Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-17 00:00:00

Позивачка 28.03.2012 року звернулася до суду з позовом про визнання недійсним договору іпотеки від 13.12.2005 року, який був укладений між нею і відповідачем. Мотивуючи тим, що даний договір вона не укладала, не давала будь-кому згоди на передачу її майна в заставу, під будь- який договір, в тому числі і договір іпотеки від 13.12.2005 року вона не підписувала. У відкритому судовому засіданні позивачка і її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали в повному обсязі. Крім того зазначили, що про наявність даного договору іпотеки від 13.12.2005 року позивачка дізналася лише в березні 2012 року. В судове засіданні представник відповідача не з"явилася, надала суду заяву про розгляд справи в її відсутності, позовні вимоги не визнала, крім того просить суд застосувати позовну давність. Третя особа- [PERSON] в судове засідання не з"явився, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, заяву про розгляд справи в його відсутності суду не надав. Третя особа - [PERSON] вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають. Заслухавши пояснення свідка, з"ясувавши обставини справи, на засадах змагальності, як того вимагає ст. 10 ЦПК України, та у відповідності з ч. 1 ст. 60 ЦПК України, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 13 грудня 2005 року між [PERSON], [PERSON], які виступили майновими поручителям(далі - іпотекодавці), за „позичальника" [PERSON], та Закритим акціонерним товариством комерційним банком „ Приватбанк"( правонаступником якого є ПАТ КБ „ ПриватБанк")( далі - іпотекодержатель) був укладений договір іпотеки, предметом якого є забезпечення виконання зобов'язань [PERSON], що випливають з кредитного договору від 12.12.2005 року № МІ-235-05, в силу чого іпотекодержатель має право в разу невиконання позичальником зобов"язань іпотекою, одержати задоволення за рахунок переданого в іпотеку нерухомого майна переважно перед іншими кредиторами іпотекодавця. В забезпечення виконання позичальником зобов"язань за кредитним договором іпотекодавці надали в іпотеку належне їм на праві власності нерухоме майно, а саме: квартиру [ADDRESS](а.с.272-276). На підтвердження дійсності підпису позивачки, представник відповідача надав для огляду оригінал договору іпотеки, який був оглянутий судом в судовому засіданні. Відповідно до статті 1 Закону України "Про іпотеку", іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Згідно зі ст. 577 Цивільного Кодексу України, якщо предметом застави є нерухоме майно, то договір застави підлягає нотаріальному посвідченню і застава нерухомого майна підлягає державній реєстрації у випадках та в порядку, встановлених законом. Як вбачається з матеріалів справи, договір іпотеки від 13 грудня 2008 року посвідчений приватним нотаріусом Бердичівського міського нотаріального округу [PERSON], та зареєстрований у реєстрі за № 2978. Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до вимог ч.1 ст. 202 ЦПК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов"язків. Статтею 203 ЦК України визначено основні критерії чинності правочину й зазначено зокрема, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Правочин може бути визнаний недійсним у разі недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦПК України. Частина 2 статті 207 ЦК України визначає, що правочин вважається вчиненим у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 215 ЦК України, та згідно роз"яснень Пленуму Верховного Суду України п. 7 постанови № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009 року правочин може бути визнаний недійсним лише на підставах, визначених законом, та з застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Підставами недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п"ятою та шостою ст. 203 ЦК України, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Таким чином, позивачка мала довести наявність права, факт порушення належного їй права саме відповідачем і обрати при цьому спосіб захисту свого права, передбачений чинним законодавством. Проте, жодного доказу на підтвердження того, що позивачка не знала і не підписувала оспорюваний договір позивачка суду не надала. Крім того доводи позивачки спростовуються зібраними у справі доказами. Так, за клопотанням позивачки і її представника по справі призначено судово-почеркознавчу експертизу. Згідно висновку № 1/30 судово-почеркознавчої експертизи від 07.03.2013 року, проведеної Житомирським відділенням Науково - дослідного експертно-криміналістичного центру УМВС України в Житомирській області, предметом дослідження якого був договір іпотеки від 13 грудня 2005 року, встановлено, що вирішити питання" [PERSON] чи іншою особою, виконаний підпис від її імені в оригіналі договору іпотеки від 13.12.2005 року, який укладений між ЗАТ КБ „ ПриватБанк" та [PERSON], та [PERSON]" не представлялося можливим(а.с.121-127). Експерт попереджений про кримінальну відповідальність по ст.ст. 384, 385 КК України. За клопотання позивачки і її представника, які не погодилися з висновками експертизи від 07.03.2013 року по справі призначено судово-почеркознавчу експертизу, проведення якої було доручено іншій експертній установі. Згідно висновку № 392/1325 судово-почеркознавчої експертизи від 06.11.2013 року, проведеної Житомирським відділенням Київського науково - дослідного інституту судових експертиз, предметом дослідження був договір іпотеки від 13 грудня 2005 року, встановлено, що підпис від імені [PERSON] у рядку „ [PERSON]" графи „ Іпотекодавці" договору іпотеки від 13 грудня 2005 року між ЗАТ КБ „ ПриватБанк" та [PERSON], [PERSON], що посвідчений приватним нотаріусом Бердичівського міського нотаріального округу Житомирської області [PERSON], виконаний імовірно - [PERSON] у незвичайних зовнішніх умовах - незручна поза виконавця під нанесення цього почергового об"єкту(стоячи, тримаючи матеріал письма на вису, без опори пишучої руки)( а.с.181-194). Експерт попереджений про кримінальну відповідальність по ст. ст. 384, 385 КК України. Також, згідно висновку № 59/14-25 додаткової судово-почеркознавчої експертизи від 03.04.2014 року, проведеної Житомирським відділенням Київського науково - дослідного інституту судових експертиз, предметом дослідження був договір іпотеки від 13 грудня 2005 року, встановлено, що підпис від імені [PERSON] у рядку „ [PERSON]" графи„ Іпотекодавці" договору іпотеки від 13 грудня 2005 року між ЗАТ КБ „ ПриватБанк" та [PERSON], [PERSON], що посвідчений приватним нотаріусом Бердичівського міського нотаріального округу Житомирської області [PERSON]- виконаний імовірно [PERSON](а.с.236-243). Експерт попереджений про кримінальну відповідальність по ст. ст. 384, 385 КК України. Даючи оцінку згаданим висновкам почеркознавчих експертиз, суд керується правилами ст. 212 ЦПК України з огляду на їх достовірність, допустимість, достатність і взаємний зв'язок з іншими доказами, та приходить до висновку, що вони можуть бути визнані такими, що достатньо спростовую позовні вимоги, хоча у висновках не стверджується в категоричній формі про належність підпису [PERSON], а висловлено припущення. А тому суд оцінює дані докази в сукупності з іншими доказами, зокрема показами свідка [PERSON]. Так, у відкритому судовому засіданні свідок [PERSON], пояснив, що він як нотаріус посвідчив договір іпотеки від 13 грудня 2005 року, який був укладений між представником ЗАТ КБ „ ПриватБанк" та [PERSON], [PERSON]. В його присутності [PERSON] особисто, добровільно підписала даний договір іпотеки. Отже, суд вважає, що волевиявлення позивачки [PERSON], як учасника правочину, щодо розпорядження своїм майном, як предметом іпотеки, було вільним і відповідало її волі, оскільки вона її висловила, підписавши договір іпотеки, що відповідає вимогам ст. 203 ч. 3 ЦК України. Крім того в судовому засіданні представник відповідача подала до суду заяву про застосування стороків позовної давності, яка на думку суду підлягає задоволенню з наступних підстав( а.с. 279). Згідно ст. 256 Цивільного Кодексу України передбачено, що позовна давність - це строк, в межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Ст. 257 ЦК України, зазначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. У відповідності до вимог п.п. 3, 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Як вбачається з матеріалів справи, а також з матеріалів цивільної справи № 2-5011 за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про виселення, та рішенням Бердичівського міськрайонного суду від 30.09.2009 року по даній справі, рішення апеляційного суду Житомирської області від 23.11.2009 року, [PERSON] звернувся до суду з даним позовом 13.02.2009 року про виселення [PERSON], [PERSON] з квартири [ADDRESS] Під час розгляду даної справи судом встановлено, що згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухому майно [PERSON] є власником квартири [ADDRESS]. Відповідно до витягу з державного реєстру правочинів - власником квартири [ADDRESS] є [PERSON], підставою для оформлення право власності на вищезазначену квартиру є свідоцтво про придбання об"єктів нерухомого майна. Згідно свідоцтва від 5.12.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом [PERSON], на підставі акту державного виконавця про проведення прилюдних торгів, визначено, що [PERSON] належить на праві приватної власності квартира [ADDRESS], яка передана Житомирською філією товариства з обмеженою відповідальністю „Мультисервіс", в рахунок погашення боргу на суму 84151.47 грн., на користь ЗАТ КБ „ ПриватБанк", що раніше належала [PERSON], [PERSON]. Згідно матеріалів про проведення прилюдних торгів, які були витребувані судом за клопотанням відповідача [PERSON], квартира [ADDRESS] була реалізована з прилюдних торгів при виконанні виконавчого напису нотаріуса від 31.10.06 року про стягнення боргу в сумі 84151.47 грн. З [PERSON], [PERSON] за рахунок заставного майна на користь ЗАТ КБ „ ПриватБанк", і даний предмет іпотеки був придбаний [PERSON]( а.с.95-96). [PERSON], як відповідачка, брала участь у вищевказаній справі через свого представника - [PERSON], повноваження якого були посвідченні дорученням від 19.06.2008 року(.а.с.15). Тобто, суд вважає, що з моменту видачі доручення [PERSON] - [PERSON], з 19.06.2008 року позивачка знала про порушення її права, а дана позовна заява була подана до суду тільки 28.03.2012 року, тобто з пропуском передбаченого 3 річного терміну. Поважні причини пропуску даного строку, передбаченні ст. 261 ЦК України, на думку суду відсутні. А тому суд вважає, що в зв"язку з спливом строків позовної давності в позові [PERSON] до Публічного акціонерного товариства КБ "Приватбанк", треті особи: [PERSON], [PERSON], про визнання недійсним договору іпотеки від 13.12.2005 року слід відмовити. У відповідності до п. 11 постанови Пленуму Верховного суду України від 18.12.2009 року № 14 „ Про судове рішення у цивільній справі" суд встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, в рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, якщо позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Враховуючи те, що позивачкою не доведено вимоги, на які вона посилається в позовній заяві, а тому суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову за безпідставністю.

Outcome: dismissed