Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-25 00:00:00

У квітні 2017 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про надання дозволу на виїзд за межі України неповнолітньої дитини без згоди та супроводу другого з батьків, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: орган опіки та піклування виконавчого комітету Родинської міської ради Донецької області. В обґрунтування позовних вимог позивачка послалась на те, що з 10 жовтня 2015 року перебуває у шлюбі із [PERSON], зареєстрованому відділом державної реєстрації актів цивільного стану Вугледарського міського управління юстиції у Донецькій області, актовий запис № 186. Від шлюбу мають неповнолітню дитину - сина [PERSON], [INFO], який мешкає разом із нею та знаходиться на її утриманні. Шлюбні відносини з відповідачем фактично припинені з жовтня 2016 року, позовна заява про розірвання шлюбу знаходиться на розгляді Красноармійського міськрайонного суду Донецької області. У зв'язку з прийняттям Тимчасового порядку контролю за переміщенням осіб, транспортних засобів та вантажів (товарів) через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей, вона не має можливості в'їжджати та виїжджати в район проведення антитерористичної операції на неконтрольовану територію України через лінію зіткнення у межах Донецької області, а також переміщуватися до будь-якого міста України та на тимчасові поїздки до Російської Федерації, АР Крим разом із дитиною без відповідного дозволу батька. У період шлюбу відповідач надавав їй такий дозвіл, що підтверджується відповідною заявою від 22.04.2016р., посвідченою приватним нотаріусом Красноармійського міського нотаріального округу Донецької області. Але у теперішній час після фактичного припинення шлюбних відносин відповідач відмовляється звернутися до нотаріуса для надання такого дозволу. Він постійно проживає в м. Донецьку, де працює, на територію, підконтрольну українській владі, не виїжджає, безпідставно не надає згоди на виїзд дитини за межі України з метою відвідування родичів, відпочинку та оздоровлення малолітнього сина, не надаючи жодних вагомих аргументів. Позивачка вважає, що така позиція її колишнього чоловіка і батька неповнолітньої дитини шкодить його інтересам та не сприяє його всебічному та гармонійному розвитку. Син дуже малий, і коли їй потрібно виїхати за межі України, вона не може залишити дитину. Короткочасний виїзд сина за межі України ніяким чином не вплине на можливість батька спілкуватися з дитиною, приймати участь у його вихованні. Кожна поїздка з дитиною матиме на меті вирішення нагальних прав, а також буде здійснюватися для оздоровлення і відпочинку дитини на короткий термін, без мети постійного проживання за межами України. Жодні права батька, встановлені чинним законодавством України, в тому числі на побачення з дитиною, порушуватись не будуть. На підставі наведеного позивачка просила надати їй дозвіл на багаторазові тимчасові виїзди та в'їзди в зону проведення антитерористичної операції, на переміщення через та вздовж лінії зіткнення у межах Донецької та Луганської областей, а також на переміщення до будь-якого міста України, та на тимчасові поїздки до РФ, АР Крим, за межі території України неповнолітнього [PERSON], [INFO], у її супроводі без згоди та супроводу батька [PERSON] на строк до досягнення дитиною 16-річного віку, а також дозволити їй без згоди батька дитини оформити документи для тимчасового виїзду неповнолітні дитини за межі України з метою оздоровлення та для туристичних поїздок. Позивачка в судове засідання не з'явилась, надала заяву, в якій підтримала позовні вимоги, просила справу розглянути за її відсутність (а.с.22). В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав позовні вимоги, суду пояснив, що його дочка [PERSON] від шлюбу із [PERSON] має дитину [PERSON], [INFO], які на теперішній час проживають разом із ним та його дружиною в м. Родинське Донецької області. У квітні 2017 року шлюб між подружжям [PERSON] було розірвано в судовому порядку. Близько 9 місяців відповідач не мешкає разом із родиною, проживає в м. Донецьку, який на теперішній час не контролюється українською владою. Під час знаходження у шлюбі відповідач давав дозвіл на виїзд дитини на територію РФ та в АР Крим, але після фактичного припинення шлюбних відносин змінив своє ставлення до цього питання, на пропозиції надати такій дозвіл починає з'ясовувати, яку вигоду він мати. Позивач має намір вивезти дитину в АР Крим для оздоровлення, в м. Донецьк, де мешкають її рідний брат та друзів, а також на територію РФ, де мешкають двоюрідні сестри та кумів позивача для їх відвідування на 1-2 тижня. Залишити дитину вдома та виїхати самій позивач не в змозі, оскільки дитина є ще досить маленькою, і вона пригодовує його грудьми. Його онук здоровий, будь-яких медичних показань для лікування його в АР Крим або в інших державах немає. Його син - дядько дитини, що мешкає в м. Донецьку, позбавлений можливості приїхати в м. Родинське, де мешкають його батьки та сестра з племінником, так як йому заборонений в'їзд на територію України, тому позивач хотіла б сама відвідувати свого брата в м. Донецьку. Відповідач в судове засідання не з'явився, просив справу розглянути за його відсутності, надав письмові заперечення проти позову. За думкою відповідача позивачкою не надано жодного належного доказу про наявність порушених, невизнаний або оспорюваних прав, свобод чи інтересів відносно неї або дитини. Позивачка жодного разу не зверталась до нього з питання видачі дозволу самостійно пересуватись з дитиною через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей, в'їжджати/виїжджати в зону АТО, а також переміщуватись до будь-якого міста України та тимчасові поїздки до РФ, АР Крим, за межі України для відвідування родичів, відпочинку та оздоровлення дитини. При зверненні позивача до суду має місце підміна нотаріуса судом для вирішення цієї проблеми, що за думкою відповідача, є підставою для відмови в задоволенні позову. Тобто ніякого досудового порядку вирішення питання щодо надання дозволу на виїзд сина позивачем із ним не проводилось. Крім того, позивачкою не надано жодних доказів наявності будь-яких родичів у їх сина в зазначених місцях для багаторазових поїздок, обґрунтованої необхідності оздоровлення дитини в зазначених місцях та відповідних письмових доказів з цього питання, підстав та необхідності для перетинання через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей, виїжджати/в'їжджати в зону АТО синочку, якому тільки виповнився один рік, де проходять активні бойові дії, що ставлять під загрозу його життя та здоров'я, не вказані підстави та строк виїзду дитини за межі України та до РФ. З позовної заяви не вбачається, до якої країни і на який час має наміри виїхати його син разом із позивачем. Він як батько побоюється, що позивач буде мати змогу вивезти дитину та сховати її від нього, через що він не зможе бачитись із сином, допомагати йому та не буде знати про його місце знаходження. Основною метою позивача щодо вирішення питання стосовно виїзду дитини в судовому порядку є створення перешкод для спілкування його з дитиною. Посилання позивача на те, що він постійно мешкає у м. Донецьку та після фактичного припинення шлюбних відносин на підконтрольну українській владі територію не виїжджає, не відповідає дійсним обставинам справи. Безпосередньо для вирішення сімейних питань, ініційованих позивачем, він брав участь у судових засіданнях у 2016 році в Красноармійському міськрайонному суді Донецької області про стягнення аліментів, сплачував аліменти за місцем свого проживання та відвідував ВДВС у м. Курахове, неодноразово приїжджав з Мар'їнського району для відвідування свого сина у м. Родинське, однак позивач не надавала можливості для зустрічей, у зв'язку з чим він 14 квітня 217 року був змушений звернутися на особистий прийом до органів опіки та піклування у м. Родинске з відповідною заявою. Він виконує свої батьківські обов'язки, позивач же порушує його права як батька і уникає спілкування із ним. Позивачем в своїй позовній заяві не зазначено, в яку конкретно країну світу і на який час необхідний виїзд дитини, що передбачено законодавством з цього питання. До того ж сучасна судова практика вирішує питання про надання дозволу для виїзду дитини без згоди батька лише на певний строк та з певною ціллю, тобто рішення суду має одноразовий характер для конкретної поїздки. Також при зверненні до суду необхідно довести, що поїздка дитини за кордон здійснюється в інтересах дитини, чого позивачем зроблено не було. На підставі наведеного відповідач просив відмовити позивачці у задоволенні позовних вимог. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, [PERSON] пояснила, що на засіданні комісії з питань захисту прав дитини, яке відбулось 20 червня 2017 року, було розглянуто питання про можливість надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон малолітньої дитини [PERSON] без згоди батька. На засіданні комісії було встановлено, що сторони є батьками малолітнього [PERSON], [INFO], шлюбні відносини між якими фактично припинені у жовтні 2016 року. 27 квітня 2017 року шлюб між сторонами було розірвано за рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області. Дитина проживає разом із матір'ю у діда та баби з боку матері в [ADDRESS]. У телефонній розмові [PERSON] повідомив, що надавати повний пакет документів, необхідний для розгляду вищевказаного питання не буде, з'явитись на засідання комісії можливості не має та зазначив, що не заперечуватиме на тимчасовий виїзд малолітнього [PERSON] при умові, що мати дитини [PERSON] не перешкоджатиме бачитись йому із сином. На підставі вищезазначеного і враховуючи той факт, що в матеріалах справи наявні лише копії паспортів батьків та свідоцтва про народження дитини, орган опіки та піклування виконкому Родинської міської ради не має можливості зробити обґрунтований висновок щодо доцільності надання дозволу на в'їзд та виїзд в зону проведення АТО, на переміщення через та вздовж лінії зіткнення у межах Донецької та луганської областей, а також на переміщення до будь-якого міста України та на тимчасові поїздки до РФ, АР Крим, за межі України малолітньої дитини без згоди та супроводу батька [PERSON] В судових дебатах представник третьої особи висловила думку, що особисто вона вважає за можливе надати такий дозвіл позивачки, оскільки після спілкування з відповідачем їй здалось, що він навмисно чинить перешкоди у вивозі дитини. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши письмові докази, суд вважає, що у задоволенні позову необхідно відмовити з наступних підстав. Судом встановлені такі обставини та відповідні до них правовідносини. Сторони перебувають у шлюбі з 10 квітня 2015 року, зареєстрованому у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Вугледарського міського управління юстиції у Донецькій області, актовий запис № 186 (а.с.9). Доказів розірвання шлюбу між сторонами суду не надано. Згідно копії свідоцтва про народження, виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Красноармійську Красноармійського міськрайонного управління юстиції у Донецькій області 15 квітня 2016 року, [PERSON] є батьком, а [PERSON] - матір'ю малолітнього [PERSON], [INFO] (а.с.10). Органу опіки та піклування Родинської міської ради Донецької області не вдалось зробити висновок щодо доцільності надання дозволу на в'їзд та виїзд в зону проведення АТО, на переміщення через та вздовж лінії зіткнення у межах Донецької та Луганської областей, а також на переміщення до будь-якого міста України та на тимчасові поїздки до РФ, АР Крим, за межі території України малолітнього [PERSON], [INFO] без згоди та супроводу батька [PERSON] Згідно ч. 1 ст. 64 Конституції України конституційні права і свободи людини не можуть бути обмежені. Статтею 33 Конституції України закріплено право кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України. Відповідно до ч.ч. 7, 8 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, встановлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. У відповідності ст. 9 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року, підписану Українською РСР 21 лютого 1990 року, ратифіковану постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27.02.1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Статтею 3 Конвенції передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно ч.2 ст. 154 Сімейного кодексу України батьки мають право звертатися до суду, органів державної влади, органів місцевого самоврядування та громадських організацій за захистом прав та інтересів дитини, а також непрацездатних сина, дочки як їх законні представники без спеціальних на те повноважень. Частиною 3 ст. 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи супроводі осіб, які уповноважені ними. Відповідно до ст.18 Конвенції батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Рівності прав і обов'язків батьків стосовно дітей необхідно дотримуватися незалежно від наявності або відсутності шлюбу між ними. Одним із питань, яке має вирішуватися за взаємною згодою батьків дитини, є реалізація права дитини на свободу пересування. Відповідно до положень ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 150, ч. 1 ст. 155 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено положеннями Закону України від 21 січня 1994 року № 3857-XII "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України", Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 "Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України". Відповідно до положень ст. 1 Закону України від 21 січня 1994 року № 3857-XII "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України", в редакції на час виникнення спірних правовідносин (далі - Закон № 3857-XII ), громадянин України має право виїхати з України, крім випадків, передбачених цим Законом, та в'їхати в Україну. Порядок в'їзду до іноземної держави регулюється законодавством відповідної держави. Громадянин України ні за яких підстав не може бути обмежений у праві на в'їзд в Україну. Згідно ст. 2 Закону № 3857-XII документами, що дають право громадянину України на виїзд з України і в'їзд в Україну, є: паспорт громадянина України для виїзду за кордон; дипломатичний паспорт України; службовий паспорт України; посвідчення особи моряка; посвідчення члена екіпажу; посвідчення особи на повернення в Україну (дає право на в'їзд в Україну). У передбачених міжнародними договорами України випадках замість документів, зазначених у частині першій цієї статті, для виїзду з України і в'їзду в Україну можуть використовуватися інші документи. Перетинання громадянами України державного кордону України здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон України після пред'явлення одного з документів, зазначених у статті 2 цього Закону. Правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Закону та інших законів України (Стаття 3 Закону № 3857-XII). Пунктом 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 , зі змінами і доповненнями на час виникнення спірних правовідносин ( далі - Правила) передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: якщо другий з батьків є іноземцем або особою без громадянства, що підтверджується записом про батька у свідоцтві про народження дитини, та який (яка) відсутній у пункті пропуску; якщо у паспорті громадянина України для виїзду за кордон, з яким перетинає державний кордон громадянин, який не досяг 16-річного віку, або проїзному документі дитини є запис про вибуття на постійне місце проживання за межі України чи відмітка про взяття на постійний консульський облік у дипломатичному представництві або консульській установі України за кордоном; у разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій: свідоцтва про смерть другого з батьків; рішення суду про позбавлення батьківських прав другого з батьків; рішення суду про визнання другого з батьків безвісно відсутнім; рішення суду про визнання другого з батьків недієздатним; рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків; довідки про народження дитини, виданої відділом реєстрації актів цивільного стану, із зазначенням підстав внесення відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України (під час виїзду дитини за кордон у супроводі одинокої матері). Отже, у разі відсутності згоди одного з батьків питання про виїзд неповнолітнього за кордон вирішується судом за позовом іншого з батьків зі з'ясуванням питання про державу прямування та відповідний часовий проміжок перебування дитини у цій державі, строку та мети виїзду. Відповідно до ст.11 Закону України від 26 квітня 2001 року № 2402-ІІІ «Про охорону дитинства» предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Частина 1 ст.60 ЦПК України зобов'язує кожну сторону довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказів того, що у позивачки на території м. Донецька, який тимчасово не контролюється українською владою, а також на території Російської Федерації є родичі, а також, що за станом здоров'я дитина потребує оздоровлення саме на території АР Крим, суду не надано. Позивачкою не наведено, в яку конкретно країну вона просить дати дозвіл на виїзд дитини, на який час та з якою ціллю. За таких обставин суд приходить до висновку про те, що в задоволенні позовних вимог в частині надання дозволу на виїзд за межі України неповнолітньої дитини без згоди та супроводу другого з батьків позивачці необхідно відмовити. Згідно п. 1. Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 травня 2014 року № 152, в редакції постанови чинній на час виникнення спірних правовідносин (далі - Порядок), паспорт громадянина України для виїзду за кордон (далі - паспорт для виїзду за кордон) є документом, що посвідчує особу, підтверджує громадянство України особи, на ім'я якої він оформлений, за кордоном і дає такій особі право на виїзд з України і в'їзд в Україну. Кожен громадянин України має право на отримання паспорта для виїзду за кордон. Громадянин України, який через свої релігійні переконання відмовився від внесення інформації (у тому числі відцифрованих відбитків пальців рук) до безконтактного електронного носія, що імплантований до паспорту для виїзду за кордон, має право на отримання паспорта для виїзду за кордон, що не містить безконтактного електронного носія (п.2. Порядку). Паспорт для виїзду за кордон оформляється особам, які не досягли шістнадцятирічного віку, на чотири роки, а особам, які досягли шістнадцятирічного віку, - на 10 років (п. 3. Порядку). Згідно п.9. Порядку до заяви-анкети вносяться такі відомості (персональні дані) про особу, на ім'я якої здійснюється оформлення паспорта для виїзду за кордон: відцифрований образ обличчя особи; унікальний номер запису в Реєстрі; прізвище, ім'я та по батькові; стать; дата народження; місце народження (держава, область, район/місто, селище/село); місце проживання із зазначенням адреси (найменування адміністративно-територіальної одиниці, вулиця, номер будинку, корпусу, квартири); серія, номер, дата видачі документа, на підставі якого оформлюється паспорт для виїзду за кордон; контактний телефон; дата заповнення заяви-анкети; відомості про відмову від внесення відцифрованих відбитків пальців рук; підпис особи; відомості про законного представника особи, яка не досягла шістнадцятирічного віку (прізвище, ім'я та по батькові, дата та місце народження); підпис керівника територіального органу або підрозділу ДМС, а в разі його відсутності - особи, яка виконує обов'язки керівника, або адміністратора центру надання адміністративних послуг, а в закордонній дипломатичній установі України - підпис консульської посадової особи; прізвище, підпис (із зазначенням дати) працівника територіального органу або підрозділу ДМС, на якого згідно з його службовими обов'язками покладено функції із здійснення передачі персональних даних фізичної особи, на ім'я якої оформлюються документи, що посвідчують особу, підтверджують громадянство України, для їх перевірки, а в закордонній дипломатичній установі України - прізвище, підпис (із зазначенням дати) консульської посадової особи; номер оформленого паспорта для виїзду за кордон; прізвище, підпис (із зазначенням дати) працівника територіального органу або підрозділу ДМС, на якого згідно з його службовими обов'язками покладено функції з оформлення, видачі паспорта для виїзду за кордон (у тому числі отримання відцифрованих відбитків пальців рук), а в закордонній дипломатичній установі України - прізвище, підпис (із зазначенням дати) консульської посадової особи; підпис заявника із зазначенням дати отримання паспорта для виїзду за кордон. Пунктом 20. Порядку визначено, що оформлення, видача та обмін паспорта для виїзду за кордон здійснюється: 1) особі, яка досягла шістнадцятирічного віку, - на підставі її особистої заяви-анкети; 2) особі, яка не досягла шістнадцятирічного віку, - на підставі заяви-анкети одного з батьків (якщо батьки не перебувають у шлюбі - на підставі заяви-анкети того з батьків, з ким проживає особа), усиновлювачів, опікунів, піклувальників або інших представників. У разі оформлення паспорта для виїзду за кордон у закордонній дипломатичній установі України заява від другого з батьків не вимагається, якщо він є іноземцем або особою без громадянства. Для оформлення паспорта для виїзду за кордон особа подає:1) заяву-анкету; 2) паспорт громадянина України (для осіб, що досягли шістнадцятирічного віку та постійно проживають в Україні); 3) свідоцтво про народження (у разі оформлення вперше паспорта для виїзду за кордон особі, що не досягла шістнадцятирічного віку); 4) відповідні документи, що підтверджують здійснення встановлених законодавством платежів, або оригінал і копію документа про звільнення від таких платежів; 5) заяву про відмову від внесення інформації (у тому числі відцифрованих відбитків пальців рук) до безконтактного електронного носія, що імплантований до паспорта для виїзду за кордон (у разі потреби). У разі оформлення паспорта особі, яка не досягла шістнадцятирічного віку, таку заяву від її імені подають батьки (якщо батьки не перебувають у шлюбі, - той з батьків, з ким проживає особа), усиновлювачі, опікуни, піклувальники або інші представники чи представники закладів, які виконують функції опікунів чи піклувальників над цією особою. Заява від другого з батьків не вимагається, якщо він є іноземцем або особою без громадянства; 6) у разі оформлення паспорта особі, що не досягла дванадцятирічного віку, або особі, яка не може пересуватись самостійно у зв'язку із тривалим розладом здоров'я, що підтверджується відповідною довідкою лікувального закладу, може бути подано дві кольорові фотокартки розміром 3,5 х 4,5 сантиметра та одну фотокартку розміром 10х15 сантиметрів для внесення відцифрованого зображення особи шляхом сканування (п. 22 Порядку). У разі оформлення паспорта для виїзду за кордон особі, що не досягла шістнадцятирічного віку та проживає з одним із батьків, заявник разом з документами, зазначеними у пункті 22 цього Порядку, також подає оригінал або засвідчену в установленому порядку копію одного з таких документів: 1) свідоцтва про смерть другого з батьків; 2) рішення суду про позбавлення батьківських прав другого з батьків; 3) рішення суду про визнання другого з батьків безвісно відсутнім; 4) рішення суду про визнання другого з батьків недієздатним; 5) довідки про реєстрацію місця проживання дитини разом з одним із батьків, який подає заяву-анкету, або у разі оформлення паспорта у закордонній дипломатичній установі України - іншого документа, що підтверджує таку реєстрацію; 6) оригінал витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України (п. 23. Порядку). Як вбачається з пояснень позивача та її представника, після фактичного припинення шлюбних відносин [PERSON] зареєстрована та проживає у своїх батьків разом із дитиною в [ADDRESS]. Відповідач зареєстрований в [ADDRESS]. Отже, у разі якщо батьки не перебувають у шлюбі, видача та обмін паспорта для виїзду за кордон здійснюється на підставі заяви-анкети того з батьків, з ким проживає особа. А тому ніякої особистої згоди відповідача для оформлення закордонних паспортів неповнолітньому [PERSON] діючим законодавством не вимагається. Статтею 19 Конституції України закріплено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. За таких обставин в задоволенні позову в частині надання дозволу без згоди батька оформити документи для тимчасового виїзду неповнолітньої дитини за межі України з метою оздоровлення та для туристичних поїздок необхідно відмовити. У зв'язку з відмовою в задоволенні позову понесені позивачкою судові витрати по сплаті судового збору відшкодуванню не підлягають. Відповідно до ст.313 ЦК України, ст.ст.150, 154, 155 СК України, ст.4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України", п.18 Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 року № 231, п.5 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57,

Outcome: dismissed