Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-17 00:00:00

12 січня 2021 року до Комунарського районного суду м. Запоріжжя надійшла позовна заява [PERSON] до Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, в якій позивач просить суд: стягнути з державного бюджету України на користь [PERSON] на відшкодування моральної шкоди 622 260 гривень та відшкодування матеріальної допомоги 129 061 гривень 14 копійок. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що 06.10.2016 року слідчим Вознесенівського ВП ДВП ГУНП в Запорізькій області в ЄРДР зареєстровано кримінальне провадження за №12016080060004722. У вказаному кримінальному провадженні 17.11.2016 року позивачу повідомлено про підозру у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.191 КК України. 10.02.2017 року змінено підозру та повідомлено про нову у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених ч.2, ч.4 ст.191 КК України. 16.02.2017 року у кримінальному провадженні №12016080060004722 затверджено обвинувальний акт та його скеровано до Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя. За вироком Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 29.12.2017 року [PERSON] визнано невинуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частинами 2, 4 ст.191 КК України, та виправдано на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України за недоведеністю вчинення мною кримінальних правопорушень (справа №335/2108/17). Ухвалою апеляційного суду Запорізької області вирок Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 29.12.2017 року скасовано та справу направлено на новий судовий розгляд до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя. Вироком Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 06 червня 2019 року [PERSON] визнано невинуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частинами 2, 4 ст.191 КК України, та виправдано на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України за недоведеністю вчинення [PERSON] кримінальних правопорушень. Запорізький апеляційний суд ухвалою від 03 жовтня 2019 року вирок Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 06 червня 2019 року щодо [PERSON] змінив у частині підстав виправдання з п. 2 ч. 1 ст. 373 на п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК, оскільки не доведено, що в його діяннях є склади кримінальних правопорушень. Постановою Верховного Суду від 27 квітня 2020 року вирок Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 06 червня 2019 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 03 жовтня 2019 року у кримінальному провадженні щодо [PERSON] залишено без змін, а касаційну скаргу прокурора без задоволення. Під час досудового розслідування відносно позивача було застосовано заходи забезпечення кримінально провадження, а саме відсторонення від посади. Ухвалою слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 21.11.2016 року задоволено клопотання слідчого та [PERSON] було відсторонено від посади директора КП «Автогосподарство» ЗОР строком на 1 місяць. В подальшому строк відсторонення від посади неодноразово подовжувався. Фактично до виконання своїх службових обов`язків [PERSON] повернувся з 21.04.2017 року. За час відсторонення від посади [PERSON] не виплачувалася заробітна плата. Взагалі термін його відсторонення від посади склав 102 робочих дні. Згідно довідки КП «Універс» ЗОР, яке є правонаступником КП «Автогосподарство» ЗОР, позивачу нараховано наступні доходи: -вересень 2016 року - заробітна плата 13937,40 грн; -жовтень 2016 року - заробітна плата 13753,54 грн та премія 746,00 грн. Кількість робочих днів у вересні 2016 року - 22, у жовтні 2016 року - 20. Середньоденна заробітна плата за вересень - жовтень 2016 року складає 677,07 грн. (13937,40 + 13753,54 + 746,00) - (22 + 20) = 677,07). Розмір матеріальної шкоди, що було спричинено у зв`язку із відстороненням від посади становить 69061,14 грн. (677,07 грн х 102 дні = 69061,14 грн.). Крім того, для захисту своїх прав у кримінальному провадженні позивач вимушений був укласти 27.10.2016 року договір із адвокатом Семеновим М.В. (свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю №471 від 20.04.2004). Загальна вартість наданих йому послуг з правничої допомоги склала 60 000 грн. Наданням правничої допомоги підтверджується відповідним договором від 27.10.2016 року; додатковою угодою від 17.11.2016 року до нього; актами приймання-передачі послуг від 15.02.2017 року на суму 18 000 грн, 30.12.2017 року на суму 17 500 грн, 20.07.2018 на суму 1 500 грн, 07.06.2019 року на суму 18 000 грн, 04.10.2019 року на суму 2 000 грн, 27.04.2020 року на суму 1500 грн; журналами судових засідань (підтверджують участь адвоката в судових засіданнях); іншими процесуальними документами та судовими рішеннями, в яких відображена, у тому числі, участь адвоката з представництва інтересів [PERSON] .. Таким чином, загальна сума спричиненої [PERSON] матеріальної шкоди становить 129 061,14 грн. Щодо спричиненої моральної шкоди слід зазначити наступне. Ч. 5 та 6 ст.4 Закону визначено, що відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Законом України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» №1082-ІХ від 15.12.2020 року з 01.01.2021року розмір мінімальної заробітної плати становить 6000 грн. Про підозру [PERSON] було повідомлено 17.11.2016 року. Виправдувальний вирок відносно нього набрав сили 03.10.2019 року. Таким чином, строк його знаходження під слідством та судом становить 34 місяці та 17 днів. З урахуванням характеру спричинених йому моральних страждань при визначені розміру спричиненої моральної шкоди вважає, що суд має виходити із суми 18 000 грн. за кожен місяць його знаходження під слідством та судом, застосувавши коефіцієнт 3 до розміру мінімальної заробітної плати (6000 х 3 = 18 000) Сума спричиненої моральної шкоди, що має бути стягнена на користь [PERSON] становить 622 260 грн. (18 000 грн х 34,17 місяців = 622 260 грн). Під час незаконного перебування під слідством та судом [PERSON] весь цей був вимушений переносити сильні душевні та психічні страждання. До початку розслідування у кримінальному провадженні він мав бездоганну репутацію. Інформація про кримінальне провадження відносно нього було широко розповсюджено в інтернетвиданнях та соціальних мережах. Постійне розповсюдження такої інформації додатково тиснуло на нього, позбавляючи душевного спокою. У позивача завжди були добрі, теплі стосунки із його сусідами за місцем мого проживання. Однак, після початку кримінального провадження в очах своїх сусідів він став злочинцем, який розкрадає бюджетні кошти. Про кримінальне провадження вони дізналися з численних публікацій в засобах масової інформації, мережі інтернет, соціальних мереж. Більш того, 14.12.2016 року на підставі ухвали слідчого судді від 15.11.2016 року за адресою його проживання: [ADDRESS] слідчим СВ Вознесенівського ВП ДВП ГУНП в Запорізькій області проведено обшук. У якості понятих залучалися сусіди [PERSON] , що також стало додатковою підставою для погіршення їх відношення до позивача. Все це сприяло погіршенню його репутації серед сусідів та охолодженню відносин із ними, які не нормалізувалися до сьогодні. Проведення досудового розслідування, подальший судовий розгляд став причиною кардинального погіршення життєвого укладу та стану психічної рівноваги позивача. [PERSON] почав погано спати вночі, постійно нервував та не міг зосередитися на простих життєвих речах. Був змушений постійно думати про свій захист, про несправедливість та надуманість пред`явленої йому підозри, про ті страшні наслідки для нього та його сім`ї, які могло спричинити визнання судом винним у пред`явленому обвинуваченні. Санкція ч. 4 ст. 191 КК України передбачає покарання у вигляді позбавлення волі на строк від 5 до 8 років з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до 3 років. Відповідно до примітки до ст.45 КК України корупційним кримінальним правопорушенням відповідно до цього Кодексу вважаються, у тому числі, кримінальні правопорушення, передбачені статтею 191, у випадку їх вчинення шляхом зловживання службовим становищем. Положення статей 69 та 75 КК України у разі визнання судом його винним у скоєні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 191 КК України, фактично позбавляли його можливості залишитися на волі, та гарантували відбування найсуворішого покарання у вигляді позбавлення волі строком не менш ніж 5 років. Станом на 2016 рік, коли розпочалося кримінальне переслідування, [PERSON] вже виповнилося 60 років. Ув`язнення би він не зміг пережити. У кримінальному провадженні до нього було пред`явлено позов про стягнення шкоди у розмірі 223 330,89 грн. Можливість прийняття рішення про стягнення з нього цих коштів додатково тиснуло на нього та родину. Все це дуже психологічно пригнічувало як позивача, так і його сім`ю. Син позивача - [PERSON] , також був працівником КП «Автогосподарство» ЗОР. Факт кримінального переслідування [PERSON] дуже сильно відображався на його взаємовідносинах із колегами по роботі, що додатково спричиняло душевні страждання викликані хвилюваннями за свого сина. Всі ці обставини достатньою мірою обґрунтовують розмір моральної шкоди, що має бути стягнена на його користь.На підставі зазначених фактів, позивач просить суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Ухвалою Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 15 січня 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку загального позовного провадження, розпочато підготовче провадження та призначено підготовче судове засідання. Також цією ухвалою встановлено учасникам процесу строки для подання заяв по суті справи. /т. 2 а.с. 50/ Ухвалою Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 29 березня 2021 року було закрито підготовче провдження та призначено справу до судового розгляду по суті. /т. 2 а.с.122/ Ухвалою Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 01 липня 2021 року було витребувано від комунального підприємства «Універс» Запорізької обласної ради довідки про нараховану заробітну плату з серпня 2016 року по листопад 2016 року (включно) [PERSON] ; від Запорізької обласної ради належним чином завірені копії наказів про відсторонення від посади директора комунального підприємства «Автогосподарство» Запорізької обласної ради та наказів про поновлення на посаді директора комунального підприємства «Автогосподарство» Запорізької обласної ради Трегубова В.Ю.. /т.2 а.с.166/ Від учасників справи надійшли такі заяви по суті справи: 09 лютого 2021 року до суду надійшов відзив представника третьої особи - Головного управління Національної поліції в Запорізькій області Орловської Л. /т. 2 а.с. 57-65/, за змістом якого зазначено, що позовні вимоги не визнають в повному обсязі. Як вбачається з матеріалів справи Позивачем не доведено неправомірності дій органів поліції при здійсненні ними своїх повноважень, не доведено виникнення шкоди через діяльність працівників поліції та причинний зв`язок органу державної влади та заподіянням шкоди. Згідно зі ст.. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. На підставі вказаної норми відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю державної влади. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 Цивільного кодексу України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу). Статтею 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини особи. Згідно зі статтею 1167 ІІК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній обі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її вдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. За змістом статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, вданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних ражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Згідно ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої юмадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову яльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», моральною шкодою взнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і ажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального арактеру. Таким чином, моральною шкодою законодавство визнає втрати немайнового арактеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, аподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: в приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації; в моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я; в порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих позивачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом; в порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя; в порушенні стосунків з людьми, при настанні інших негативних наслідків. Таким чином чітко визначено обсяг моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню за цим законом. Відповідно до пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 №4, на яку посилається позивач, моральна шкода - це втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Позивачем не надано до суду доказів завдання душевного болю, моральних чи фізичних страждань, інших негативних явищ завданого діями органів поліції, в обгрунтуванні моральної шкоди, необхідне повне доведення незаконності дій або бездіяльності службової особи. Тобто, вимоги позивача не мають обгрунтованого підтвердження і не підкріплені належними доказами. Таким чином, проаналізувавши підстави, на які посилається Позивач, як на обрунтування своїх позовних вимог, він жодним чином не довів завдання йому моральної оди, внаслідок діяльності посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду, не надав належних доказів, у відповідності до ст. 81 ЦПК України, де визначено, що кожна сторона повинна довести ті ставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, тановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом, згідно ч. 1, 3 ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», проводиться за рахунок коштів державного бюджету і не може бути менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством. З урахуванням вищезазначеного, вважають, що позивачем не надано доказів на підтвердження факту заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, або майнового характеру, внаслідок дій або бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду. У відповідності до ст. 1174 ЦК відшкодування шкоди завданої посадовою або службовою особою органу державної влади або органу місцевого самоврядування, де суб`єктом відповідальності за шкоду є держава, або інший орган державної влади та відшкодування шкоди здійснюється за рахунок державного бюджету та відповідних місцевих бюджетів. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіюваної шкоди. При цьому саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювана шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіянною шкодою. Позивач зазначає що був вимушений звернутися за правовою допомогою до адвоката та оплатити правничі послуги, які склали - 60 000.00 грн. Представником Позивача не надано доказів на підтвердження того, що ним були фактично понесені (оплачені) відповідні витрати. У відповідності до статті 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Визначення договору про надання правової допомоги міститься в статті першій Закону країни «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», згідно з якою договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші иди правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені 9договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. За приписами частини 3 статті 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який в свою чергу, врегульовано Главою 63 Цивільного кодексу України. Зокрема, стаття 903 Цивільного кодексу України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Згідно зі статтею 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності ввід конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково. Витрати, пов`язані із наданням правової допомоги (оплата послуг адвоката) не є тотожними реальним збиткам (грошовій вартості втраченого майна та додаткових витрат на його відновлення) та не набувають відповідних ознак унаслідок нереалізації права на їх відшкодування у передбаченому законом порядку. Витрати, зокрема, пов`язані з оплатою правової допомоги адвоката є такими, що понесені особою у зв`язку із реалізацією своїх процесуальних прав при розгляді певної справи у суді. Такі витрати процесуальним законом віднесено до судових витрат, вони відшкодовуються в порядку, передбаченому відповідним процесуальним законом; їх не можна визнати збитками чи шкодою у розумінні положень цивільного законодавства й вони не можуть бути стягнуті за позовною вимогою в іншому провадженні. Суд повинен вирішити питання про розподіл процесуальних витрат у будь-якому рішенні, яким завершується розгляд кримінального провадження по суті, у тому числі й в ухвалі про закриття кримінального провадження у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності. Разом з тим, вирішення питання про розподіл процесуальних витрат полягає у висновку суду про стягнення або відмову у стягненні певної грошової суми, яка є процесуальними витратами у розумінні КПК. Залишення клопотання учасника провадження про розподіл процесуальних витрат без розгляду не є вирішенням судом питання про розподіл процесуальних витрат. Це питання може вирішити відповідно до положень ч. 5 ст. 534 КПК суд, який виніс рішення без вирішення питання про розподіл процесуальних витрат, постанова від 17.06.2020 у справі № 598/1781/17) Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність". На підставі зазначеного, просили суд відмовити у задоволені позовних вимог. 15 лютого 2021 року до суду надійшли письмові пояснення представника третьої особи - Запорізької обласної прокуратури Приходько В., /т. 2 а.с. 67-71/, в якому із посиланням на положення чинного законодавства зазначав, щодо позовних вимог до держави та відшкодування моральної шкоди. У даному випадку спірні правовідносини регулюються вимогами ст. 1176 ЦК України та Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» (далі - Закон). Відповідно до ст. 1 Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові, у тому числі, внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. Згідно зі ст. 1176 ЦК України, ст. 2 Закону однією з підстав для відшкодування шкоди є постановлення виправдувального вироку суду. Пунктом 5 ч. 1 ст. 3 Закону передбачено, що у наведених в ст. 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода. Відповідно до ст. 13 Закону розмір моральної шкоди визначається судом з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом відповідно ч. 3 ст. 13 Закону провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Відповідно до п. 17 Положення про застосування Закону України (Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями зрганів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції, Генеральної прокуратури та Міністерства фінансів України від 04.03.1996 № 6/5/3/41, передбачене ч. 5 ст. 4 Закону відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Статтею 23 ЦК України передбачено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. При цьому, розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення. Стягнення суми моральної шкоди у розмірі, більшому ніж визначений законодавством, призведе до економічно необгрунтованих збитків державного бюджету. За обставинами справи період перебування [PERSON] під кримінальним переслідуванням становить з 17.11.2016 року (дата повідомлення про підозру) по 03.09.2019 року (набрання законної сили виправдувального вироку). В інший час (після набрання законної сили виправдувального вироку) позивач не перебував під слідством та судом, у зв`язку з чим його права ніяким чином не обмежувались органами дізнання, досудового слідства, прокуратурою та судом. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2021 рік» з 1 січня 2021 року мінімальна заробітна плата у місячному розмірі становить 6000 грн. Загальний строк перебування позивача під судом та слідством становить 2 роки, 10 місяців, 17 днів. З урахуванням зазначеного мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди на користь [PERSON] який гарантовано державою становить 207 400 грн та розраховано наступним шляхом: 2 роки, 10 місяців, 17 днів = 34 місяці * 6000 = 204 000, 17 днів * 6000/30 = 3 400. Позивач просить стягнути за рахунок держави на його користь відшкодування моральної шкоди в розмірі 622 269 грн, що є більшим, ніж мінімальний розмір відшкодування, встановлений відповідно до ст. 13 Закону. Разом з цим, є незрозумілим підстави застосування коефіцієнту при розрахунку суми, яка, на думку позивача, підлягає відшкодуванню. Щодо відшкодування матеріальної шкоди. Так, п. 4 ст. 3 Закону передбачається відшкодування громадянину сплачених ним сум у зв`язку з поданням юридичної допомоги. Пунктом 10 Положення визначено, що відповідно до п. 4 ст. 3 Закону громадянинові підлягають також поверненню суми, сплачені ним у зв`язку з наданням юридичної допомоги. До цих сум відносяться суми, сплачені ним адвокатському об`єднанню (адвокату) за участь адвоката у справі, написання касаційної і наглядної скарги, а також внесені ним в рахунок оплати витрат адвоката у зв`язку з поїздками у справі до касаційної та наглядної інстанції. За доводами позивача адвокату Семенову М.В. сплачено 129 061,14 грн.витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про вішкодування таких витрат. Таким чином, відсутні достатні правові підстави та докази для відшкодування [PERSON] заявленої у позові матеріальної шкоди у сумі 219 061,14 грн. Враховуючи вищезазначене, відсутні підстави для задоволення позову [PERSON] у повному обсязі. 19 лютого 2021 року через електронну поштою надійшов відзив на позовну заяву від представника Державної казначейської служби України Кріль Ю. та 22 лютого 2021 року надійшов письмовий оригінал відзиву з додатками. Стосовно кола учасників справи, визначеного позивачем, повідомляють наступне. Положеннями частини 2 пункту 10-1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (далі по тексту - Постанова Пленуму Верховного Суду України № 4) визначено, що при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі. Згідно з матеріалами справи та змісту позовної заяви шкоду завдано позивачу працівниками національної поліції та прокуратури. В свою чергу, позивачем визначено Головне управління Національної поліції в Запорізькій області та Запорізьку обласну прокуратуру в якості третіх осіб по справі, що є неправильним застосуванням норм матеріального права і може бути підставою для скасування рішення суду. Стосовно позовної вимоги щодо стягнення моральної шкоди у розмірі 622 260,00 грн повідомляємо наступне. Відповідно до статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується у порядку, встановленому Законом України від 01 грудня 1994 року № 266/94-ВР "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" (далі по тексту - Закон України № 266/94-ВР). Статтею 23 ЦК України передбачено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливостей їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування шкоди враховуються вимоги розумності та справедливості. Відповідно до пункту 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 в позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких саме міркувань позивач виходив, визначаючи розмір шкоди, якими доказами це підтверджується. При вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди обов`язковому з`ясуванню підлягають наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суттєві моральні страждання, про які позивачем зазначено у своїй позовній заяві є лише припущенням, оскільки підтверджуючих доказів за нормою статті 81 ЦПК України позивачем не було надано. Також не було надано доказів, які б підтверджували факт заподіяння йому моральних страждань, втрат немайнового характеру, доказів необхідності застосування додаткових зусиль для нормалізації життєвих зв`язків і відновлення стосунків з оточуючими людьми, як і доказів втрати чи погіршення таких зв`язків через діяльність або бездіяльність правоохоронних органів, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях, а жодний нормативно-правовий акт не звільняє позивача від доказування підстав, обґрунтованості, розумності та доцільності висунутих їм вимог. Позивачем на сторінках 7-12 позову зазначено про розповсюдження в інтернет виданнях та соціальних мережах інформації про наявність кримінального провадження відносно позивача, що додатково тиснуло на нього, позбавляючи душевного спокою. В свою чергу, позивачем не надано жодного документа щодо звернення до установ, на інтернет-сторінках яких було висвітлено інформацію про позивача, стосовно публікації на таких сторінках відомостей щодо прийняття судом виправдовувального вироку у відношенні позивача, а також не надано жодного документу щодо відмови органу стосовно публікації такої інформації. Крім того, межі критики та оцінки щодо поведінки осіб, що обіймають керівну посаду є ширші, ніж межі оцінки та критики поведінки пересічного громадянина, Позивач, вступаючи на посаду керівника установи, та, обираючи такий кар`єрний шлях, повинен був бути готовим до прискіпливої уваги з боку суспільства. Висвітлена інформації у відношенні позивача не була недостовірною і лише відображала події, що відбувались на той період у суспільстві. Згідно з постановою Верховного Суду від 04.07.2018 по справі № 614/2328/17 обов`язковим доказом для визначення наявності факту завдання позивачу моральної шкоди має бути судовий документ про визнання протиправності дій органу, яким її завдано. Зауважуємо, що позивачем не додано відповідного судового документу про визнання протиправності дій правоохоронного органу. Крім того, відповідно до висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 09.10.2019 по справі № 657/2649/15-ц, право на відшкодування моральної шкоди виникає у особи відповідно до статті 1176 Цивільного кодексу України та Закону України № 266/94-ВР, що визначається, виходячи з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, починаючи з часу пред`явлення обвинувачення до постановлення виправдовувального вироку суду. Як вбачається з матеріалів справи, виправдовувальний вирок у відношенні позивача постановлено 06.06.2019. Таким чином розрахунок позивачем моральної шкоди по 03.10.2019 - дату прийняття ухвали судом апеляційної інстанції є хибним, що у випадку задоволення такої вимоги призведе до неправомірних втрат коштів державного бюджету. Оскільки позивачем не надано жодного судового документу, яким би було визнано протиправність дій правоохоронного органу, яким завдано шкоду, позовну вимогу належним чином не обґрунтовано, то вона не може підлягати задоволенню. Стосовно позовної вимоги щодо стягнення матеріальної шкоди у розмірі 129 061,14 грн повідомляють наступне. Стосовно вимоги про стягнення 69 061,14 грн, що є втраченою заробітною платою, у зв`язку з відстороненням позивача від роботи, повідомляємо, що відповідно до статті 3 Закону України № 266/94-ВР громадянинові відшкодовується заробіток, який він втратив внаслідок незаконних дій. Порядок відшкодування матеріальної шкоди визначено частиною 1 статті 12 Закону України № 266/94-ВР та Положенням про застосування Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду", затвердженим наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України та Міністерства фінансів України від 04.03.1996 № 6/5/3/41, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 06.03.1996 за № 106/1131 (далі - Положення № 6/5/3/41). Розмір відшкодування матеріальної шкоди визначають відповідні органи, залежно від того, який орган провадив слідчі дії за наявності письмових доказів відсторонення особи від роботи саме через порушення відносно нього кримінального провадження. Стосовно вимоги позивача про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, понесених при розгляді кримінальної справи, у розмірі 60 000,00 грн повідомляють, що вона не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства у зв`язку з недотриманням позивачем порядку відшкодування матеріальної шкоди, передбаченого Законом України № 266/94-ВР та Положенням № 6/5/3/41. Відповідно до частини 1 статті 12 Закону України № 266/94-ВР розмір відшкодовуваної матеріальної шкоди, в місячний термін з дня звернення громадянина, визначають відповідні органи дізнання, досудового слідства, прокуратури і суд, про що виносять постанову (ухвалу). У зв`язку з тим, що позивач не звертався до відповідних державних органів для визначення розміру матеріальної шкоди, підстави для задоволення вимог позивача в цій частині відсутні. Крім того, відповідно до висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 23.07.2018 по справі № 753/3064/17-ц, від 26.09.2018 по справі № 700/304/16-ц. від 20.02.2018 по справі № 136/64/15-ц. судам необхідно застосовувати механізм пункту 1 частини першої статті 205 Цивільного процесуального кодексу України щодо закриття провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду. Встановлення розміру грошових коштів, втрачених громадянинами внаслідок незаконних дій зазначених органів, віднесено до компетенції иих органів, а відтак суд не може підміняти повноваження, делеговані державним органам і вирішувати питання про визначення розміру відшкодування матеріальної шкоди. Оскільки позивачем не дотримано визначеного законодавством порядку відшкодування матеріальної шкоди, то вона також не може підлягати задоволенню. У судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги та просили позов задовольнити з підстав, викладених у ньому. Представник відповідача Державної казначейської служби України в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, заперечувала проти задоволення позову з підстав, викладених у відзиві. Представник третьої особи -Запорізької обласної прокуратури в судовому засіданні зазначив, що підтримує викладену в поясненнях позицію. В задоволенні позовних вимог просив відмовити. Представник третьої особи - Головного управління Національної поліції в Запорізькій області в судовому засіданні зазначив, що підтримує викладену в поясненнях позицію. В задоволенні позовних вимог просив відмовити. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази, суд встановив наступні фактичні обставини справи. Судом встановлено, що 17 листопада 2016 року [PERSON] повідомлено про підозру у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.191 КК України. 10 лютого 2017 року змінено підозру та повідомлено про нову у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених ч.2, ч.4 ст.191 КК України. 21 листопада 2016 року ухвалою слідчого судді Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя застосовано відносно [PERSON] запобіжний захід у вигляді домашнього арешту. 21 листопада 2016 року, 22 грудня 2016 року, 16 січня 2017 року ухвалами слідчого судді Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя [PERSON] відсторонено від посади директора КП «Автогосподарство» ЗОР строком на 1місяць. 16 лютого 2017 року у кримінальному провадженні №12016080060004722 затверджено обвинувальний акт та його скеровано до Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя. 20 лютого 2017 року ухвалою Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя [PERSON] відсторонено від посади директора КП «Автогосподарство» ЗОР строком на 2 місяця. 29 грудня 2017 року вироком Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя [PERSON] визнано невинуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частинами 2, 4 ст.191 КК України, та виправдано на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України за недоведеністю вчинення мною кримінальних правопорушень. Ухвалою апеляційного суду Запорізької області вирок Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 29 грудня 2017 року скасовано та справу направлено на новий судовий розгляд до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя. 06 червня 2019 року вироком Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя [PERSON] визнано невинуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частинами 2, 4 ст.191 КК України, та виправдано на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України за недоведеністю вчинення [PERSON] кримінальних правопорушень. Запорізький апеляційний суд ухвалою від 03 жовтня 2019 року вирок Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 06 червня 2019 року щодо [PERSON] змінив у частині підстав виправдання з п. 2 ч. 1 ст. 373 на п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК, оскільки не доведено, що в його діяннях є склади кримінальних правопорушень. Постановою Верховного Суду від 27 квітня 2020 року вирок Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 06 червня 2019 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 03 жовтня 2019 року у кримінальному провадженні щодо [PERSON] залишено без змін, а касаційну скаргу прокурора без задоволення. Таким чином, період перебування позивача під кримінальним переслідуванням становить з 17 литсопада 2016 року (дата повідомлення про підозру) по 03 жовтня 2019 року (набрання законної сили випровдувального рішення), що загалом складає 34 повних місяців та 17 днів. Аналогічним чином (без урахування часу касаційного оскарження судових рішень) визначено період перебування особи під кримінальним переслідуванням Верховним Судом у постанові від 20.03.2019 року у справі № 727/9472/2019. Положеннями статті 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до ч. 2 ст. 1176 ЦК України право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. В межах спірних відносин таким законом є Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі Закон). Механізм застосування положень вказаного Закону визначено Положенням про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженим наказом Міністерства юстиції, Генеральної прокуратури та Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року № 6/5/3/41, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 06 березня 1996 року за № 106/1131 (зі змінами та доповненнями) (далі - Положення). Відповідно до ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства, - відшкодовується у повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду. Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема, у випадку постановлення виправдувального вироку суду (п. 1 ст. 2 Закону «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду»). Згідно зі статтею 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» у наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами дізнання чи досудового слідства, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», розмір сум, які передбачені п. 1 ст. 3 цього Закону і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади), за час відбування кримінального покарання чи виправних робіт як адміністративного стягнення. Відповідно до розпорядження № 369-к від 28.11.2016 року «Про відсторонення від посади директора комунального підприємства «Автогосподарство» Запорізької обласної ради [PERSON] » на виконання ухвали Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 21.11.2016 року, [PERSON] відсторонено від посади строком до 22.12.2016 року. Розпорядженням № 403-к від 29.12.2016 року «Про відсторонення від посади директора комунального підприємства «Автогосподарство» Запорізької обласної ради [PERSON] » на виконання ухвали Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 22.12.2016 року, [PERSON] відсторонено від посади строком до 16.01.2017 року. Розпорядженням № 37-к від 13.02.2017 року «Про відсторонення від посади директора комунального підприємства «Автогосподарство» Запорізької обласної ради [PERSON] » на виконання ухвали Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 30.01.2017 року, [PERSON] відсторонено від посади строком до 17.02.2017 року. Розпорядженням № 51-к від 24.02.2017 року «Про відсторонення від посади директора комунального підприємства «Автогосподарство» Запорізької обласної ради [PERSON] » на виконання ухвали Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 20.02.2017 року, [PERSON] відсторонено від посади строком до 20.04.2017 року. Таким чином, матеріалами справи підтверджено обставини відсторонення позивача від посади у період з 21.11.2016 року по 20.04.2017 року. Згідно довідки КП «Універс» ЗОР, яке є правонаступником КП «Автогосподарство» ЗОР, [PERSON] нараховано наступні доходи: -серпень 2016 року - заробітна плата: 13 937 гривень 40 копійок, премія до свята: 250 гривень; вересень 2016 року - заробітна плата: 13 937 гривень 40 копійок, жовтень 2016 року - заробітна плата: 13 753 гривень 40 копійок, премія до свята: 746 гривень, матеріальна допомога: 13 937 гривень 40 копійок; листопад 2016 року - 10 812 гривень 01 копійок. Кількість робочих днів у вересні 2016 року - 22, у жовтні 2016 року - 20. Середньоденна заробітна плата за вересень - жовтень 2016 року складає 677,07 грн. (13937,40 + 13753,54 + 746,00) - (22 + 20) = 677,07). Розмір матеріальної шкоди, що було спричинено у зв`язку із відстороненням від посади становить 69061 гривень 14 копійок (677,07 грн х 102 робочих днів = 69061,14 грн.). Вирішуючи вимоги про відшкодування моральної шкоди, суд виходить з таких обставин. Стаття 16 ЦК України називає відшкодування моральної шкоди серед загальних способів захисту цивільних прав та інтересів. Згідно ч. 1 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Конституцією України, а саме ст. 56, передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Стаття 1167 ЦК України встановлює особливий режим відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури та суду. Акти правоохоронних органів та суду, незаконність яких може привести до виникнення деліктного зобов`язання, визначені у ЦК вичерпним чином. Так, відповідно до ч. 1 ст. 1176 ЦК України, спеціальний делікт виникає у відношенні фізичної особи внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових чи службових осіб органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду. Відповідно до ч. 6 ст. 1176 ЦК України, шкода завдана фізичній особі або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Статтею 1173 ЦК України визначено, що шкода завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Порядок відшкодування шкоди встановлюється законом «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», де п. 1 ст. 1 п. 5 ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» від 01.12.1994 року підлягає відшкодуванню шкода завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. Статтею 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури та суду», моральною шкодою є страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Згідно п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди (немайнової) шкоди» відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Враховуючи наведені вище норми закону, які регулюють виниклі між сторонами правовідносини, право на відшкодування моральної шкоди виникає внаслідок порушення права особи. Відповідно до статті 13 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду" питання про відшкодування моральної шкоди у зазначених випадках та її розмір вирішується за заявою громадянина ухвалою суду першої інстанції, який розглядав кримінальну справу або якому вона мала бути підсудна. Розмір моральної шкоди в цих випадках визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина під слідством чи судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом. Відшкодування моральної шкоди в цих випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету, незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду. Отже, межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються у розмірі співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування. Такого ж висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 02 грудня 2015 року № 6-2203цс15, з яким погодився і Верховний Суд в своїх численних постановах. Заявляючи вимоги про стягнення моральної шкоди у більшому розмірі позивач не надав доказів наявності обставин, які були б для суду підставами для визначення розміру моральної шкоди у розмірі більшому ніж встановлено вказаною нормою закону. Аналогічні роз`яснення надані й в абз. 2 п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди». Відповідно до ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» у 2021 році установлено мінімальну заробітну плату у місячному розмірі: з 1 січня - 6000 гривень. Відтак, саме виходячи із вищевказаного розміру мінімальної заробітної плати слід обчислювати розмір моральної шкоди відповідно до вимог ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». З урахуванням зазначеного розмір відшкодування моральної шкоди на користь [PERSON] , який гарантовано державою, на час розгляду справи судом становить 207 400 гривень, який розраховано наступним шляхом: (34 повних місяців * 6000 грн.) + (17 днів*6000/30). Отже, розмір моральної шкоди, що підлягає компенсації позивачеві, становить 207 400 гривень. Суд вважає необґрунтованими посилання позивача на такі обставини, що на його думку дозволяють збільшити встановлений вищевказаними положеннями Закону розмір компенсації за заподіяння моральної шкоди, визначеної позивачем у позовній заяві у розмірі 622 260 грн., з огляду на таке. Пунктом 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» питання про відшкодування моральної шкоди у зазначених випадках та її розмір визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина під слідством чи судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом. Відшкодування моральної шкоди в цих випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету, незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду. Зокрема, позивач в обґрунтування позову, послався на те, що моральна шкода була спричинена йому внаслідок незаконного перебуванням під слідством, тянара можливого притягнення до кримінальної відповідальності, окрім загальних негативних душевних хвилювань особи, яка перебуває під кримінальним переслідуванням, останній обґрунтовує погіршенням здоров`я та приниженням честі, гідності й ділової репутації. Водночас, доводи про те, що внаслідок притягнення до кримінальної відповідальності погіршився стан здоров`я позивача є недоведеними, оскільки у матеріалах справи відсутні будь-які медичні висновки на підтвердження причинно-наслідкового зв`язку між виникненням захворювань та перебуванням під кримінальним переслідуванням. Тобто, достатні докази наявності причинно-наслідкового зв`язку між погіршенням стану здоров`я позивача та діями працівників правоохоронних органів у розумінні ЦПК України відсутні. Ураховуючи викладене, будь-яких мотивів та підстав на підтвердження завдання позивачу моральної шкоди в розмірі 622 260 грн., у позові не наведено. Отже, і відсутні належні обґрунтування вищенаведеного розміру заподіяної моральної шкоди. Таким чином, в даному випадку відсутні підстави для визначення компенсації моральної шкоди у розмірі, більшому ніж передбачено Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Також суд приходить до висновку, що завдана позивачеві моральна шкода має бути відшкодована за рахунок державного бюджету. Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого само врядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, визначено Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845 (у редакції від 30 січня 2013 року) (далі - Порядок). Відповідно до пунктів 35, 38 цього Порядку Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що провадить оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, органу прокуратури або суду. Безспірне списання коштів державного бюджету здійснюється Казначейством за рахунок і в межах бюджетних призначень, передбачених у державному бюджеті на зазначену мету. За приписами статті 176 ЦК України юридичні особи, створені державою, не відповідають за зобов`язаннями держави. Відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, провадиться з Державного казначейства України за рахунок Державного бюджету України. Зважаючи на те, що обов`язок з відшкодування шкоди, завданої внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, за ст.1176 ЦК України покладається на державу, а не на прокуратуру чи Казначейську службу, то і моральна шкода та судові витрати мають бути компенсовані позивачеві за рахунок держави, а не за рахунок відповідних юридичних осіб. За вказаних обставин визначений судом розмір моральної шкоди підлягає стягненню з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом списання у безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України. Що стосується доводів представника Головного управління Державної казначейської служби України у Запорізькій області про те, що вони не є належними відповідачами по справі суд зазначає наступне. Згідно з правовою позицією Верховного Суду, викладеною ним у постанові від 24 лютого 2021 року у справі № 490/5121/17, держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина перша статті 167 ЦК України). Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України). Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України). Державу представляють відповідні органи державної влади в межах їх компетенції через свого представника (частина четверта статті 58 ЦПК України). Отже, у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11 (провадження № 12-161гс18), від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц (постанова № 14-316цс19), від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц (провадження № 14-447цс19). Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган. Саме такий висновок сформульовано у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515цс19). Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року в справі 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18) вказано, що кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першо статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Резолютивні частини рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання. Тобто кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. Крім того, вирішуючи позовну вимогу про відшкодування сум, сплачених позивачем у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги суд виходить з наступного. Відповідно до п. 10 ч. 3 Положення про застосування Закону, громадянинові також підлягають поверненню суми, сплачені у зв`язку з наданням юридичної допомоги, сплачені адвокату за участь у справі, написанні касаційної скарги, а також понесені ним в рахунок оплати витрат адвоката у зв`язку з поїздками у справі до касаційної та наглядової інстанції. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. При визначенні обґрунтованого розміру беруться до уваги такі фактори як обсяг, час роботи, необхідність виїзду у відрядження, характер, тривалість професійних відносин адвоката з клієнтом, професійний досвід, репутація тощо. Отже склад і розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги належить до предмета доказування по справі. На підтвердження понесених витрат, сплачених у зв`язку з наданням правової допомоги позивач повинен надати договір про надання правової допомоги, документи на підтвердження проведення сплати гонорару та інших пов`язаних витрат, акт прийому-передачі послуг, розрахунок розміру гонорару. На підтвердження цих обставин позивачем надано: договір на надання юридичних послуг від 27.10.2016 року, укладеного з адвокатом Семеновим М.В.; додаткова угода до договору про надання юридичних послуг від 17.11.2016 року; акти приймання-передачі послуг від 15.02.2017 року на суму 18 000 грн, 30.12.2017 року на суму 17 500 грн, 20.07.2018 року, на суму 1 500 грн, 07.06.2019 року на суму 18 000 грн, 04.10.2019 року на суму 2 000 грн, 27.04.2020 року на суму 1500 грн; журнали судових засідань на підтвердження участі адвоката в судових засіданнях. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України, виртати за надану професійну правову допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено. Отже, позовні вимоги в частині стягнення вартості наданих правничої допомоги підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.Оскільки позивач є таким, що звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 13 частини другої статті 3 Закону України «Про судовий збір», а суд дійшов висновку про ухвалення у справі рішення на його користь, необхідно вирішити питання, щодо судових витрат, пов`язаних з розглядом справи у суді першої інстанцій в розмірі 3 364,61 грн., які слід стягнути з Державного бюджету України на користь Державної судової адміністрації України.

Outcome: partial