Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-04 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості, обґрунтовуючи вимоги тим, що відповідно до Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт б/н від 10 листопада 2014 року Відповідач отримав кредит у вигляді встановленного кредитного ліміту на платіжну карту у розмірі 5891,13 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом. Погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: починаючи з «01» по «25» число кожного місяця Відповідач надає банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за Кредитом. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана Генеральна угода разом з запропонованими АТ КБ «Приватбанк» Умовами та правилами, Тарифами складають між ним та банком кредитний договір, що підтверджується підписом у заяві. При укладенні договору сторони керувались ч.1 ст.634 ЦК України, відповідно до якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до п.1.1.3.2.11 Умов і правил Банк має право проводити договірне списання відкритих в банку рахунків Клієнта в погашення кредитної заборгованості і третіх осіб, за кредитами, в яких Клієнт є поручителем, а також будь-якої іншої заборгованості, яка виникла у Клієнта зважаючи невиконаних зобов`язань перед Банком. Відповідач не надавав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов Договору. У зв`язку з порушенням зобов`язань за кредитним договором відповідач станом на 21 вересня 2020 року має заборгованість в розмірі 15998,16 грн, яка складається з наступного: 5179,83 грн - заборгованість за кредитом; 4621,64 грн - заборгованість за відсотками за користування кредитом; 6196,69 грн - заборгованість за пенею. Просить стягнути з [PERSON] на користь АТ КБ "Приватбанк" вказану заборгованість. У відкрите судове засідання представник позивача не з`явився, в позові зазначив, що не заперечує проти розгляду справи за його відсутності та винесення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча про дату, час та місце слухання справи сповіщений належним чином, шляхом опублікування оголошення на офіційному вебсайті Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області, при цьому, будь - яких заяв про розгляд справи за його відсутності, відзиву на позов не надав. Про причини неявки в судове засіданні не повідомив. Враховуючи вищенаведене справа підлягає розгляду в порядку ч. 2 ст. 247 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Відповідно до ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про час і місце судового засідання і від якого не надійшло повідомлення про поважність причин неявки, відповідач не подав відзив, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.1, ч.5 ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Судом досліджені всі докази надані сторонами, клопотань про витребування та дослідження інших доказів до суду не надходило. Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Таким чином, суд, вивчивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково з наступних підстав. Судом встановлено, що між сторонами був підписаний договір б/н, відповідно до якого відповідачу була видана кредитна картка [NUMBER], дата відкриття 05.08.2014 з терміном дії до липня 2018 року (а.с.7). 10 листопада 2014 року між сторонами укладена Генеральна угода про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт, відповідно до якої сторони домовились про зменшення розміру заборгованості, яка виникла з дати надання кредиту, а саме: проценти на 130,84 грн, комісію на 41,33 грн, штраф на 675,10 грн. Заборгованість по договору з дати підписання Генеральної угоди складає 6471,13 грн, кінцева дата сплати заборгованості по договору - 3 листопада 2016 року. Також згідно з розділом 2 Генеральної угоди відповідач отримав строковий кредит у розмірі 5891,13 грн на строк 24 місяці з 10.11.2014 по 30.11.2016 шляхом встановлення кредитної лінії на платіжну карту на споживчі цілі зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,5 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом. Погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: починаючи з «01» по «25» число кожного місяця Відповідач надає банку грошові кошти для погашення заборгованості за Кредитом (щомісячний платіж) в сумі 294,79 грн. Відповідно до п.2.2 угоди при порушенні позичальником строків погашення заборгованості більше ніж на 31 день, по зобов`язанням, строк яких не настав, позичальник зобов`язаний сплатити банку штраф в розмірі 847,27 грн. Пунктом 2.8 Договору визначено, що при порушенні позичальником зобов`язань по погашенню кредиту, позичальник сплачує Банку пеню, розмір якої вказаний в Умовах та правилах за кожен день прострочення (а.с.9). Відповідно до довідки позивача 10.11.2014 на картковий рахунк відповідача встановлений кредитний ліміт 5891,13 грн, 06.04.2020 кредитний ліміт зменшено до 0,00 грн (а.с.8). Із виписки по карті відповідача слідує, що останній в грудні 2014 року та січні 2015 року здійснював поповнення готівкою своєї картки в терміналі самообслуговування. З лютого 2015 року перестав надавати банку щомісячний платіж для погашення заборгованості за Кредитом, у зв`язку з чим нараховувався штраф за прострочення за кредитом. 23.05.2015 та 09.07.2015 року відповідач здійснив поповнення готівкою своєї картки. 11.10.2017, 03.11.2017, 15.12.2017 та 15.01.2018 здійснювалось автоматичне погашення заборгованості з іншої картки. В інші періоди умови генеральної угоди відповідач не виконував (а.с.50-51). Відповідно до розрахунку заборгованості за договором № б/н від 10.11.201, станом на 21.09.2020 зальна сума заборгованості [PERSON] становить 15998,16 грн, яка складається з: 5179,83 грн - заборгованість за кредитом; 4621,64 грн - заборгованість за відсотками; 6196,69 грн - заборгованість по пені (а.с. 5-6). Викладеним обставинам відповідають правовідносини, що витікають із зобов`язань за кредитним договором. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (ст.638 ЦК України). Відповідно до ст.ст. 526 та 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу; якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах після спливу погодженого сторонами строку кредитування права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Таким чином, вимоги банку про стягнення процентів та пені після 30 листопада 2016року (закінчення строку кредитування встановленого Генеральною угодою від 10 листопада 2014 року) не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства. Вказане узгоджується з висновком ВС, викладеним у Постанові від 06 лютого 2019 у справі №175/4753/15-ц. Виходячи із розрахунку заборгованості наданого позивачем за договором № б/н від 10.11.201, станом на 30.11.2016 року заборгованість [PERSON] складається з наступного: 711,37 грн - залишок поточної заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту); 4468,46 грн - залишок простроченої заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту); 1526,69 грн. - загальний залишок заборгованості за відсотками, 3522,23 грн. - заборгованість за пенею з накопичувальним підсумком, а всього 10228,75 грн. Звертаючись до суду з позовом, АТ КБ "ПРИВАТБАНК" надало копію Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов і правил надання продукту кредитних карт, а також розрахунок заборгованості. Відповідачем не надано заперечень відносно того, що він підписував вищевказану [PERSON] угоду та отримував в банку позивача кредитні кошти. Доказів про відсутність заборгованості по отриманим кредитним коштам, відповідач суду не надав. Як встановлено судом, [PERSON] було порушено умови укладеного сторонами договору, та ст.ст. 1049, 1054 ЦК України, а саме: прострочено повернення заборгованості по кредиту, в зв`язку з чим, позивач має право вимагати погашення наданого відповідачу кредиту, відсотків, стягнення штрафів, встановлених договором. У зв`язку з вищевикладеним, суд не вбачає підстав для відмови у задоволенні позовних вимог АТ КБ "ПРИВАТБАНК" в частині стягнення заборгованості по тілу кредиту, а тому вимоги щодо стягнення заборгованості за кредитом в розмірі 5179,83 грн (711,37грн -поточна заборгованість, 4468,46 грн. -прострочена заборгованість за наданим кредитом) слід задовольнити. За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Підписуючи Генеральну угоду сторони в пункті 2.1 погодили сплату відсотків в розмірі 1,5% в місяць на суму залишку заборгованості по кредиту, що складає 18 % річних та відповідає розміру відсотків вказаного при розрахунку заборгованості по кредиту відповідача. Таким чином, з урахування вищевказаного, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача заборгованість по відсоткам станом на 30 листопада 2016 року в сумі 1526,69 грн. У ст.1050 ЦК передбачено: якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього кодексу. За змістом ч.2 ст.625 ЦК, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом та договірні. Позивачем не ставиться питання про стягнення з відповідача коштів за невиконання зобов`язань з повернення кредиту 3% річних та інфляційних витрат в порядку ст. 625 ЦК України. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Статтею 550 ЦК України, передбачено, що право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Проценти на неустойку не нараховуються. Кредитор не має права на неустойку в разі, якщо боржник не відповідає за порушення зобов`язання. Разом з тим судом встановлено, що Генеральна угода, укладена між сторонами, є договором приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт. Відповідно до п. 2.8 Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт б/н від 10.11.201 при порушенні позичальником зобов`язань по погашенню кредиту, позичальник сплачує Банку пеню, розмір якої вказаний в Умовах та правилах за кожен день прострочки. Однак, на підтвердження позовних вимог позивач посилається на інші умови - "Умови та правила надання банківських послуг", витяг з яких додано до позову ( а.с. 11-40). Судом встановлено, що наданий позивачем витяг з Умов та правил надання банківських послуг не містить підпису відповідача [PERSON] та не являється Умовами і правилами надання продукту кредитних карт, вказаного в Генеральній угоді. Таким чином, позивачем не надано суду належних і допустимих доказів, які б підтверджували той факт, що саме ці Умови є складовою частиною укладеної між сторонами Генеральної угоди і що саме ці Умови мав на увазі відповідач, підписуючи Генеральну угоду та, відповідно, брав на себе зобов`язання зі сплати саме такого, який зазначено в Умовах, розміру пені, у разі порушення зобов`язання з повернення кредиту. Крім цього, зміст вказаного документу повністю залежить від волевиявлення і дій лише однієї сторони (банку), яка може вносити відповідні зміни в умови та правила кредитування. Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. А тому, відповідно, вказані Умови та правила не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору б/н від 30.11.201. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді відповідальність у вигляді неустойки (пені) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона має довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Оскільки позивачем не доведено наявність договірних відносин з відповідачем щодо розміру пені, Умови та правила надання продукту кредитних карт позивачем суду не надані, тому в частині стягнення з відповідача заборгованості по пені в розмірі 3522,23 грн слід відмовити. Вказане узгоджується з правовим висновком викладеним в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019р. у справі № 342/180/17, яка, в силу положень частини шостої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», підлягає врахуванню усіма іншими судами при застосуванні таких норм права. Враховуючи встановлені обставини, суд вважає вимоги позивача щодо стягнення пені такими, що суперечать наведеним вище законодавчим актам і правовим позиціям Верховного суду України, а тому останні задоволенню не підлягають. Проаналізувавши встановлені обставини по справі, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню в розмірі 6706,52 грн з яких: 5179,83 грн - заборгованість за кредитом; 1526,69 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом станом на 30 листопада 2016 року. Виходячи з того, що вимоги позивача задоволено судом частково, з урахуванням приписів частини першої статті 141 ЦПК України, понесені позивачем судові витрати з оплати судового збору підлягають відшкодуванню пропорційно розміру задоволених вимог, а саме 881,17 грн (6706,52 грн/15998,16 грн х 2102 грн). На підставі викладеного,

Outcome: partial