Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-11 00:00:00

15.10.2015 року між ТОВ «Агрофірма «ГАВАН» Плюс» та [PERSON] був укладений договір безпроцентної позики. Згідно якого позивач передав відповідачеві кошти в розмірі 20 000 грн. на безпроцентній основі, а останній зобовязався повернути їх в порядку та на умовах, визначених договором. Позивачем виконано умови договору у повному обсязі, про що свідчить підпис у видатковому касовому ордері, однак відповідач свої обовязки по договору не виконав, позику не повернув. Відповідно до п. 10 Договору у випадку порушення цього договору сторона несе відповідальність визначену цим договором та чинним законодавством України. Наказом № 13 від 12.05.016 року [PERSON] звільнено з роботи. Пунктом 9 Договору безпроцентної позики передбачено, що у випадку звільнення позичальника з роботи, тобто у випадку припинення трудових відносин між позичальником та позикодавцем до моменту повернення всієї суми позики, наданої позичальником відповідно до цього Договору, сума неповерненого залишку підлягає обовязковому поверненню негайно шляхом внесення відповідних сум в касу підприємства. З метою досудового врегулювання спору ТОВ ""Агрофірма "ГАВАН" Плюс" було надіслано рекомендованим листом на адресу відповідача вимогу про сплату боргу згідно договору позики від 15.10.2015 р. Однак, звернення проігноровано та кошти у сумі 20 000 грн. Відповідачем добровільно не повернуто. Таким чином на даний момент заборгованість складає 20 000 грн. 00 коп., отримані у якості позики та 4948,90 грн. (нараховані штрафні санкції) З урахуванням викладеного, Агрофірма "ГАВАН" Плюс" звернулося до [PERSON] з позовом, в якому просить стягнути з відповідача на користь ТОВ «Агрофірма «ГАВАН» Плюс» 24948,90 грн. заборгованості та 1378 грн. судового збору. Представник позивача в судове засідання не з'явився, однак надав на адресу суду письмову заяву про розгляд справи без його участі та просив позовні вимоги задовольнити. Відповідач, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання двічі не з'явився та не надав до суду жодних заяв чи клопотань. Тому суд, враховуючи наведене, в порядку ч. 4 ст. 169 ЦПК України прийшов до висновку про можливість розгляду справи за наявних у матеріалах доказів. Дослідивши матеріали справи, суд встановив, що у відповідності до положень ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. За правилами ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно зі ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Матеріалами справи підтверджено, що 15.10.2015 року сторони уклали договір позики на суму 20 000 грн. строком на 5 календарних місяців починаючи з листопада 2015 року, що підтверджується копією договору безпроцентної позики (а.с.7). За умовами договору позивач передав [PERSON] вказані кошти, що підтверджується копією видаткового касового ордеру (а.с.8). 10.06.2016 року відповідачеві було направлено вимогу про сплату боргу згідно договору позики (а.с. 9), однак [PERSON] проігнорував її. Враховуючи викладене, суд доходить висновку, що позовні вимоги є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення. Ч.1 ст. 88 ЦПК України визначає, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: approved