Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачки про стягнення 1/2 частини грошових коштів, сплачених за кредитним договором. В судовому засідання представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити, пояснивши, що сторони уклали між собою шлюб 7.07.2007 року. 20.01.2013 року шлюб між позивачем та відповідачкою було розірвано. В період спільного подружнього життя 24.07.2008 року позивач за згодою дружини отримав кредит в ПАТ „Укрсоцбанк" в сумі 47 894 долари США для придбання двохкімнатної квартири [ADDRESS], уклавши з банком договір кредиту №10-29/8169. Цього ж дня 24.07.2008 року між позивачем та ПАТ „Укрсоцбанк" було укладено іпотечний договір №2-10/3223, за яким він передав під заставу предмет іпотеки - вказану квартиру. 9.07.2013 року, тобто після розірвання шлюбу, між [PERSON] та ПАТ „Укрсоцбанк" було укладено додаткову угоду №1 про внесення змін до договору кредиту №10-29/8169 від 24.07.2008 року, за змістом якого кредитор та позичальник підтверджують розмір заборгованості за кредитом станом на день укладення додаткової угоди, що складає 38 296,10 доларів США і дійшли згоди змінити графік погашення основного боргу. Після розірвання шлюбу [PERSON] звернулась до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про поділ спільного сумісного майна подружжя. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 5.06.2014 року було визнано право власності за [PERSON] та [PERSON] на 1/2 частину квартири [ADDRESS] за кожним в порядку поділу майна подружжя. Однак суд не врахував, що з моменту розірвання шлюбу 20.01.2013 року позивач не проживав з відповідачем разом у спільному помешканні, але кредит за спірну квартиру продовжував сплачувати, поскільки договір кредиту був оформлений на нього. Починаючи з 11.02.2013 року і по 20.10.2014 року включно позивач сплатив ПАТ „Укрсоцбанк", виконуючи умови договору кредиту №10-29/8169 від 24.07.2008 року, 103 549 грн. 30 коп. Поскільки позивач сплачує кредит повної вартості квартири, а частки власності визначені судом між сторонами є рівними, тому 1/2 частку від сплаченої суми просить стягнути з відповідача на користь позивача в розмірі 51 774 грн. 65 коп. в судовому порядку. Відповідачка [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні позов не визнали, пояснивши, що дійсно рішенням Апеляційного суду м. Києва від 5.06.2014 року було визнано право власності за [PERSON] та [PERSON] на 1/2 частину квартири [ADDRESS] за кожним в порядку поділу майна подружжя. На даний час рішення будь-якої судової інстанції щодо зобов'язання відповідача виконувати умови договору кредиту №10-29/8169 від 24.07.2008 року відсутні. Крім того, на даний час відсутня і будь-яка норма чинного законодавства, яка б надавала можливість сплатити 1/2 частину від сплаченої суми кредиту, якщо договір кредиту діє до 23.07.2028 року і позивачем не сплачений в повному обсязі. На даний час позивач має право керуватись тільки ст.544-545 ЦК України у випадку повної сплати кредиту він має право звернутись до відповідача про компенсацію його 1/2 частини. Заслухавши відповідача та представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ст.41 Конституції України та ч.1, ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Суд в межах заявлених позовних вимог та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини. Як встановлено в судовому засіданні, сторони уклали між собою шлюб 7.07.2007 року (а.с.98). 20.01.2013 року шлюб між позивачем [PERSON] та відповідачкою [PERSON] було розірвано, що підтверджується ксерокопією свідоцтва про розірвання шлюбу серія [NUMBER] (а.с.99). У відповідності до п.1, ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Як зазначає п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч.3, ст.368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Як передбачено ч.3, ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Як встановлено судом і не заперечувалось сторонами по справі та їх представниками, в період спільного подружнього життя 24.07.2008 року позивач за згодою дружини, відповідача по справі (а.с.15), отримав кредит в ПАТ „Укрсоцбанк" в сумі 47 894 долари США для придбання двохкімнатної квартири [ADDRESS] (а.с.16), уклавши з банком договір кредиту №10-29/8169 (а.с.5-13). Цього ж дня 24.07.2008 року між позивачем та ПАТ „Укрсоцбанк" було укладено іпотечний договір №2-10/3223, за яким він передав під заставу предмет іпотеки - вказану квартиру. 9.07.2013 року, тобто після розірвання шлюбу, між [PERSON] та ПАТ „Укрсоцбанк" було укладено додаткову угоду №1 про внесення змін до договору кредиту №10-29/8169 від 24.07.2008 року, за змістом якого кредитор та позичальник підтверджують розмір заборгованості за кредитом станом на день укладення додаткової угоди, що складає 38 296,10 доларів США і дійшли згоди змінити графік погашення основного боргу. Згідно ч.3, ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. Описані вище обставини відображені в рішенні Апеляційного суду м. Києва від 5.06.2014 року, за змістом якого було визнано право власності за [PERSON] та [PERSON] на 1/2 частину квартири [ADDRESS] за кожним в порядку поділу майна подружжя (а.с.47-53). Ухвалою Вищого Спеціалізованого Суду України від 8.07.2014 року було відмовлено представнику [PERSON] [PERSON] у відкритті касаційного оскарження на рішення Апеляційного суду м. Києва від 5.06.2014 року по справі за позовом [PERSON] до [PERSON], 3-тя особа: ПАТ „Укрсоцбанк" про поділ спільного сумісного майна подружжя (а.с.82-83). За змістом довідки ПАТ „Укрсоцбанк" від 9.06.2015 року станом на 29.05.2015 року по договору кредиту №10-29/8169 від 24.07.2008 року у клієнта [PERSON] наявна строкова заборгованість 36 430,91 доларів США, прострочена заборгованість 920,93 доларів США, строкова заборгованість по нарахуванню % 23,87 доларів США, прострочена заборгованість по нарахуванню % 2644,20 доларів США, пеня 435,39 доларів США, пеня до сплати 9187 грн. 79 коп. (а.с.96). Вказані вище обставини були визнані в судовому засіданні сторонами по справі та встановлені зазначеним судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, тому не доказуються при розгляді даної справи. Як передбачає ч.3, ст.10 та ч.1, ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України. За правилами ч.1-2, ст.544 ЦК України боржник, який виконав солідарний обов'язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього. Якщо один із солідарних боржників не сплатив частку, належну солідарному боржникові, який у повному обсязі виконав солідарний обов'язок, несплачене припадає на кожного з решти солідарних боржників у рівній частці. Поскільки термін дії договору кредиту №10-29/8169 від 24.07.2008 року триває до 23.07.2028 року і позивач [PERSON] має певну заборгованість по його виконанню (а.с.96), таким чином він не сплатив всі внески передбачені графіком і не виконав достроково умови договору, тому він не набув права зворотної вимоги до відповідачки на компенсацію сплаченої частки власності в розумінні ст.544 ЦК України. Інші норми права, які регулюють дані правовідносини між сторонами, на даний час відсутні. За таких обставин в задоволенні позову необхідно відмовити в повному обсязі.

Outcome: dismissed