити до суду позов до неї як поручителя протягом шести місяців з цього часу, однак в строк до 25 липня 2011 року позов ним предявлено не було. ПАТ «Державний ощадний банк України» звернувся до суду з позовом до [PERSON], як поручителя, та інших поручителів лише в квітні 2013 року про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором № 909 від 05 грудня 2007 року. Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівців від 20 серпня 2013 року позов було задоволено, стягнуто заборгованість в солідарному порядку з [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в сумі 1251029 грн. 56 коп., рішення набрало законної сили 30 серпня 2013 року (копія на а.с.14-16). Таким чином, порука [PERSON], що виникла з умов договору поруки № 1663 від 24 грудня 2007 року в забезпечення виконання зобовязань [PERSON] за кредитним договором № 909 від 05 грудня 2007 року, з 25 липня 2011 року є припиненою зі спливом шестимісячного строку від нової дати виконання основного зобовязання за цим кредитним договором. Відповідно до норм ст.ст.559, 598 ЦК України припинення зобовязання поруки означає такий стан сторін правовідношення, при якому в силу передбачених законом обставин субєктивне право і кореспондуючий йому обовязок перестають існувати. Виходячи із загальних засад цивільного законодавства і судочинства, право особи на захист в суді порушених або невизнаних прав, рівності процесуальних прав і обовязків, слід дійти висновку про те, що у випадку невизнання кредитором права поручителя, передбаченого ч.4 ст. 559 ЦК України на припинення зобовязання за договором поруки, таке право підлягає захисту судом за позовом поручителя шляхом визнання його права на підставі п.1) ч.2 ст.16 ЦК України. На виконання рішення Шевченківського районного суду м. Чернівців від 20 серпня 2013 року виконавче провадження відкрито постановою державного виконавця Шевченківського ВДВС Чернівецького міського управління юстиції 20 вересня 2013 року (копія на а.с.16). З цього часу позивачка [PERSON] дізналась про те, що відповідач ПАТ «Державний ощадний банк України» не визнає її право на припинення поруки і у неї виникло право на звернення до суду з позовом про захист цього порушеного права. Відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, строк якої обчислюється з моменту відкриття виконавчого провадження, тобто з 20 вересня 2013 року, позивачка не пропустила цей строк, тому підстав для задоволення заяви відповідача про застосування строків позовної давності у відповідності до вимог ст.267 ЦК України немає. Таким чином, враховуючи встановлені в судовому засіданні обставини та досліджені докази, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] належить задовольнити, визнати припиненою поруку з 25 липня 2011 року, яка виникла з договору поруки № 1663 від 24 грудня 2007 року, укладеного між [PERSON] та відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» в особі філії Чернівецького обласного управління ВАТ «Ощадбанк» і [PERSON] Оскільки позовні вимоги задоволені, то у відповідності до вимог ст.88 ч.1 ЦПК України належить стягнути з ПАТ «Державний ощадний банк України» на користь [PERSON] понесені судові витрати по сплаті судового збору згідно квитанцій (а.с.7-8) в сумі 487 грн. 20 коп. На підставі викладеного, ст.ст.16, 202, 203, 251, 252, 257, 267, 553, 554, 559, 626, 628, 629, 1050, 1054, 1055 ЦК України, п.24 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», договору відновлювальної кредитної лінії № 909 від 05 грудня 2007 року, укладеного між відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» та [PERSON], договору поруки № 1663 від 24 грудня 2007 року, укладеного між [PERSON] і відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України», та

Outcome: approved