Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-13 00:00:00

[PERSON] пред'явила в суді позов до Михайлівської сільської ради Шаргородського району Вінницької області про визнання права власності на майно в порядку спадкування за заповітом. У обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначила, що [INFO] помер її батько - [PERSON], який по день смерті проживав та був зареєстрований в [ADDRESS]. Після смерті батька залишилося спадкове майно, яке складається, в тому числі, із житлового будинку з господарськими будівлями, що знаходиться по [ADDRESS], спадкоємцем за заповітом якого є вона. Спадщину вона прийняла шляхом подачі заяви до Шаргородської державної нотаріальної контори про прийняття спадщини. Разом з тим, отримати свідоцтво про право на спадщину на житловий будинок не має можливості, оскільки державним нотаріусом Шаргородської державної нотаріальної контори їй було відмовлено в оформленні спадщини через відсутність правовстановлюючого документа на спадковий житловий будинок, що є перешкодою для оформлення спадкових прав на вказаний будинок. [PERSON] просить визнати за нею право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті [INFO] її батька - [PERSON] на житловий будинок під літерою "А" загальною площею 83,7 м. кв., в тому числі житловою площею 62,0 м. кв. з прибудовою "а", прибудовою "а1", ганком "а2", сараєм "Б", гаражем прибудовою "Б1", погрібом "В", огорожею "1-3", який знаходиться на [ADDRESS]. У судове засідання позивач [PERSON] не з'явилася. До суду надійшла заява про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує (а.с.35). Представник відповідача - Михайлівської сільської ради Шаргородського району Вінницької області в судове засідання не з'явився, але від Михайлівського сільського голови Канонишена Ю.С. поступила заява про розгляд справи у відсутності представника сільської ради. Позовні вимоги визнає (а.с.34). За вказаних обставин, суд проводить розгляд справи у відсутності сторін без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу за правилами ч.2 ст.197 ЦПК України. Вирішуючи спір, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER], виданим Михайлівською сільською радою Шаргородського району Вінницької області 12.04.2001 року (а.с.7). Відповідно до заповіту, посвідченого секретарем Михайлівської сільської ради Шаргородського району Вінницької області 07 травня 1996 року за реєстром № 43, [PERSON] заповів своїй дочці [PERSON] все майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося і взагалі все те, що буде належати йому, і на що він буде мати право по закону (а.с.51). На день смерті [PERSON] вказаний заповіт не змінено і не відмінено (а.с.52). [PERSON] по день смерті, що сталася [INFO], постійно проживав та був зареєстрований в [ADDRESS], що підтверджується довідкою, виданою виконкомом Михайлівської сільської ради Шаргородського району Вінницької області за № 2006 від 08.12.2017 року (а.с.38). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, яка складається у тому числі із житлового будинку з господарськими будівлями, що розташований по [ADDRESS]. Спадкоємцем майна померлого [PERSON] за заповітом є його дочка - [PERSON], яка прийняла спадщину шляхом подачі заяви до Шаргородської державної нотаріальної контори про прийняття спадщини. Факт родинних відносин між спадкодавцем та спадкоємцем підтверджується свідоцтвом про народження [PERSON] серії [NUMBER], виданим Михайлівською сільською радою Шаргородського району Вінницької області 30.03.1966 року та свідоцтвом про шлюб [PERSON] з [PERSON] серії [NUMBER], виданим Михайлівською сільською радою Шаргородського району Вінницької області 04.08.1984 року (а.с. 5,6). Із технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок по [ADDRESS] вбачається, що свідоцтво про право власності на домоволодіння в матеріалах технічного паспорту відсутнє (а.с.9 - 12). Відповідно до довідки виконкому Михайлівської сільської ради Шаргородського району Вінницької області від 08.12.2017 року № 2006, житловий будинок в [ADDRESS], дійсно належить [PERSON] на підставі рішення Шаргородського райвиконкому № 244 від 22.10.1987 року (а.с.38). Згідно довідки КП "Могилів - Подільське МБТІ" від 26.10.2017 року за № 462 право власності на домоволодіння по [ADDRESS] не зареєстроване ( а.с. 13). З довідки виконкому Михайлівської сільської ради Шаргородського району Вінницької області від 08.12.2017 року за №2007 вбачається, що за житловим будинком в [ADDRESS] рахується земельна ділянка орієнтовною площею 0,43 га , виділена для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд та ведення особистого селянського господарства (підстава - по господарська книга №5, особовий рахунок [NUMBER]) (а.с.39). На зазначеній земельній ділянці знаходиться спадковий будинок. Постановою державного нотаріуса Шаргородської державної нотаріальної контори Хлапоніна О.О. від 09.11.2017 року позивачеві [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті батька на житловий будинок, що знаходиться в [ADDRESS] відмовлено. Підставою для відмови у вчиненні нотаріальної дії є відсутність правовстановлюючого документу на житловий будинок (а.с.14). Із висновку СОД Грембовського В.А. від 20.11.2017 року про вартість житлового будинку [ADDRESS] вбачається, що спадкове домоволодіння складається із житлового будинку, загальною площею 83,7 м.кв. з господарськими будівлями та спорудами, загальна вартість нерухомого майна становить 38660 грн. ( а.с. 15). Таким чином, факт належності спадкодавцю [PERSON] на праві власності житлового будинку по [ADDRESS] підтверджений вище зазначеними письмовими доказами, дослідженими і перевіреними судом. При вирішенні даного спору суд враховує норми цивільного законодавства, які діяли на час виникнення права у спадкодавця [PERSON] на момент закінчення будівництва, зокрема зміну редакції ч. 4 ст. 331 і ч. 4 ст. 334 ЦК України та інших норм цивільного законодавства, положення ЦК України 1963 року, Закону України " Про власність", ЗУ від 07.12.1990 року "Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування" ЗУ від 25.12.1974 року "Про державний нотаріат", постанову Ради Міністрів УРСР від 11.03.1985 року № 105 " Про порядок обліку житлового фонду в Українські РСР", Вказівки по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими ЦСУ СРСР 13.04.1979 року за № 112/5, Вказівки по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджені ЦСУ СРСР 12.05.1985 року № 5 - 24. За змістом зазначених нормативних актів питання узаконення будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги відносилось до компетенції місцевих рад, а виникнення права власності на житлові будинки не залежало від державної реєстрації цього права. Відповідно до п.62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої наказом МЮ Української РСР від 31.10.1975 року за № 45/5, підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року, і записи в них визнавалися в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності на нерухоме та рухоме майно. Згідно з Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах, селищах міського типу УРСР, затвердженої заступником Міністра комунального господарства УРСР 31.01.1966 року, погодженої з заступником Голови Верховного Суду УРСР 15.01.1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13.12.1995 року за № 56 вбачається, що державній реєстрації підлягали лише будинки та домоволодіння в межах міст і селищ міського типу. Будинки та домоволодіння в селах державній реєстрації не підлягали. На виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 11.03. 1985 року № 105 у 1985 - 1988 роках сільськими, селищними, районними радами народних депутатів ухвалювалося рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських книг сільських, селищних Рад із додатками списків громадян, яким ці будинки належали. Рішенням виконавчого комітету Шаргородської районної ради народних депутатів Вінницької області від 22.10.1987 року № 244 "Про забезпечення державного обліку житлового фонду в селах району зобов'язано виконкоми сільських рад забезпечити проведення первинного обліку житлового фонду громадян, що мають житлові будинки на праві особистої власності в селах району. На час проведення інвентаризації житлового фонду в селах Шаргородського району Вінницької області [PERSON] був головою двору, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], до складу якого входить і житловий будинок, 1973 року забудови, що підтверджується даними погосподарських книг. Відповідно до довідки виконавчого комітету Михайлівської сільської ради Шаргородського району Вінницької області від 08.12.2017 року № 2006, житловий будинок в [ADDRESS], дійсно належить [PERSON] на підставі рішення Шаргородського райвиконкому № 244 від 22.10.1987 року (а.с.38). Таким чином, на день смерті [PERSON] його право власності на житловий будинок по [ADDRESS] було набуто та посвідчено у порядку, передбаченому діючим на той час законодавством, а тому зазначений житловий будинок з господарськими будівлями входить до складу спадщини після його смерті. Встановленим судом фактам відповідають цивільні правовідносини, які регламентують порядок набуття права власності на спадкове майно і регулюються ст.ст. 13, 41, 55 Конституції України, статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, п.1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 524, 525, 526, 548, 549 ЦК УРСР. Відповідно до ст.13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб'єкти права власності рівні перед законом. Згідно з ст.ст. 41, 55 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються законом. Кожен має право будь - якими не забороненими законом способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому, в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі "Спорронг і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Новоселецький проти України" від 11 березня 2003 року, "Федоренко проти України" від 1 червня 2006 року). Приписами п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов'язків … має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Так, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-яку заяву, що стосується його прав і обов'язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі "Голден проти Сполученого королівства") та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції). Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом… Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За загальними положеннями про спадкування за ЦК УРСР 1963 року, зокрема згідно з ч.ч.1,2 ст. 524 ЦК УРСР, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця (ст. 525 ЦК УРСР). Місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (ст.526 ЦК УРСР). Статтею 548 ЦК УРСР передбачено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до ст. 549 ЦК УРСР, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчиненні протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Позивач [PERSON] спадщину після смерті батька - [PERSON] прийняла, шляхом подачі заяви до Шаргородської державної нотаріальної контори про прийняття спадщини. За вказаних обставин суд приходить до висновку, що право [PERSON] на отримання у власність спадкового майна порушено і підлягає судовому захисту. При цьому, до вказаного висновку суд прийшов, виходячи не тільки із вимог національного законодавства України, а і з висновків Європейського Суду з прав людини, викладених у рішенні у справі "Бочаров проти України" від 17.03.2011 року (остаточне - 17.06.2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що "Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом" (див. рішення від 18.01.1978 року у справі "Ірландія проти Сполученого Королівства"). Проте, таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі "Салман проти Туреччини")".

Outcome: approved