Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-23 00:00:00

В травні 2019 року позивач звернувся до суду з позовом в якому просить суд визнати за ним право власності на житловий будинок та господарсько - побутові будівлі, що розташовані на [ADDRESS] , в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . В обґрунтування позову посилається на те, що [INFO] помер його батько [PERSON] , після його смерті відкрилась спадщина на вказаний вище житловий будинок, який останній згідно заповіту від 03 лютого 2005 року заповідав позивачу. Після смерті [PERSON] позивач шляхом звернення із відповідною заявою від 01.10.2013 року до приватного нотаріуса Донецького міського нотаріального округу Бурлак О.В., яка завела спадкову справу (номер у нотаріуса № 38/2013). Інші спадкоємці померлого - мати позивача від спадщини, у тому числі від обов`язкової частки майна, що було заповідано, а також від отримання свідоцтва про право власності на 1/2 частку спільного майна подружжя, як дружина, що пережила чоловіка,- відмовилась. Сестра позивача здійснила спадкування про іншому заповіту спадкодавця щодо іншого об`єкту спадщини 1/2 частку квартири. У серпні 2018 року позивач звернувся до приватного нотаріуса Бурлак О.В., яка веде спадкову справу з питання отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Проте приватний нотаріус відповіла у своєму листі, що вона припинила діяльність, як приватний нотаріус Донецького міського нотаріального округу, а з 22 вересня 2015 року зареєстрована як приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу і вона не є правонаступником приватного нотаріуса Донецького міського нотаріального округу, видати свідоцтва про право на спадщину за заповітом вона не має права, так як нотаріальний архів приватного нотаріуса Донецького міського нотаріального округу підлягає передачі до Державного нотаріального архіву Донецького обласного територіального управління юстиції, однак до цього часу не переданий, так як знаходиться на непідконтрольній Україні території м. Донецька й доступу до цього архіву не має. Представник позивача, Мальцева Г.Ю. , надала суду письмову заяву про розгляд справи без її участі та участі позивача, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Відповідач, Оскільська сільська рада, надали суду письмову заяв про розгляд справи без участі їх представника, проти позову не заперечують. Треті особи, [PERSON] , [PERSON] , в судове засідання не з`явились, про час, дату і місце розгляду справи повідомлялись належним чином, надали суду клопотання про розгляд справи за їх відсутності, не запереч4ують проти задоволенню позову позивача. В своєму клопотання [PERSON] пояснила, що відмовилась від прийняття спадщини після смерті чоловіка, вважаючи, що повинен діяти заповіт, та спадщина у вигляді спірного будинку повинна лежати синові (позивачу по справі) (а.с.60). [PERSON] в своєму клопотання вказала суду, що згідно заповіту батька прийняла та оформила свої спадкові права на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Вважає, що її брат ( позивач по справі) повинен успадкувати спірний житловий будинок згідно іншого заповіту батька ( а.с.65). Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи і додатково отримані докази заявлених вимог, суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позову, виходячи з наступного. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Батьками позивача, [PERSON] , [INFO] є - батько [PERSON] (російською мовою) та мати [PERSON] (російською мовою ( а.с.11). [PERSON] на праві приватної власності належав житловий будинок з господарсько - побутовими будівлями, який розташований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією договору купівлі - продажу від 05 квітня 1989 року, посвідченого Студенокської сільською радою Ізюмського району Харківської області та зареєстрованого в реєстрі № 15 ( а.с.15). [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] виданої Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Калініського районного управління юстиції у місті Донецьку 02 липня 2013 року ( а.с.10). 03 лютого 2005 року [PERSON] склав заповіт, яким належний йому будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в [ADDRESS] заповів с [PERSON] ( а.с.12,13,14). Із копії листа приватного нотаріуса Бурлак О.В. від 21 серпня 2018 року за вих.. № 344/01-16 вбачається, що за даними збереженої Книги обліку та реєстрації спадкових справ за 20132 рік ( Справа № 02-38) після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , відкрито спадкову справу № 38/2013 за заявою спадкоємця [PERSON] , яка отримала 17 квітня 2014 року Свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/2 частку квартири однокімнатної, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Також за даними цієї книги спадкоємцями [PERSON] є його дружина [PERSON] , яка відмовилась від отримання Свідоцтва про право на спадщину за законом як на обов`язкову частку майно, що було заповідано, а також на отримання Свідоцтва про право власності на Ѕ частину спільного майна подружжя, як дружина, що пережила чоловіка ( заява № 91 від 12.09.2013) та його син [PERSON] ( позивач по справі), який 01 жовтня 2013 року подав заяву про прийняття спадщини ( №99), але свідоцтво про право на спадщину не отримав ( а.с.28,29-30). Листом від 29.05.2019 року за вих. № 212/01-16 Восьма донецька державна нотаріальна контора Головного територіального управління юстиції у Донецькій області повідомила суд, що згідно з інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (№ 56342165 від 29.05.2019 року) спадкова справа щодо майна померлого [INFO] [PERSON] була заведена 12 вересня 2013 року приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Бурлак О.В. ( а.с.49,50). Із листа Головного територіального управління юстиції у Донецькій області від 04.06.2019 року за вих. № 4-5-696 вбачається, що на підставі наказу Управління від 18.09.2015 № 232/2 нотаріальна діяльність приватного нотаріуса Донецького міського нотаріального округу Бурлак О.В. припинена за власним бажанням з 21 вересня 2015 року. Згідно з п.6 зазначеного наказу справі приватного нотаріуса Бурлак О.В. будуть передані на зберігання до Донецького обласного державного нотаріального архіву після закінчення антитерористичної операції. До цього асу архів нотаріальних документів залишається на відповідному зберіганні [PERSON] ( а.с.55). Документи приватного нотаріусу Донецького міського нотаріального округу Бурлак О.В. на зберігання в Донецький обласний державний нотаріальний архів не передавалися, а тому надати будь -які відомості по спадковій справі [PERSON] не виявляється можливим, що підтверджується листом Донецького обласного державного нотаріального архіву від 30.05.2019 року за вих.. № 422/01-12 ( а.с.52). У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно вимог ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до вимог ч. 1ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. До спірних спадкових правовідносин підлягають застосуванню норми книги шостої ЦК України «Спадкове право». Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно частини другої статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини (частина третя ст. 1223 ЦК). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом в силу вимог ст. 1217 ЦК України. Згідно статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Тобто, позивач є законним спадкоємцем за заповітом після смерті [PERSON] . Частиною першою статті 1268 ЦК України визначено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має протягом шести місяців з часу відкриття спадщини подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (частина 1 ст. 1269, частина 1 ст. 1270 ЦК). Згідно ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до частини першої статті 1236 ЦК України заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Згідно пункту 188 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 року № 20/5 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 03 березня 2004 року за № 283/8882 (далі - Інструкція), нотаріус, який одержав від спадкоємців повідомлення про відкриття спадщини, зобов`язаний повідомити про це тих спадкоємців, місце проживання або роботи яких йому відоме. Відповідно до статті 68 Закону України «Про нотаріат» та підпункту 21.2 вищезазначеної Інструкції нотаріус при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців обов`язково вимагаються відповідні документи. Відповідно до статті 66 Закону України «Про нотаріат», на майно, що переходить за правом спадкоємства до спадкоємців або держави, нотаріусом або в сільських населених пунктах - посадовою особою органу місцевого самоврядування, яка вчиняє нотаріальні дії, за місцем відкриття спадщини видається свідоцтво про право на спадщину. Відповідно до статті 69 Закону України «Про нотаріат» видача свідоцтва про право на спадщину за заповітом, можлива за умови перевірки нотаріусом або в сільських населених пунктах - посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування, уповноваженої на вчинення нотаріальних дій, при видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом перевіряє факт смерті спадкодавця, наявність заповіту, час і місце відкриття спадщини, склад спадкового майна. Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року № 1085-р місто Донецьк Донецької області віднесено до переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. Згідно зі статтею 46-1 Закону України «Про нотаріат» нотаріус під час вчинення нотаріальних дій обов`язково використовує відомості Державного реєстру актів цивільного стану громадян, то вказану інформацію нотаріус може одержати безпосередньо з цього реєстру. Слід зазначити, що нотаріуси з 01 лютого 2017 отримали безпосередній доступ до Державного реєстру актів цивільного стану громадян (наказ Міністерства юстиції України від 26. Грудня 2016 року № 3773/5). При зверненні спадкоємця у зв`язку з відкриттям спадщини нотаріус, серед іншого, вправі витребовувати додаткові відомості щодо наявності/відсутності інших спадкоємців (осіб, які закликаються до спадкування) шляхом направлення запитів до уповноважених на те органів. З огляду на те, що є труднощі в отриманні такої інформації на непідконтрольній Україні території, відомості про наявність/відсутність осіб, які постійно проживали, тобто були зареєстровані зі спадкодавцем на час відкриття спадщини зазначаються спадкоємцями у відповідних заявах. При цьому, нотаріус має роз`яснити спадкоємцям положення статті 27 Закону України «Про нотаріат» щодо відповідальності за подання неправдивих відомостей, а також наслідки прийняття спадщини іншими спадкоємцями (за згодою спадкоємців або через суд) з урахуванням норм статті 1280 ЦКУ, яка передбачає порядок перерозподілу спадщини. Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1298 ЦК, частина десята статті 67 Закону України «Про нотаріат»), тобто по цій справі свідоцтво про право на спадщину позивач мав отримати після 01 січня 2014 року. Згідно частини першої статті 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. Пунктом. 4.9. Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, який затверджений наказом Мінюсту України від 22 лютого 2012 року № 296/5 визначено, що свідоцтво про право на спадщину видається на підставі заяви спадкоємців, які прийняли спадщину, після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини. Відповідно до пунктів 2.1, 2.2, 2.4 розділу 2 глави 10 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженого наказом Мінюсту України від 22 лютого 2012 року № 296/5, спадкова справа заводиться нотаріусом за місцем відкриття спадщини на підставі поданої (або такої, що надійшла поштою) першою заяви (повідомлення, телеграми) про прийняття спадщини, про відмову від прийняття спадщини, про відмову від спадщини, заяви про відкликання заяви про прийняття спадщини або про відмову від спадщини, заяви про видачу свідоцтва про право на спадщину, заяви спадкоємця на одержання частини вкладу спадкодавця у банку (фінансовій установі), заяви про видачу свідоцтва виконавцю заповіту, заяви виконавця заповіту про відмову від здійснення своїх повноважень, заяви другого з подружжя про видачу свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя у разі смерті одного з подружжя, заяви про вжиття заходів до охорони спадкового майна, претензії кредиторів. При заведенні спадкової справи нотаріус за даними Спадкового реєстру перевіряє наявність заведеної спадкової справи, спадкового договору, заповіту. У разі підтвердження факту заведення спадкової справи іншим нотаріусом нотаріус відмовляє заявнику у прийнятті заяви (іншого документа) та роз`яснює право її подачі за місцезнаходженням цієї справи, а у разі потреби (неправильно визначено місце відкриття спадщини) витребовує цю справу для подальшого провадження. Тобто, повторне заведення в теперішній час спадкової справи органами нотаріату, які здійснюють свої повноваження на території, яка контролюється органами державної влади України, є неможливим. Відповідно до частини 1 статті 91 Закону України від 02 вересня 2014 року № 1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» (в редакції Закону України від 12.02.2015 року № 189-VIII), який визначає тимчасові заходи для забезпечення підтримки осіб, які проживають у зоні проведення антитерористичної операції або переселилися з неї під час її проведення, у разі якщо останнім місцем проживання спадкодавця є населений пункт, на території якого органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження, затверджений рішенням Кабінету Міністрів України, місцем відкриття спадщини є місце подання першої заяви, що свідчить про волевиявлення щодо спадкового майна, спадкоємців, виконавців заповіту, осіб, заінтересованих в охороні спадкового майна, або вимоги кредиторів. Кабінетом Міністрів України 15 квітня 2015 року постановою № 210 затверджено Порядок реєстрації деяких спадкових справ у Спадковому реєстрі, який визначає процедуру реєстрації у Спадковому реєстрі спадкових справ заведених на підставі статті 91 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції». Проте зазначений Порядок не врегулював процедуру оформлення права на спадкування у разі, якщо спадкова справа заведена нотаріусом раніше і залишилася на території, на якій органи державної влади в теперішній час тимчасово не здійснюють свої повноваження. Тобто, матеріалами справи доведено, що починаючи з 01 січня 2014 року і до теперішнього часу, на протязі більш, ніж п`яти років, позивач з незалежних від нього причин не може отримати свідоцтво про право на спадщину та розпорядитися спадковим майном на власний розсуд. Відповідно до статті 41 Конституції України, частини першої статті 319, частини першої статті 321 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Право приватної власності є непорушним. У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте, попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Відповідно до ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права. Як зазначено в рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Будченко проти України», «найважливішою вимогою статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання органу влади у мирне володіння майном має бути законним. Цей принцип означає, що застосовні положення національного законодавства є достатньо доступними, чіткими та передбачуваними у їх застосуванні (див. рішення у справі «Бейелер проти Італії» (Beyeler v. Italy), [ВП] заява № 33202/96, пп. 108-109, ЄСПЛ 2000?I) (п. 40). У справі «EAST/WEST ALLIANCE LIMITED» проти України» Європейський Суду зазначив: «Згідно з усталеною практикою Суду стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див., серед інших джерел, рішення у справах "ІммобіліареСаффі проти Італії" [ВП], заява N 22774/93, п. 44, ECHR 1999-V, та "Вістіньш і Перепьолкінс проти Латвії" [ВП], заява N 71243/01, п. 93, від 25 жовтня 2012 року) (п. 1);…. перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі "Антріш проти Франції", від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та "Кушоглу проти Болгарії", заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року) (2). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", n. 50, Series A N 98) (п. 3)». На теперішній час законні підстави для втручання органу влади у мирне володіння майном, а саме, для припинення (обмеження) можливості [PERSON] користуватися та розпоряджатися житловим будинком, земельною ділянкою та грошовими коштами, що входить до спадкового майна та належать їй в порядку спадкування з 27 липня 2014 року, відсутні. Проте в порушення статті 41 Конституції України, статті 1 Першого протоколу Конвенції право власності позивача на спадкове майно порушено - через тимчасову окупацію окремих районів Луганської, проведення на території Луганської області антитерористичної операції позивач вже більш, ніж три роки з незалежних від неї причин не може отримати свідоцтво про право на спадщину. Згідно статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав, є зокрема, визнання права. У силу вимог п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Тобто, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. За таких обставин, суд приходить до висновку про те, що на теперішній час дійсно існують перешкоди для оформлення позивачем спадкових прав у нотаріальному порядку і за таких обставин визнання права власності на майно в порядку спадкування є компетенцією суду.

Outcome: approved