Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-04 00:00:00

08 квітня 2014 року [PERSON] звернулася у суд з позовом, в якому зазначає, що у листопаді 2007 року уклала шлюб з відповідачем. Від шлюбу у них [INFO] народився син [PERSON], який перебуває на її утриманні. Після розірвання шлюбу у 2010 році [PERSON] переїхав проживати до своїх батьків. З моменту народження сина [PERSON] відповідач матеріальної допомоги на його утримання не надає і добровільно надавати не бажає, дитина з народження хворіє, потребує постійної уваги та догляду. [PERSON] офіційно не працює, але має пилораму, є фізично здоровим, періодично виїздить на сезонні роботи, інших дітей на утриманні не має, а тому спроможний сплачувати аліменти. Просить стягнути з [PERSON] на її користь аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] у розмірі по 500 гривень щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, та судові витрати. Позивачка [PERSON] у судовому засіданні позов підтримала і, уточнивши позовні вимоги, просила стягувати з відповідача на її користь аліменти на утримання сина [PERSON] у твердій грошовій сумі у розмірі 500 гривень щомісячно до досягнення останнім повноліття. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] у судовому засіданні позов визнали частково і не заперечували стягувати аліменти на користь позивачки на утримання неповнолітньої дитини у розмірі 340 гривень. Окрім того, відповідач пояснив, що не працює із-за відсутності роботи, допомагає батькам по господарству і не має можливості сплачувати аліменти на утримання сина у розмірі 500 грн. щомісяця. Заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши письмові докази, суд доходить висновку, що позовні вимоги належить задовольнити повністю, зважаючи на таке. Судом встановлено, що сторони по справі є батьками [PERSON], [INFO], що стверджується свідоцтвом про народження серії-[NUMBER], виданим Тоболівською сільською радою Камінь-Каширського району Волинської області (а.с. 5). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, що ратифікована постановою Верховної Ради № 789ХІІ (78912) від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей та фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. За змістом ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Таким чином, сторони у справі, як батьки дитини, зобов'язані її утримувати, до досягнення нею повноліття. Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 181 СК України способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі (ч. 1 ст. 184 СК України). У матеріалах справи відсутні докази на підтвердження наявності між сторонами домовленості про розмір і порядок сплати аліментів на утримання неповнолітньої дитини. Пунктом 17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 року "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" визначено, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Аліменти стягуються на користь того із батьків з ким проживає дитина. Неповнолітній син сторін [PERSON], [INFO], проживає з матір'ю [PERSON] та перебуває на її утриманні, що підтверджується довідкою Тоболівської сільської ради № 458 від 08 квітня 2014 року (а.с. 7). Відповідач [PERSON] свого обов'язку утримувати дитину [PERSON] не виконує. З довідки Камінь-Каширського районного центру зайнятості № 1448 від 17.04.2014 року вбачається, що [PERSON] не знаходиться на обліку в районному центрі зайнятості як безробітний, допомогу по безробіттю не одержує. Свідки [PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні пояснили, що відповідач офіційно непрацевлаштований, на сезонні заробітки не виїздить. Вказані обставини підтверджуються також актом обстеження умов проживання відповідача № 335 від 15.04.2014 року та довідкою Камінь-Каширського відділення Ратнівської ОДПІ № 572/17-09 від 29.04.2014 року. Отже, судом встановлено, що відповідач [PERSON] регулярного доходу немає. Разом з тим, він не відноситься до категорії непрацездатних осіб та не позбавлений можливості утримувати свою неповнолітню дитину до досягнення останньою повноліття, його батьки [PERSON] та [PERSON], з якими він проживає, матеріально забезпечують себе самостійно. З огляду на вищенаведене, суд доходить висновку про необхідність стягнення з [PERSON] на користь позивачки [PERSON] аліментів на утримання його неповнолітньої дитини у твердій грошовій сумі. Згідно зі ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення. Враховуючи у сукупності вік та стан здоров'я дитини, матеріальне становище відповідача, який є працездатним та інших утриманців немає, матеріальне становище позивача, а також і те, що обов'язок утримувати дитину покладається рівною мірою на матір і батька, та виходячи із вимог розумності, добросовісності, справедливості та якнайкращого забезпечення, максимально можливого урахування інтересів дитини, суд вважає за доцільне та необхідне стягувати з відповідача аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], у твердій грошовій сумі у розмірі 500 гривень щомісячно, починаючи з 08 квітня 2014 року і до досягнення дитиною повноліття. На думку суду, відповідач [PERSON] спроможний сплачувати такий розмір аліментів, і він буде достатнім для задоволення розумних матеріальних потреб його неповнолітньої дитини. На підставі п. 1 ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд допускає рішення в частині стягнення аліментів у розмірі суми платежу за один місяць до негайного виконання. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Судові витрати, згідно зі ст. 79 ЦПК України, складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать: витрати на правову допомогу; витрати сторін та їх представників, що пов'язані з явкою до суду; витрати, пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз; витрати, пов'язані з проведенням огляду доказів за місцем їх знаходження та вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи; витрати, пов'язані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача. Частинами 1, 2 ст. 84 ЦПК України визначено, що витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Згідно зі ст. 1 Закону України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах" розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Як вбачається з матеріалів справи, між позивачкою та адвокатом [PERSON] укладено договір про надання правової допомоги і остання допущена до участі у справі як особа, яка надає [PERSON] правову допомогу. Згідно з наданим розрахунком та квитанціями до прибуткового касового ордера від 08 квітня 2014 року та від 05 травня 2014 року, позивачкою понесені витрати на правову допомогу у сумі 270 грн., з яких 120 грн. за виготовлення позову до суду про стягнення аліментів та 150 грн. за участь адвоката у судовому засіданні. Оскільки позовні вимоги задоволено повністю, з відповідача належить стягнути на користь позивачки понесені нею витрати по оплаті правової допомоги у повному об'ємі. Відповідно до п. 1.1 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" (далі - Закон) за подання до суду позовної заяви майнового характеру судовий збір справляється в розмірі 1 відсотка ціни позову, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 3 розмірів мінімальної заробітної плати (тобто не менше 243 грн. 60 коп. та не більше 3654 грн.). Враховуючи, що позивачка [PERSON] при подачі позову звільнена від сплати судового збору, то відповідно до вимог Закону, ч. 3 ст. 88 ЦПК України, з відповідача в дохід держави необхідно стягнути судовий збір у розмірі 243 грн. 60 коп.

Outcome: approved