Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-01 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання договору позики та договору іпотеки недійсними, мотивуючи свої вимоги тим, що 20 січня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір позики, посвідчений Приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Писаренко Є.С. та зареєстрованим в реєстрі за №151 за яким було передано грошові кошти у розмірі 1 800 000 гривень зі строком повернення у повному обсязі не пізніше 20 травня 2015 року. Також 20 січня 2015 року між [PERSON], [PERSON] та [PERSON] був укладений Договір іпотеки квартири [ADDRESS] загальною площею 45,7 кв.м., житловою площею 28,6 кв.м., посвідчений Приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Писаренко Є.С. та зареєстрованим в реєстрі за №152, що укладений у якості забезпечення Договору позики від 20 січня 2015 року. Позивач вважає, що вищезазначений Договір позики має бути визнаний недійсним, оскільки укладений з порушенням вимог чинного законодавства України, а саме його було укладено проти волі Позивача внаслідок застосування до неї психичного тиску з боку Відповідача. Також Позивач вважає, що Іпотечний договір має бути визнаний недійсним, оскільки укладений з порушенням вимог чинного законодавства України, а саме без дозволу органів опіки та піклування, так як в квартирі [ADDRESS] , який є предметом іпотеки на момент укладання Договору була зареєстрована неповнолітня донька [PERSON] - [PERSON], 2013 року народження. Тобто, нотаріус не мав права посвідчувати укладений між сторонами даний Іпотечний договір, тому, що такі дії прямо порушували право на житло неповнолітньої дитини. Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовну заяву та просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Представник відповідача у судове засідання з'явився та просив відмовитиу задоволені позову, оскільки він не обґрунтований. Треті особи в судове засідання не з'явились, належним чином про дату та місце судового засідання повідомлялись, про причини неявки суд не повідомили. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази в їх сукупності, вислухавши пояснення представників сторін, свідків, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 20 січня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] з іншої сторони, було укладено Договір позики, посвідчений Приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Писаренко Євгеном Сергійовичем та зареєстрованим в реєстрі за №151 за яким [PERSON] було передано грошові кошти [PERSON] у розмірі 1 800 000 гривень 00 копійок зі строком повернення у повному обсязі до 20 травня 2015 року (а.с.61). З метою забезпечення зобов'язань за вищевказаним Договором позики 20 січня 2015 року між [PERSON], [PERSON] та [PERSON] був укладений Іпотечний договір, посвідчений Приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Писаренко Є.С. та зареєстрованим в реєстрі за №152 за яким [PERSON], [PERSON] передають в іпотеку [PERSON] квартиру [ADDRESS] загальною площею 45,7 кв.м., житловою площею 28,6 кв.м. (а.с.8-11). Як вбачається з копій документів, на підставі яких укладався Іпотечний договір, які були направлені на виконання ухвали суду про витребування доказів, до матеріалів справи залучено заяву [PERSON] від 20 січня 2015 року про зняття доньки [PERSON] з реєстрації місця проживання у звязку з вибуттям за адресою [ADDRESS] (а.с.121). Також нотаріусом відповідно до вимог Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012, № 296/5 в редакції що діяла на день укладення угоди було отримано довідку за формою №1 про кількість зареєстрованих осіб. Відповідно до інформації викладеної у довідці, за адресою квартира [ADDRESS], було зареєстровано дві особи [PERSON] та [PERSON] (а.с.12). Також згідно п. 1.6.2. Договору іпотеки Іпотекодавцями гарантовано що «на предмет іпотеки не мають права користування малолітніми або неповнолітніми дітьми». Нерухоме майно, що було передано в іпотеку належить на праві приватної власності [PERSON] та [PERSON], інших зареєстрованих майнових прав не має, також сам Позивач не надав належних доказів щодо майнових прав на майно що було передано в іпотеку. Відповідно до ст.2 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» - «бездомність - соціальне становище людини, зумовлене відсутністю в неї будь-якого житла, призначеного та придатного для проживання; - бездомна особа - особа, яка перебуває у соціальному становищі бездомності. До бездомних осіб належать безпритульні особи та особи, які мають притулок; - безпритульна особа - повнолітня особа, яка проживає на вулиці, в парках, підвалах, під'їздах будинків, на горищах, об'єктах незавершеного будівництва, в інших місцях, непризначених та непридатних для проживання, у тому числі жилих приміщеннях, що перебувають в аварійному стані; - безпритульні діти - діти, які були покинуті батьками, самі залишили сім'ю або дитячі заклади, де вони виховувалися, і не мають певного місця проживання; - діти-сироти - діти, в яких померли чи загинули батьки; - діти, позбавлені батьківського піклування, - діти, які залишилися без піклування батьків у зв'язку з позбавленням їх батьківських прав, відібранням у батьків без позбавлення батьківських прав, визнанням батьків безвісно відсутніми або недієздатними, оголошенням їх померлими, відбуванням батьками покарання в місцях позбавлення волі та перебуванням їх під вартою на час слідства, розшуком їх органами внутрішніх справ, пов'язаним з ухиленням від сплати аліментів та відсутністю відомостей про їх місцезнаходження, тривалою хворобою батьків, що перешкоджає їм виконувати свої батьківські обов'язки, а також підкинуті діти, діти, батьки яких невідомі, діти, від яких відмовилися батьки, та безпритульні діти;» Суд критично відноситься до посилань позивача на порушення ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», оскільки позивачем не надано жодного доказу що підтверджував би що дитина є чи була на момент укладення оскаржуваного договору безпритульною, отже дія норм вказаного закону на дані правовідносини не розповсюджується. Також суд вважає за необхідне зазначити що оскаржуваний договір іпотеки який укладено між [PERSON], [PERSON] та [PERSON] був посвідчений Приватним нотаріусом Одеського міського нтаріального округу Писаренко Євгеном Сергійовичем та зереєстрованим в реєстрі за №152 відповідно до вимог ст. 54 Закону України «Про нотаріат» нотаріуси та посадові особи органів місцевого самоврядування, які вчиняють нотаріальні дії, посвідчують угоди, щодо яких законодавством встановлено обов'язкову нотаріальну форму, а також за бажанням сторін й інші угоди. Нотаріуси або посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, перевіряють, чи відповідає зміст посвідчуваної ними угоди вимогам закону і дійсним намірам сторін. Нотаріуси або посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, у своїй діяльності керуються законами України, постановами Верховної Ради України, указами і розпорядженнями Президента України, постановами і розпорядженнями Кабінету Міністрів України, наказами Міністра юстиції України, нормативними актами обласних, Київської міської державної адміністрації. Відповідно до ч.3 ст.17 Закону України «Про охорону дитинства», батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. Відповідно до ч.1 ст.6 Закону України «Про іпотеку», у разі обмеження правомочності розпорядження нерухомим майном згодою його власника або уповноваженого органу державної влади чи органу місцевого самоврядування така ж згода необхідна для передачі цього майна в іпотеку. Тобто, уповноваженим органом державної влади в даному випадку є орган опіки та піклування. Також необхідно зазначити, що обов'язок щодо забезпечення прав неповнолітніх осіб при укладанні правочинів покладено на батьків, які на момент укладання Договору Іпотеки були зобов'язанні повідомити про реєстрацію місця проживання, якщо така була, неповнолітньої дитини. Суду не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що на час укладання іпотечного договору між сторонами у спірній квартирі була зареєстрована та проживала неповнолітня донька позивачки. Щодо визнання недійсним Договору позики від 20 січня 2015 року, слід заначити наступне. Ст.1. Закону України, від 02.09.1993, № 3425-XII "Про нотаріат" визначає, що нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов'язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Відповідно до ст. 44 Закону України, від 02.09.1993, № 3425-XII "Про нотаріат" нотаріус зобов'язаний встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину. Встановлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін. П.1., гл.4, Наказу Мінюст України від 22.02.2012, № 296/5 "Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України" встановлено, що дієздатність громадянина, що звернувся за вчиненням нотаріальної дії, перевіряється нотаріусом на підставі наданих документів, передбачених статтею 43 Закону від 02.09.1993, № 3425-XII "Про нотаріат", що підтверджують його вік, а також на підставі переконаності нотаріуса в результаті проведеної розмови та роз'яснення наслідків вчинення нотаріальної дії у здатності цієї особи усвідомлювати значення цієї нотаріальної дії, її наслідків та змісту роз'яснень нотаріуса, а також відповідності волі і волевиявлення особи щодо вчинення нотаріальної дії. Згідно до п.21. Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК ( 435-15 )), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов'язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім'ї, родичів тощо або їх майна. Відповідних доказів щодо таких дій позивачем не надано. Заява позивача про вчинення кримінального правопорушення від 20 січня 2015 року таким доказом бути не може, оскільки відстутні докази того, що в подальшому проведено відповідні процесуальні дії та опитані свідки, наявний вирок суду, що набув законної дії або надані інші докази на факт вчинення психичного тиску. Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ст.204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно наявних у матеріалах справи доказів, Договір позики від 20 січня 2015 року за яким було передано грошові кошти та Договір іпотеки квартири [ADDRESS] загальною площею 45,7 кв.м., житловою площею 28,6 кв.м., посвідчені Приватним нотаріусом Одеського міського нтаріального округу Писаренко Євгеном Сергійовичем та зереєстрованими в реєстрі за № 151 та №152, були укладені та посвідчені нотаріусом відповідно до норм чинного законодавства України, а правові підстави для визнання їх недійсними - відсутні. Суд не приймає як доказ на підтвердження позовних вимог, пояснення свідків [PERSON] та [PERSON], які є сусідами позивачки, оскільки вони пояснили, що [PERSON] продовжують проживати у квартирі яка є предметом іпотеки, їм відомо про борги, однак вони не були присутні при укладанні оспорюваних договорів. Згідно зі ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невиконання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Положеннями ч. 1 ст. 11 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Суд вважає за необхідне зазначити, що розгляд і вирішення справ в судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (ч. 1-3 ст. 10 ЦПК України). З урахуванням вищевказаного, оцінивши встановлені по справі обставини у всій їх сукупності, суд вважає що у задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання договору позики та договору іпотеки недійсними, необхідно відмовити.

Outcome: dismissed