Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-09 00:00:00

[PERSON] звернулася до Вінницького міського суду Вінницької області з позовом до [PERSON] про зміну розміру аліментів на утримання малолітньої дитини. Позов мотивований тим, що\~рішенням Замостянського районного суду Вінницької області від 18 серпня 2008 року вирішено стягнути з [PERSON] аліменти на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON], [INFO], в розмірі ? частини усіх його доходів, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 15 липня 2008 року. Позивач зазначає, що [PERSON] на утримання дитини сплачує аліменти в середньому від 600 до 700 гривень на місяць, а в окремих місяцях навіть більше. Проте, на утримання дитини, окрім загально-побутових витрат, щомісячно потрібні великі кошти, оскільки дитина хворіє очними хронічними захворюваннями. Так, за період з 28.02.2014 року по 20.05.2016 року на лікування сина, без врахування транспортних витрат та найму житла, витрачено 31\~542,35 грн. Відповідач добровільно допомагати на утримання дитини відмовляється, лише у квітні 2016 року він перерахував 15\~000 грн. на лікування сина. [PERSON] зазначає, що [PERSON] постійно приховує дійсний розмір своїх доходів. Він працює на іноземну компанію та його заробіток становить приблизно 1500 євро на місяць. Дитина є хворобливою, перебуває на диспансерному клінічному обліку та потребує постійних витрат на лікування. В силу викладених обставин, позивач звернулася до суду з даним позовом, у якому просила змінити розмір аліментів та щомісячно стягувати аліменти із [PERSON] на її користь на утримання дитини [PERSON], [INFO], у твердій грошовій сумі у розмірі 5\~000 грн., починаючи стягнення від дня подачі заяви і до досягнення дитиною повноліття. Також, згодом, представником позивача було подано заяву про уточнення та доповнення до позовної заяви (а.с. 21-23, т.1). Згідно змісту даної заяви позивачу не відомо чи отримує відповідач регулярно офіційні доходи у вигляді заробітної плати за трудовим договором або ж прибутки від здійснення господарської діяльності, що не дає можливості визначити розмір частки від його заробітку, який можливо офіційно підтвердити що є тими істотними обставинами, які дають підстави суду, відповідно до ч. 1 ст. 184 СК України, визначити аліменти у твердій грошовій сумі. Матеріальний стан відповідача, як платника аліментів, змінився, він працює за кордоном та отримує великі кошти. Доказом цього може бути довідка Державної прикордонної служби про доволі часті візити відповідача за кордон, яку можна отримати лише за письмовим запитом суду, про що поставлено прохання у позовній заяві. Ухвалою суду від 28 лютого 2017 року задоволено клопотання позивача та постановлено звернутись з судовим дорученням до компетентного суду [PERSON] про витребування доказів, а саме інформації щодо працевлаштування та отримання офіційного заробітку (доходів) [PERSON] на території [PERSON]. Провадження в даній справі зупинено до надходження відповіді від компетентного суду [PERSON] на судове доручення (а.с. 147-148, т.1). 5 травня 2018 року ухвалою суду було поновлено провадження у справі №127/14501/16-ц та призначено справу до судового розгляду (а.с. 191, т.1). Після поновлення провадження у справі, позивачем було надано суду заяву про уточнення позовних вимог, відповідно до якої вона просить задовольнити позовну заяву про зміну розміру аліментів та стягнути з [PERSON] аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 5\~000,00 грн., щомісячно, починаючи з 1 березня 2018 року та зобовязати відповідача відшкодувати понесені витрати за послуги перекладу та нотаріально завірених документів по чекам у розмірі 1650 грн. (а.с. 242-244, т.1). Згодом, представником відповідача [PERSON] [PERSON] було подано суду відзив на позовну заяву. Зі змісту даного відзиву вбачається, що відповідач не погоджується із доводами позовної заяви з наступних підстав. З отриманих судом доказів вбачається, що відповідач працював у [PERSON] та отримував відповідні доходи. Отримавши дані про доходи за кордоном, позивач звернулася із письмовою заявою до державного виконавця з проханням здійснити перерахунок аліментів у відповідності до отриманих доходів, платником аліментів. Державним виконавцем було здійснено такий перерахунок та [PERSON] зобовязано сплатити заборгованість по аліментам в сумі 42\~161,02 грн., яку він погасив сплативши всю суму боргу. Під час здійснення примусового виконання рішення суду державним виконавцем було винесено постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України. В результаті цього, [PERSON] було звільнено з роботи в [PERSON]. З огляду на вищевказане, підстав для зміни розміру аліментів не існує, відповідач немає офіційної роботи ні в Україні, ні за кордоном. Його матеріальний стан погіршився. Також представник зазначає, що вимога про зміну розміру аліментів з дня подачі позовної заяви не підлягає задоволенню, оскільки в даному випадку аліменти слід стягувати з моменту вступу рішення суду в законну силу. Таким чином, позовні вимоги про визначення розміру аліментів в сумі 5\~000 грн. є не обґрунтованими в розумінні ст. 192 СК України, тому позов задоволенню не підлягає. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю та просила суд їх задовольнити, з підстав викладених у позовній заяві, додатково зазначивши, що її позовні вимоги стосується збільшення розміру аліментів до 5000,00 грн. на місяць, оскільки 1/4 частина доходів, яка обраховується із середньої заробітної плати по регіону, є вкрай недостатнійм для утримання неповнолітньої дитини. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, з підстав наведених у відзиві на позовну заяву. Просили відмовити в задоволені позовних вимог [PERSON] Заслухавши сторін, дослідивши матеріали справи та надавши їм юридичну оцінку, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009р. №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" роз'яснено, що відповідно до статей 55, 124\~Конституції України та статті 3\~ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.\~ У пункті 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно зі статею 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Правилами статті 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до частини п'ятої статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно зі\~свідоцтвом про\~народження серії\~1-АМ\~№ 205841,\~виданим 16\~жовтня 2003\~року міським\~відділом реєстрації\~актів громадського\~стану управління юстиції Вінницької області, батьками [PERSON], [INFO], є [PERSON] та [PERSON] (а.с. 6). Як вбачається з виконавчого листа №2-2788-2008, виданого 26 вересня 2011 року Замостянським районним судом м. Вінниці, з [PERSON] стягнуто аліменти на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON], [INFO], в розмірі ? частини усіх його доходів, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 15 липня 2008 року (а.с. 7, т.1). Виконавчий лист видано, на підставі рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 18 серпня 2008 року. Також факт перебування сина на утриманні матері підтверджується довідкою виконавчого комітету Сальницької сільської ради Калинівського району Вінницької області №1466 від 26.09.2016 року (а.с. 47, т. 1). З матеріалів справи вбачається, що син сторін [PERSON] перебував на стаціонарному лікуванні у відділі офтальмопатології дитячого віку Українського центру дитячої офтальмології з 02.02.2016р. по 10.02.2016 року. Йому було поставлено діагноз міопічний астигматизм слабкого ступеня, виражена периферична дегенерація сітчатки правого ока, тотальна від слойка сітчатки з багатьма розривами лівого ока, гіпотонія (а.с. 8, 9 Т.1). Суд не приймає до уваги реєстр чеків, квитанцій щодо понесених матеріальних витрат на лікування сина за період з 28.02.2014р. по 20.05.2016 року, оскільки дані витрати були здійснені до звернення [PERSON] до суду з даним позовом. Крім того, витрати на лікування дитини відносяться до додаткових витрат на дитину, тому не відносяться до предмету даного спору. З довідки про розмір аліментів №11, виданої 16 травня 2016 року Калинівським районним відділом ДВС ГТУЮ у Вінницькій області, судом встановлено, що [PERSON], на підставі виконавчого листа №2-2788-2008, сплачував аліменти в розмірі: у листопаді, грудні 2015 року по 600 грн., січень 2016 року 601 грн., у лютому 2016 року 1100 грн., у березні, квітні 2016 року по 700 грн. (а.с. 11 Т.1). Як вбачається\~з довідки №1459 від 26 вересня 2016 року, виданої виконавчим комітетом Сальницької сільської ради Калинівського району Вінницької області, син сторін [PERSON] проживає в селі Сальник на вул. Жовтнева, 63, Калинівського району Вінницької області, у своєї бабушки [PERSON], без реєстрації (а.с. 43, т.1). Також в даній місцевості [PERSON] навчається у школі (а.с. 44, т.1). Слід відзначити, що позивач проживає разом з сином за вищевказаною адресою (а.с. 48, т.1). Відповідно до довідки Калинівської обєднаної державної податкової інспекції ГУ ДФС у Вінницькій області №217 від 12.09.2016 року [PERSON], як субєкт підприємницької діяльності фізична особа, згідно поданої декларації за період з 01.01.2015 р. по 31.12.2015 року отримав дохід в сумі 0,00 грн. (а.с. 50, т.1). В той же час, з відповіді Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області від 30.09.2016 року, встановлено, що за 2015 рік по теперішній час у Державному реєстрі застрахованих осіб відсутня інформація щодо отриманого доходу та сплаченого єдиного внеску по [PERSON] (а.с. 77, т.1). Згідно відповіді Калинівського технологічного технікуму №07-274/1.1-12 від 4 жовтня 2016 року, відомості про працевлаштування [PERSON] в даному технікумі відсутні (а.с. 66, т.1). З наданих на запит суду АТ «УкрСиббанк» документів вбачається, що відповідач має в даній установі станом з 01.05.2015р. по 26.09.2016р. декілька відкритих та закритий рахунки, проте рух коштів по них відсутній (а.с. 69-75, т.1). Ухвалою суду від 10 листопада 2016 року задоволено заяву позивача та витребувано від Публічного акціонерного товариства «Приватбанк» інформацію щодо наявності усіх рахунків в гривні, валютних, належних [PERSON] з відображенням відомостей про дату відкриття/закриття цих рахунків та руху коштів по ним за період з травня 2015 року по теперішній час (а.с. 101, т.1). На виконання вимог, вищевказаної ухвали суду, 18 січня 2017 року на адресу суду надійшов лист від ПАТ «Приватбанк», зі змісту якого вбачається, що у [PERSON] за вказаний період відсутні карти/рахунки/депозити (а.с. 128, т.1). Слід відзначити, що ухвалою суду було задоволено клопотання позивача про витребування доказів відносно перетинання державного кордону України відповідачем. Так, 24 жовтня 2016 року на адресу суду надійшов лист від Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України, з якого вбачається, що у період з 12.10.2011 року по теперішній час [PERSON] 13 разів здійснив перетинання державного кордону України (а.с. 88, т.1). Зокрема, відповідач розпочав перетинання кордону з 23.03.2015 року по 18.09.2016 року через пункти пропуску Ягодин, Рава-Руська, Устилуг, Грушів, Краківець. Ухвалою суду від 26 жовтня 2016 року заяву позивача задоволено та витребувано у Генерального Консульства [PERSON] в Україні у м. Вінниці інформацію щодо відкриття в 2015-2016 роках робочої візи [PERSON] (а.с. 92, т.1). Ухвалою суду від 28 лютого 2017 року задоволено клопотання позивача та постановлено звернутись з судовим дорученням до компетентного суду [PERSON] про витребування доказів, а саме інформації щодо працевлаштування та отримання офіційного заробітку (доходів) [PERSON] на території [PERSON]. За результатом розгляду вищевказаної ухвали суду, Головним територіальним управлінням юстиції у Вінницькій області було направлено матеріали, складені польським судом (а.с. 167-187, т.1). Так, з наданих документів вбачається, що відповідач [PERSON] отримав дозвіл на роботу в компанії Міжнародні транспортні перевезення та експедирування [PERSON], де він працював до 12.09.2016 року. Заробітня плата за останні три місяці роботи становила: вересень 2016р. 801,67 зл. брутто; серпень 2016р. 537,10 зл. брутто; липень 2016р. 1730,65 зл. брутто. Також було сплачено відшкодування витрат на відрядження. Надалі відповідач був працевлаштований з 15 листопада 2016 року у підприємстві PHU «MAG-ROAD» на посаді водія сідлового тягача, на підставі трудового договору. Розміри доходів відповідача на даних підприємствах наведені у картці доходів працівника (а.с. 230-232, т.1) та довідці Управління соціального страхування, Індексація у м. Жирардув Відділ страхування та страхових внесків (а.с. 234-235, 237, т.1). З огляду на вищевказану інформацію, стягувач звернулася до державного виконавця з проханням здійснити перерахунок розміру аліментів у відповідності до отриманих відомостей про розмір заробітної плати за кордоном. В результаті цього державним виконавцем було здійснено даний перерахунок та [PERSON] зобовязано сплатити заборгованість за аліментами станом на 1 травня 2018 року в сумі 42\~161,02 грн. (а.с. 240, т.1). В судовому засіданні відповідач [PERSON] повідомив, що він сплатив суму заборгованості за виконавчим листом 2-2788-2008 в сумі 42\~161,02 грн. відразу одним платежем. Даний факт визнається в судовому засіданні позивачем. Частиною першою статті 82 ЦПК України визначено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Аналізуючи положення вищевказаної статті, суд приходить до переконання про відсутність необхідності доказування факту сплати відповідачем заборгованості за аліментами, оскільки обидві сторони визнають даний факт. Разом з тим, 16 травня 2018 року старшим державним виконавцем Калинівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області було винесено постанову, якою встановлено тимчасове обмеження [PERSON] у праві виїзду за межі України до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі (42\~228,77грн.). На підставі вищевказаної постанови державного виконавця боржник позбавлений можливості виїзджати за межі України. З матеріалів справи вбачається, що 30 квітня 2018 року трудовий договір, підписаний 18.12.2016 року між [PERSON] та Торговельно-сервісним підприємством «МАГ-РОУД», було розірвано за угодою сторін, згідно зі ст. 30 пар. 1 п. 1 Кодексу праці. Суд критично ставиться до твердження відповідача відносно того, що постанова про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України стала причиною звільнення його з роботи у [PERSON], оскільки [PERSON] було звільнено з роботи 30.04.2018 року, а постанова державного виконавця винесена 16 травня 2018 року, тобто, через пів місяця. В той же час, враховуючи відомості про розірвання трудового договору, суд приходить до переконання, що відповідач наразі офіційно за кордоном не працює. Відповідно до положень статей 1-3 Конвенції ООН "Про права дитини" в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Зокрема, передбачено, що дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживаються всі відповідні законодавчі і адміністративні заходи. Згідно з частиною другою статті 51 Конституції України батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Відповідно до статті 5 Протоколу №7 до Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод (зі змінами, внесеними Протоколом №11) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебуванні в шлюбі та у випадку його розірвання. Відповідно до статті 180 СК України батьки зобовязані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття. Статтею 141\~СК України\~визначено,\~що мати,\~батько мають\~рівні права\~та обов'язки\~щодо дитини,\~незалежно від\~того,\~чи перебували\~вони у\~шлюбі між\~собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до частин 1 і 2 статті 27 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. З огляду на вищевказане, суд приходить до переконання, що батьки зобов'язані забезпечувати дитину всім необхідним, проте в межах своїх фінансових можливостей. Частиною\~третьою статті\~181\~СК України\~визначено,\~що за\~рішенням суду\~кошти на\~утримання дитини\~(аліменти)\~присуджуються у\~частці від\~доходу її\~матері,\~батька або\~у твердій\~грошовій сумі\~за вибором\~того з\~батьків або\~інших законних\~представників дитини,\~разом з\~яким проживає\~дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Відповідно до статті 182 \~СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 5 лютого 2014 року, справа №143цс13, з огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями статті 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою й зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів у певній твердій грошовій сумі та навпаки). Статтею 192 СК України визначено, що \~розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Отже, враховуючи положення вищевказаної статті, суд вбачає, що підставами для зміни (збільшення) розміру аліментів є зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я платника або одержувача аліментів. Також у пункті 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» №3 від 15 травня 2006 року зазначено, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв'язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров'я когось із них. Отже,\~суд вправі\~змінити розмір\~аліментів,\~визначений судом,\~за позовом\~одержувача аліментів,\~однак лише\~в разі\~зміни матеріального\~чи сімейного\~стану,\~погіршення чи\~поліпшення здоров'я\~боржника або\~стягувача та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. На підтвердження своїх вимог, позивачем надано довідки про її заробітню плату на ТОВ «Енерготерм» за період з 01.01.2016 року по 31.08.2016 року (а.с. 45, 46, т. 1). Оглянувши дані довідки, суд прийшов до висновку, що на час звернення до суду заробітна плата [PERSON] значно підвищилася. Зокрема, у червні 2016 року позивач отримувала заробітню плату в розмірі 966,60 грн., а в липні 2016 року 1993,01 грн. Отже її матеріальний стан поліпшився. Щодо іншої підстави для збільшення розміру аліментів - погіршення здоров'я, то [PERSON] не надано суду жодного доказу щодо її стану здоровя, зокрема погіршення. Частиною першою статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (ч.ч. 1, 3 ст. 77 ЦПК України). Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. \~ Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів. В своїй заяві [PERSON] посилається на те, що дитина є хворобливою та витрачаються значні кошти на лікування, проте дана умова не є підставою для зміни розміру аліментів, а є підставою для стягнення додаткових витрат на дитину, передбачених статтею 185 СК України. Відносно матеріального стану відповідача, то суд зазначає наступне. На час розгляду справи у суді було зясовано, що [PERSON] працював у [PERSON] та розмір його доходу. З огляду на дану інформацію, державним виконавцем здійснено перерахування аліментів, у відповідності до його заробітку, які в подальшому було добровільно боржником сплачено. Так, у своїй заяві про уточнення позовних вимог позивач просить стягувати аліменти з відповідача з 1 березня 2018 року. З огляду на це, позивачем було доведено факт отримання заробітної плати відповідачем за кордоном за минулий період, тобто до 01.03.2018 року. З приводу часу, з якого позивач просить стягувати аліменти (з 01.03.2018 року), то суд зазначає наступне. Пунктом 23\~Пленуму Верховного\~Суду України\~«Про застосування\~судами окремих\~норм Сімейного\~кодексу України\~при розгляді\~справ щодо\~батьківства,\~материнства та\~стягнення аліментів»\~№3\~від 15.05.2006 року визначено, що у новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили. Аналізуючи вищевказане положення, суд вважає, що в разі збільшення розміру аліментів, їх необхідно було б розпочати виплачувати з дня набрання рішенням законної сили. Таким чином, вимога позивача про стягнення нового розміру аліментів з 1 березня 2018 року є не правомірною. Відносно теперішнього матеріального стану відповідача, то судом встановлено, що [PERSON] наразі звільнений з роботи в [PERSON] (з 30.04.2018 року). З пояснень, наданих в судовому засіданні відповідачем, він ніде не працює. Таким чином, на час розгляду справи матеріальний стан [PERSON] змінився в сторону погіршення, оскільки він немає офіційної роботи ні в Україні, ні за кордоном. [PERSON] в позовній заяві зазначає єдину підставу для збільшення розміру аліментів це працевлаштування відповідача в [PERSON]. Проте наразі відповідач там не працює. Жодних інших доказів, які б підтверджували існування підстав для зміни розміру аліментів, позивачем не надано. Необхідно також звернути увагу на те, що Європейський суд з прав людини в своїй практиці (рішення від 09.10.1979 року в справі Ейрі (пункт 24), рішення від 13.05.1980 року в справі Артіко проти Італії (пункт 35), рішення від 30.05.2013 року в справі [PERSON] проти України (пункт 32) визначає, що\~Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод\~призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних. Суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача [PERSON] до [PERSON] про збільшення розміру аліментів не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому позов не підлягає задоволенню. Суд звертає увагу, що в разі зміни матеріального стану позивача та/або відповідача, погіршення стану здоров'я позивача, тощо, [PERSON] має право повторно звернутися в суд з даним позовом. Щодо вимоги позивача про відшкодування їй витрат за послуги перекладача та нотаріальне завірення документів, то слід зазначити наступне. Частиною першою статті 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. Відповідно до частини третьої статті 133 ЦПК України до витрат, повязаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) повязані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) повязані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) повязані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Таким чином,\~витрати позивача\~на послуги перекладача та нотаріальне завірення документів належать до витрат, повязаних з розглядом справи. Разом з\~тим,\~згідно з\~пунктом 2\~частини другої\~статті 141\~ЦПК України,\~інші судові\~витрати,\~повязані з\~розглядом справи,\~покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Враховуючи положення\~вищевказаної статті,\~суд приходить\~до висновку\~про відсутність\~правових підстав\~для відшкодування\~позивачу витрат за послуги перекладача та нотаріальне завірення документів. Згідно з частиною першою\~статті 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. В той же час, відповідно до частини сьомої\~статті 141 ЦПК України,\~якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Враховуючи положення вищевказаної статті та застосовуючи аналогію закону, суд приходить до переконання, що витрати на оплату судового збору слід віднести на рахунок держави, оскільки позивача звільнено від їх сплати. На підставі\~викладеного та\~

Outcome: dismissed