Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-14 00:00:00

В жовтні 2020 року позивач [PERSON] звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовною заявою до товариства з обмеженою відповідальністю «Виробничо-торгівельна компанія «Білоцерківський комбайно-тракторний завод», третя особа: реєстраційна служба Білоцерківського міськрайонного управління юстиції про визнання припиненими трудових відносин та звільнення з посади директора, обґрунтовуючи наступним. Відповідно до Протоколу загальних зборів учасників ТОВ «Виробничо-торгівельна компанія «Білоцерківський комбайно-тракторний завод» (далі - Відповідач) від 16 лютого 2015 року, [PERSON] (далі - Позивач), було призначено на посаду Генерального директора. До виконання своїх обов`язків Позивач приступив 18 лютого 2015 року згідно наказу про прийняття на роботу №7-к/2015. Товариство працює на підставі статуту затвердженого Рішенням загальних зборів №7-Д від 14 грудня 2018 року. Відповідно до пункту 8.3. Статуту вищим органом Товариства є Загальні збори учасників Товариства. Підпунктом 6 пункту 8.4 Статуту, передбачено, що до виключної компетенції загальних зборів товариства належить зокрема, обрання одноосібного виконавчого органу товариства або членів колегіального виконавчого органу (всіх чи окремо одного або декількох з них), встановлення розміру винагороди членам виконавчого органу Товариства. Пунктами 8.5, 8.5.1. Статуту встановлено, що виконавчим органом Товариства, який здійснює поточне управління Товариством є Генеральний Директор, який призначається на посаду рішенням загальних зборів учасників Товариства. Враховуючі вказані положення статуту та з урахуванням ст. 38 Кодексу законів про працю, у зв`язку із настанням пенсійного віку, Позивачем була написана заява про звільнення від 14 липня 2020 року, в якій він просив звільнити його із займаної посади за власним бажанням з 28 липня 2020 року. На виконання положень Статуту товариства (п.8.4.5.) та Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю», зокрема пункту 3 ст. 32, відповідно до якого, виконавчий орган товариства зобов`язаний повідомити учасників товариства не менше ніж за 30 днів до запланованої дати проведення загальних зборів учасників, якщо інший строк не встановлений статутом товариства, Позивачем на адресу учасників Товариства: відкритому акціонерному товариству «Виробниче об`єднання «Красноярський завод комбайнів», Країна резиденства: Росія, місцезнаходження: Росія, 660049, вул. Профсоюзів, буд. З, м. Красноярськ, Красноярський край, Російська Федерація, реєстраційний № 1022401788474, розмір внеску до статутного фонду (грн.): 1 690 070 грн., що еквівалентно 50% Статутного капіталу Товариства; товариству з обмеженою відповідальністю «АМХ-ІНВЕСТ», Країна резиденства: Росія, місцезнаходження: Росія, реєстраційний № 1047796379124, Російська Федерація, 125040, м. Москва, вул. Верхня, 34, розмір внеску до статутного фонду (грн.): 1 690 070 грн., що еквівалентно 50% Статутного капіталу Товариства було направлено заяву Позивача про звільнення та повідомлення (копії додаються) про проведення 14 вересня 2020 року позачергових загальних зборів учасників товариства, у зв`язку із звільненням з посади Позивача. Вказані повідомлення, з урахуванням політичної ситуації, яка склалася між Україною та Російською Федерацією, з метою надання часу для прибуття представникам учасників Товариства, були направленні їм за два місяці до запланованої дати проведення Загальних зборів Учасників - 14 липня 2020 року, тобто із чітким дотриманням строків передбачених законодавством України. Однак, на вказану дату проведення позачергових загальних зборів, жоден із учасників Товариства не з`явився, про що Позивачем, було складено відповідний акт. На даний час, учасники Товариства не займаються та не опікуються своїм підприємством, належний зв`язок з ними відсутній, що є перешкодою у вільному (прямому) звільненні Позивача з посади Генерального директора за власним бажанням (відповідно до ст. 38 Кодексу законів про працю), та є причиною звернення до суду. З огляду на те, що уповноважений на звільнення директора орган Товариства проігнорував повідомлення Позивача про його звільнення і не розглянув по суті заяву Позивача про звільнення протягом передбачених законодавством строків, він не виконав покладених на нього Статутом обов`язків по створенню нового виконавчого органу. Своєю бездіяльністю, яка виразилася в не розгляді та не вжитті заходів для прийняття рішення про звільнення Позивача в межах статутної діяльності Товариства були порушені трудові права Позивача, зокрема його право бути звільненим із займаної посади за власним бажанням, та право на вільне обрання місця роботи на власний розсуд. Просив суд визнати звільненим [PERSON] , (ідентифікаційний код [NUMBER] , паспорт [NUMBER] , виданий Білоцерківським MB Управління ДМС України в Київській області 29.01.2013 року) з посади Генерального Директора ТОВ «Виробничо-торгівельна компанія «Білоцерківський комбайно-тракторний завод» (Код ЄДРПОУ ) з «28» липня 2020 р. за власним бажанням на підставі ст. 38 КзПП, зобов`язати реєстраційну службу Білоцерківського міськрайонного управління юстиції провести реєстраційну дію - виключити з Єдиного державного реєстру юридичних та фізичних осіб підприємців запис про [PERSON] (ідентифікаційний код [NUMBER] ) в графі «Відомості про керівника юридичної особи, про інших осіб, які можуть вчиняти дії від імені юридичної особи, у тому числі підписувати договори, подавати документи для державної реєстрації тощо: прізвище, ім`я, по батькові (за наявності), дані про наявність обмежень щодо представництва юридичної особи» ТОВ «Виробничо-торгівельна компанія «Білоцерківський комбайно-тракторний завод» (Код ЄДРПОУ 32301880 ) та стягнути з ТОВ «Виробничо-торгівельна компанія «Білоцерківський комбайно-тракторний завод» (Код ЄДРПОУ 32301880) на користь [PERSON] , (ідентифікаційний код [NUMBER] , паспорт [NUMBER] , виданий Білоцерківським MB Управління ДМС України в Київській області 29.01.2013 року) судові витрати (судовий збір) в розмірі 1 681,60 грн. ( а. с. 1-4 ). Ухвалою судді від 09 листопада 2020 року постановлено прийняти позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі за позовною заявою [PERSON] до товариства з обмеженою відповідальністю «Виробничо-торгівельна компанія «Білоцерківський комбайно-тракторний завод», третя особа: реєстраційна служба Білоцерківського міськрайонного управління юстиції про визнання припиненими трудових відносин та звільнення з посади директора. Постановлено провести розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням ( викликом ) сторін ( а. с. 69-70 ). Розгляд справи двічі відкладався, останнього разу розгляд справи було відкладено на 15.02.2021 року ( а. с. 76 ). В судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, 15 лютого 2021 року судом за вх. № 6890 отримано від представника позивача - адвоката Кучера О.В., який діє на підставі Договору про надання правової допомоги № 16-12/20 від 16 грудня 2020 року заяву, в якій останній просив справу розглядати у відсутність позивача та його представника, позовні вимоги підтримує та не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідач ТОВ «Виробничо-торгівельна компанія «Білоцерківський комбайно-тракторний завод» в судове засідання свого представника не направив, про дату, час та місце слухання справи повідомлені належним чином, про що в матеріалах справи свідчить наявне поштове повідомлення про вручення, з якого вбачається, що судову повістку останній отримав 10.02.20121 року. Третя особа реєстраційна служба Білоцерківського міськрайонного управління юстиції в судове засідання свого представника не направила, про дату, час та місце слухання справи повідомлені належним чином у відповідності до вимог ЦПК України. Відповідно до ч. 5 ст. 128 ЦПК України судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що відповідач належним чином був повідомлений та завчасно про дату, час та місце слухання справи у відповідності до вимог Цивільно-процесуального кодексу України. Стаття 280 ЦПК України визначає, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки, належним чином повідомлений відповідач ТОВ «Виробничо-торгівельна компанія «Білоцерківський комбайно-тракторний завод» не з`явився в судове засідання, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце судового розгляду, не повідомивши суду про поважність причини неявки та не надав відзив і позивач не заперечує проти такого вирішення справи, а саме заочного, суд вважає за необхідним по даній справі провести заочний розгляд. Ухвалою суду від 15.02.2021 року постановлено провести розгляд даної цивільної справи в заочному порядку. Згідно ч. 2 ст. 281 ЦПК України розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших Судом встановлені наступні обставини та спірні їм правовідносини. Встановлено, що відповідно до Протоколу загальних зборів учасників ТОВ «Виробничо-торгівельна компанія «Білоцерківський комбайно-тракторний завод» від 16 лютого 2015 року, позивача [PERSON] було призначено на посаду Генерального директора. До виконання своїх обов`язків позивач приступив 18 лютого 2015 року згідно наказу про прийняття на роботу №7-к/2015. Товариство працює на підставі статуту затвердженого Рішенням загальних зборів №7-Д від 14 грудня 2018 року. Відповідно до пункту 8.3. Статуту вищим органом Товариства є Загальні збори учасників Товариства. Підпунктом 6 пункту 8.4 Статуту, передбачено, що до виключної компетенції загальних зборів товариства належить зокрема, обрання одноосібного виконавчого органу товариства або членів колегіального виконавчого органу (всіх чи окремо одного або декількох з них), встановлення розміру винагороди членам виконавчого органу Товариства. Пунктами 8.5, 8.5.1. Статуту встановлено, що виконавчим органом Товариства, який здійснює поточне управління Товариством є Генеральний Директор, який призначається на посаду рішенням загальних зборів учасників Товариства. Враховуючі вказані положення статуту та з урахуванням ст. 38 Кодексу законів про працю, у зв`язку із настанням пенсійного віку, позивачем була написана заява про звільнення від 14 липня 2020 року, в якій він просив звільнити його із займаної посади за власним бажанням з 28 липня 2020 року. На виконання положень Статуту товариства (п.8.4.5.) та Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю», зокрема пункту 3 ст. 32, відповідно до якого, виконавчий орган товариства зобов`язаний повідомити учасників товариства не менше ніж за 30 днів до запланованої дати проведення загальних зборів учасників, якщо інший строк не встановлений статутом товариства, позивачем на адресу учасників Товариства: відкритому акціонерному товариству «Виробниче об`єднання «Красноярський завод комбайнів», Країна резиденства: Росія, місцезнаходження: Росія, 660049, вул. Профсоюзів, буд. 3, м. Красноярськ, Красноярський край, Російська Федерація, реєстраційний № 1022401788474, розмір внеску до статутного фонду (грн.): 1 690 070 грн., що еквівалентно 50% Статутного капіталу Товариства; товариству з обмеженою відповідальністю «АМХ-ІНВЕСТ», Країна резиденства: Росія, місцезнаходження: Росія, реєстраційний № 1047796379124, Російська Федерація, 125040, м. Москва, вул. Верхня, 34, розмір внеску до статутного фонду (грн.): 1 690 070 грн., що еквівалентно 50% Статутного капіталу Товариства було направлено заяву позивача про звільнення та повідомлення про проведення 14 вересня 2020 року позачергових загальних зборів учасників товариства. Встановлено, що вказані повідомлення, з метою надання часу для прибуття представникам учасників Товариства, були направленні позивачем за два місяці до запланованої дати проведення Загальних зборів Учасників - 14 липня 2020 року, тобто із чітким дотриманням строків передбачених законодавством України. Однак, на вказану дату проведення позачергових загальних зборів, жоден із учасників Товариства не з`явився, про що позивачем, було складено відповідний акт. Оскільки на даний час, учасники Товариства не провели загальні збори та не звільнили позивача з посади Генерального директора за власним бажанням відповідно до ст. 38 Кодексу законів про працю, останній вимушений звернутися до суду із зазначеним позовом. Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. В п. 27 постанови № 2 Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Згідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів ), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Частиною 5 та 6 статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до змісту статей 11, 15 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів викладений у статті 16 ЦК України. Статтею ст. 55 Конституції України передбачено, що кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Відповідно до ст. 1 КЗпП України, законодавство про працю встановлює високий рівень умов праці, всемірну охорону трудових прав працівників. Відповідно до ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Пунктом 1 ч.1 ст. 23 КЗпП України визначено, що трудовий договір може бути безстроковим, що укладається на невизначений строк. Відповідно до ст. 24 КЗпП України укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. Згідно з частиною першою статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Європейський суд з прав людини вказує, що приватне життя "включає право особи на формування та розвиток стосунків з іншими людьми, включаючи стосунки професійного або ділового характеру". Стаття 8 Конвенції "захищає право на особистий розвиток та право встановлювати та розвивати стосунки з іншими людьми та оточуючим світом". Поняття "приватне життя" в принципі не виключає відносини професійного або ділового характеру. Врешті-решт, саме у рамках трудової діяльності більшість людей мають значну можливість розвивати стосунки з оточуючим світом. Отже, обмеження, накладені на доступ до професії, були визнані такими, що впливають на "приватне життя" (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Олександр Волков проти України" (Oleksandr Volkov v. Ukraine, N 21722/11, § 165)). З урахуванням положень частини першої статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та усталеної практики Європейського Суду з прав людини необхідно зробити висновок, що наявність у реєстрі інформації щодо позивача як про керівника товариства відноситься до професійної діяльності останнього та охоплюється поняттям "приватне життя". У пункті 4 частини першої статті 36 КЗпП України визначено, що підставами припинення трудового договору, зокрема, є розірвання трудового договору з ініціативи працівника. Згідно з частиною першою статті 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Директор згідно із положеннями частини першої статті 62 Закону України «Про господарські товариства» (в редакції, чинній на момент вчинення відповідної процесуальної дії), є одноособовим виконавчим органом товариства з обмеженою відповідальністю. Відповідно до ст. 98 ЦК України загальні збори учасників товариства мають право приймати рішення з усіх питань діяльності товариства, у тому числі і з тих, що передані загальними зборами до компетенції виконавчого органу. Загальні збори товариства своїм рішенням створюють виконавчий орган та встановлюють його компетенцію і склад (ст. 99 ЦК України). Статтею 61 Закону України «Про господарські товариства» передбачена періодичність скликання загальних зборів учасників товариства з обмеженою відповідальністю. Про проведення загальних зборів товариства учасники повідомляються передбаченим статутом способом з зазначенням часу і місця проведення зборів та порядку денного. Повідомлення повинно бути зроблено не менше як за 30 днів до скликання загальних зборів. Будь-хто з учасників товариства вправі вимагати розгляду питання на загальних зборах учасників за умови, що воно було ним поставлено не пізніше як за 25 днів до початку зборів. Разом з тим, особливість звільнення директора Товариства полягає в том, що воно віднесено законодавством до компетенції загальних зборів учасників/засновників Товариства. У пункті 3 статті 65 Господарського кодексу України зазначено, що для керівництва господарською діяльністю підприємства власник (власники) безпосередньо або через уповноважені органи чи наглядова рада такого підприємства (у разі її утворення) призначає (обирає) керівника підприємства, який є підзвітним власнику, його уповноваженому органу чи наглядовій раді. Керівник підприємства, головний бухгалтер, члени наглядової ради (у разі її утворення), виконавчого органу та інших органів управління підприємства відповідно до статуту є посадовими особами цього підприємства. Статутом підприємства посадовими особами можуть бути визнані й інші особи. Таким чином, директор Товариства має статус посадової особи. Конституційний Суд України у рішеннях від 07 липня 2004 року N 14-рп/2004, від 16 жовтня 2007 року N 8-рп/2007 та від 29 січня 2008 року N 2-рп/2008 зазначав, що визначене статтею 43 Конституції України право на працю розглядає як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом. Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати, забезпечення кожному без дискримінації вступати у трудові відносини для реалізації своїх здібностей. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей для його реалізації. Кодекс законів про працю встановлює загальні вимоги до порядку розірвання трудових відносин, не враховуючи специфіку становища керівника господарського товариства. По суті, директор об`єднує в собі і статус найманого працівника (який визначається на підставі норм трудового права) і статус виконавчого органу господарського товариства (який визначається на підставі норм корпоративного права). Ні норми трудового договору, ні положення Статуту не повинні погіршувати становище директора порівняно з тим обсягом гарантій, наданих йому трудовим законодавством. Тобто, директор завжди може скористатися ст. 38 КзПП України й ініціювати розірвання трудового договору за власним бажанням. Враховуючи порушення права позивача на припинення трудового договору, обраний ним спосіб захисту направлений на відновлення його трудових прав, гарантованих Конституцією України. Передбачений частиною першою статті 38 КЗпП України порядок розірвання трудового договору з ініціативи працівника передбачає попередження ним про це власника або уповноважений орган письмово за два тижні. За встановлених у цій справі обставин положення закону щодо письмового попередження власника про бажання працівника звільнитись нівелюється, а іншого порядку звільнення з ініціативи працівника чинне законодавство не передбачає. Недосконалість національного законодавства та прогалини у правовому регулюванні певних правовідносин не можуть бути підставою для позбавлення особи права на захист його порушених прав у обраний ним спосіб. Згідно з частиною першою статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України. Елементом принципу верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля. На думку Європейського суду з прав людини, поняття "якість закону" означає, що національне законодавство повинно бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справах "C.G. та інші проти Болгарії" ("C. G. and Others v. Bulgaria", заява N 1365/07, § 39), "Олександр Волков проти України" ("Oleksandr Volkov v. Ukraine", заява N 21722/11, § 170)). Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справах "Кантоні проти Франції" ("Cantoni v. France", заява N 17862/91, § 31-32), "Вєренцов проти України" ("Vyerentsov v. Ukraine", заява " N 20372/11, § 65)). Частиною другою статті 5 ЦПК України встановлено, що у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно підкреслює цінність та важливість дотримання формалізованих норм цивільного процесу, за допомогою яких сторони забезпечують вирішення спору цивільного характеру, оскільки завдяки цьому може обмежуватися обсяг дискреції, забезпечуватися рівність сторін, запобігатися свавілля, забезпечуватися ефективне вирішення спору та розгляд справи судом упродовж розумного строку, а також забезпечуватися правова визначеність та повага до суду. В той же час "надмірний формалізм" може суперечити вимозі забезпечення практичного та ефективного права на доступ до суду відповідно до пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Це зазвичай відбувається у випадку особливо вузького тлумачення процесуальної норми, що перешкоджає розгляду позову заявника по суті із супутнім ризиком порушення його чи її права на ефективний судовий захист (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справах "Белеш та інші проти Чеської Республіки" (Beles and Others v. the Czech Republic, заява N 47273/99, § 50-51, 69); "Волчі проти Франції" (Walchli v. France, заява N 35787/03, § 29). При проведенні оцінювання Європейський суд з прав людини часто наголошує на питаннях "правової визначеності" та "належного здійснення правосуддя" як на двох основних елементах для проведення розмежування між надмірним формалізмом та прийнятим застосуванням процесуальних формальностей. Зокрема, Європейський суд з прав людини виходить з того, що є порушенням права на доступ до суду, коли норми не переслідують цілі правової визначеності та належного здійснення правосуддя та утворюють свого роду перепону, яка перешкоджає вирішенню справи учасників судового процесу по суті компетентним судом (див., наприклад, рішення у справах "Карт проти Туреччини" (Kart v. Turkey [ВП], заява N 8917/05, § 79 (в кінці); "Ефстатіу та та інші проти Греції" (Efstathiou and Others v. Greece, заява N 36998/02, § 24 (в кінці); "Ешим проти Туреччини" (Esim v. Turkey, заява N 59601/09, § 21). Зі змісту позовної заяви [PERSON] вбачається, що він просить суд визнати його звільненим з посади Генерального директора ТОВ «Виробничо-торгівельна компанія «Білоцерківський комбайно-тракторний завод». Однак, згідно зі статутом ТОВ «Виробничо-торгівельна компанія «Білоцерківський комбайно-тракторний завод», вирішення питання про звільнення керівника відноситься до виключної компетенції загальних зборів товариства. Разом з тим, відповідно до вимог частини другої статті 5 ЦПК України, з урахуванням встановлених обставин справи та виходячи з того, що пред`явлення позову по суті спрямоване на припинення трудових правовідносин між [PERSON] і ТОВ «Виробничо-торгівельна компанія «Білоцерківський комбайно-тракторний завод», суд вважає, що ефективним і таким, що не суперечить закону, у даному випадку буде такий спосіб захисту як припинення трудових відносин [PERSON] з ТОВ «Виробничо-торгівельна компанія «Білоцерківський комбайно-тракторний завод» на підставі частини першої статті 38 КЗпП України. Визначення запропонованим чином способу захисту прав позивача судом не призводить до порушення диспозитивних засад цивільного судочинства, оскільки справа розглядається у межах заявлених позивачем вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Зазначений правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 липня 2019 року справа N 520/11437/16-ц, провадження N 61-11763св18. Крім того, [PERSON] пред`явлено вимогу про зобов`язання реєстраційну службу Білоцерківського міськрайонного управління юстиції провести дію - виключити з Єдиного державного реєстру юридичних та фізичних осіб-підприємців запис про нього у графі "ПІБ керівника юридичної особи" та у графі "ПІБ осіб, які мають право вчиняти юридичні дії від імені юридичної особи без довіреності, у тому числі підписувати договори та наявність обмежень щодо представництва від імені юридичної особи" ТОВ " Виробничо-торгівельна компанія «Білоцерківський комбайно-тракторний завод». Відповідно до пункту 13 частини другої статті 9 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" в Єдиному державному реєстрі, зокрема, містяться відомості про керівника юридичної особи, а за бажанням юридичної особи - також про інших осіб, які можуть вчиняти дії від імені юридичної особи, у тому числі підписувати договори, подавати документи для державної реєстрації тощо. У частині першій статті 25 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" визначено, що державна реєстрація та інші реєстраційні дії проводяться на підставі документів, що подаються заявником для державної реєстрації та судових рішень, що набрали законної сили та тягнуть за собою зміну відомостей в Єдиному державному реєстрі. В указаній нормі закону визначено, що таким судовим рішенням може бути рішення про зобов`язання вчинення реєстраційних дій. Разом з тим, зі змісту позовної заяви [PERSON] вбачається, що позивач не залучив до участі у справі особу, уповноважену здійснювати реєстраційні дії, зокрема державного реєстратора юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, тому суд позбавлений можливості вирішити питання щодо зобов`язання вчинення реєстраційних дій за відсутності належного відповідача у справі. Із клопотанням про залучення до участі у справі співвідповідача позивач не звертався. З урахуванням вказаного, підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] про зобов`язання вчинити певні дії немає. Зазначений правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 липня 2019 року справа N 520/11437/16-ц, провадження N 61-11763св18. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). За таких обставин, суд, дослідивши та проаналізувавши докази у справі,

Outcome: partial