Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-05 00:00:00

Виконавчий комітет Житомирської міської ради, як орган опіки та піклування звернувся до суду з позовом до [PERSON], в інтересах [PERSON], [PERSON], в якому просить відібрати у [PERSON] малолітніх дітей: [PERSON] та [PERSON] та стягнути з відповідача аліменти на утримання малолітніх дітей у розмірі 1/4 частини усіх видів доходів, але не менше 30% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на користь особи чи установи, яка у подальшому буде здійснювати догляд за дитиною. В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що відповідач злісно ухиляється від виконання обов'язків з виховання та утримання дітей, не піклується про стан їх здоров'я, не створила належних умов для нормального проживання та розвитку дітей. [PERSON] систематично не відвідує заняття у навчальному закладі без поважних причин та перебуває під наглядом у дитячій поліклініці. Сама ж [PERSON] двері не відкриває, на телефонні дзвінки не відповідає, неодноразово притягувалась до адміністративної відповідальності, зокрема, внаслідок неналежного виконання батьківських обов'язків, раніше притягувалась до кримінальної відповідальності, за місцем проживання характеризується негативно. Зі слів сусідів [PERSON] зловживає спиртними напоями, офіційно ніде не працює, веде антигромадський спосіб життя, в її помешканні збираються сторонні особи. У зв'язку з цим позивач звернувся до суду із позовом про відібрання дітей відповідачки без позбавлення останньої батьківських прав, стягнення аліментів з відповідачки. В судовому засіданні представники позивача [PERSON] та [PERSON] позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Відповідач в судовому засіданні проти задоволення позову заперечила та просила не відбирати у неї дітей. Вказала, що діти доглянуті, син [PERSON] боїться іти до школи, оскільки отримав психологічну травму. Представник відповідача проти позову заперечив та вказав, що позов є безпідставним і не підтверджений належними доказами, тому задоволенню не підлягає. Вважає, що саме дії працівників школи призвели до того, що [PERSON] боїться іти до школи. Відповідач намагається оформити сина на індивідуальне навчання, планує перевести дитину до іншої школи. Заслухавши осіб, які беруть участь у справі, свідчення свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні докази в їх сукупності, суд доходить висновку, що позов не підлягає задоволенню з огляду на наступне. Згідно ст.ст. 32 та 52 Конституції України встановлено, що ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України; сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства", кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Частиною 1 статті 12 Закону України "Про охорону дитинства" встановлено, що виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно ст. 14 Закону України "Про охорону дитинства" встановлено, що діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Судом встановлено, що [PERSON] має малолітніх дітей: сина [PERSON], [INFO] та доньку [PERSON], [INFO], що підтверджується копіями свідоцтв про народження серії [NUMBER] та серії [NUMBER] (а.с.4-5). Відповідно до копії витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження вбачається, що відомості про батька записані відповідно до ч.1 ст. 135 Сімейного кодексу України. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач вказав, що відповідач злісно ухиляється від виконання обов'язків з виховання та утримання дітей, не створила належних умов для нормального проживання та розвитку дітей, в підтвердження чого були надані докази. Так, 08.09.2016 року листом за №1470/1 Служба у справах дітей виконавчого комітету Житомирської міської ради звернулася до Житомирського відділу поліції ГУНП в Житомирській області, в якому просить притягнути [PERSON] до адміністративної відповідальності, внаслідок неналежного виконання батьківських прав (а.с.14-15). Приводом даного листа стали повідомлення в.о. директора школи [PERSON] (а.с.16). В акті спроби обстеження умов проживання [PERSON] від 08.09.2016 року вказано, що остання не впустила членів комісії до помешкання, двері квартири були закриті, діти були зачинені самі дома, спілкування відбувалося на сходах. [PERSON] було запрошено на засідання комісії з захисту прав дітей та рекомендовано звернутися за допомогою до психолога. Зі слів сусідів, [PERSON] неналежним чином виконує батьківські обов'язки, діти не дотримуються режиму, характеризується за місцем проживання негативно (а.с.17). 08.09.2016 року [PERSON] була ознайомлена та попереджена про відповідальність по утриманню, вихованню та навчанню дітей, а також попереджена про адміністративну, кримінальну відповідальність та правові наслідки відібрання дитини та позбавлення батьківських прав (а.с.18). В своїх поясненнях від 26.04.2016 року [PERSON] зобов'язалась в подальшому сумлінніше ставитися до батьківських обов'язків (а.с. 21). 26.04.2016 року [PERSON] була ознайомлена та попереджена про відповідальність по утриманню, вихованню та навчанню дітей, а також попереджена про адміністративну, кримінальну відповідальність та правові наслідки відібрання дитини та позбавлення батьківських прав (а.с.26). В листах від 29.09.2016 року та 18.10.2016 року адміністрація Житомирської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №14 зверталася до служби у справах дітей Житомирської міської ради з листами, в яких просила вирішити питання щодо відвідування [PERSON] навчального закладу та притягнення до адміністративної відповідальності матір за невиконання батьківських обов'язків (а.с.11,13). На підставі листа адміністрації ЗОШ №14 м. Житомира (а.с.20) щодо залучення до навчання малолітнього [PERSON] та з метою проведення профілактичної бесіди з матір'ю малолітнього [PERSON], [PERSON], провідні спеціалісти служби у справах дітей Житомирської міської ради намагалися провести обстеження умов проживання: [ADDRESS]. Однак, на момент обстеження гр. [PERSON] відмовила членам комісії в доступі до житлового приміщення, що підтверджується актом умов проживання від 05.10.2016 року (а.с.19). В результаті бесіди [PERSON] була доведена необхідність її участі в засіданні комісії з питань захисту прав дитини та роз'яснено положення СК України щодо відібрання дітей у батьків без позбавлення батьківських прав. Листом №124 від 18.10.2016 року КУ «Центральна дитяча міська лікарня» поліклініка №2 Корольовського району зверталася з проханням до Житомирського міського центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді, в якому просила провести соціальний патронаж до сім'ї [PERSON] з метою вирішення питання, щодо здійснення медичного обстеження дитини (а.с.12). Наказом служби у справах дітей Житомирської міської ради №78 від 20.10.2016 року малолітні [PERSON] та [PERSON] взяті на облік служби, з підстав «проживання дитини в сім'ї, в якій батьки або особи, що їх замінюють, ухиляються від виконання батьківських обов'язків» (а.с.10). 02.11.2016 року Житомирський міський центр соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді повідомляє, що сім'я [PERSON] перебуває на обліку сімей, які опинилися у складних життєвих обставина з 06.06.2016 року з причини неналежного виконання батьківських обов'язків та невідвідування дитиною навчального закладу (а.с.25). В своїх письмових поясненнях від 08.11.2017 року [PERSON], яка є сусідкою [PERSON] вказала, що остання веде антигромадський спосіб життя, діти постійно зачинені в квартирі. Також вказала, що до [PERSON] в нічний час приходять різні сторонні особи та разом зі своїми друзями [PERSON] постійно курить в під'їздах (а.с.22). [PERSON], яка також є сусідкою [PERSON] в своїх письмових поясненнях від 08.11.2016 року вказала, що остання веде антигромадський спосіб життя, до неї постійно приходять сторонні особи в нічний час та на думку [PERSON] [PERSON] вживає наркотичні засоби. Також вказала, що [PERSON] вчиняє насильство до своїх двох малолітніх дітей, б'є їх та з квартири постійно чути крики. Умов для проживання дітей в квартирі немає (а.с.23). 08.11.2016 року Житомирським відділом поліції ГУ НП в Житомирській області було повідомлено про те, в ході проведення перевірок гр. [PERSON] двічі було притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 184 КУпАП за неналежне виконання батьківських обов'язків, а саме: 02.11.2016 року А/П №3252 та 09.09.2016 року А/П №2684 (а.с.24). 02.11.2016 року виконавчим комітетом Житомирської міської ради, як органу опіки та піклування було прийнято висновок про доцільність відібрання у [PERSON] малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] без позбавлення матері батьківських прав (а.с.27). Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] вказала, що вона є соціальний педагог в школі №14 та засвідчила про те, що за період навчання [PERSON] пропустив 78 днів та 256 уроків. В навчальному 2016 році [PERSON] був лише три рази та в столовій з'їдав по декілька порцій. 05.09.2016 року [PERSON] викликали швидку допомогу та маму. 18.10.2016 року [PERSON] просила характеристику для невропатолога та повідомила, що має намір оформити індивідуальне навчання. На початку навчального року 2015 році [PERSON] відвідувала батьківські збори, а в 2016 році не відвідувала. Під час того, коли працівники школи навідалися до квартири [PERSON], умови проживання були негігієнічні. У самого [PERSON] переважає ігрова діяльність та він зацікавлений в навчальному процесі. Сім разів приходили до квартири [ADDRESS], в квартирі живе співмешканець та сестра з сім'єю. Були моменти коли двері в квартиру не відкривали, останній раз були 05.10.2016 року. [PERSON] бачила останній раз на комісії з прав захисту інтересів дітей. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] вказала, що вона є заступником директора школи №14 та засвідчила про те, що під час відвідування сім'ї [PERSON] умови для проживання дітей не створені. Також вказала, що дитина повинна навчатися в школі. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] вказала, що вона є вчителем ЗОШ 14 та засвідчила про те, що з 2015 року вона приділяє увагу [PERSON], в якого одразу було виявлено відхилення, він не міг висидіти 45 хв., а мати не реагувала на прохання вплинути на дитину. [PERSON] пропускав навчання, а [PERSON] не брала трубки та не відповідала на дзвінки. З листопада 2015 року відвідували квартиру [PERSON] та остання повідомила, що [PERSON] в селі, в школу не ходить, бо немає одягу, від допомоги [PERSON] відмовилася. В школі [PERSON] з'явився в грудні та 30.12.2015 року під час останнього уроку зібрав речі та сказав, що хоче піти. На прохання залишитися [PERSON] не реагував. Після телефонного дзвінка до [PERSON], остання прийшла в школу. В коридорі [PERSON] вдарила [PERSON] і в нього на губах з'явилася кров. Також вказала, що [PERSON] їв по чотири порції. Дитина була в збудженому стані, агресивна, била дітей в класі та навіть був інцидент, коли [PERSON] хотів вистрибнути з вікна. 08.04.2015 року у [PERSON] була істерика та було викликано швидку допомогу. Мати прийшла через півтори години. В березні 2016 року приходили додому до [PERSON] та діти були в кімнаті під замком, дивились телевізор і були в пригніченому стані. На дні святкування 8 березня [PERSON] вибігав і забігав в клас, листівку для мами робити не хотів. Сама ж мама прийшла лише в кінці свята. 1 вересня 2016 року [PERSON] на святкову лінійку не з'явився, а прийшов з матір'ю лише після другого уроку та повідомила, що вони проспали. 02 вересня 2016 року [PERSON] знову не прийшов. 05 вересня 2016 року в кінці 4 уроку [PERSON] зібрав речі і сказав, що він «пожрал і пошол», однак ми не пускали його, але у нього почалася істерика і він сказав, що "іде за смертю". Ми викликали швидку, сама ж мати сказала, що його потрібно було відпустити і до наших рекомендацій вона не прислухалася. Мати не хотіла справлятися з обов'язками, відмовлялася вести [PERSON] до школи та була на двох батьківських зборах з п'яти. Для індивідуального навчання від матері потрібна була заява про відвідування психолога чи логопеда. Це право матері до якого логопеда чи лікаря звертатися. Медична довідка від логопеда чи психіатра відсутня в школі. Довідки про стан здоров'я дитини станом на 01.09.2016 року не надано. [PERSON] не усвідомлював свою поведінку в класі, не було підтримки з боку матері. Мати жодного разу не повідомила про неявку дитини до школи. В [PERSON] було дві великі рани на сідницях, які він не давав обробляти. З групи продовженого дня забирали дитину мати або співмешканець, потім мати написала заяву, щоб дитина ішла додому сама. В 2016-2017 рр. [PERSON] був у школі 1 та 05 вересня 2016 року. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] вказала, що вона є асистентом вчителя школи №14 та засвідчила про те, що дитина не відвідувала школу, постійно був голодний, на перервах голосний. [PERSON] відмовлявся виконувати накази вчителя. В нього була травма на сідницях, мати пояснень не надала. На початку вересня [PERSON] різко почав вставати з-за парти, він говорив, що "іде за смертю", почав битися, не міг зрозуміти куди йому іти в коридорі. До матері додзвонилися лише через годину. Бригада швидкої допомоги дали [PERSON] заспокійливий укол. Також вказала, що жодного разу не бачила, щоб [PERSON] брав їжу з дому в школу. На уроках він нічого не робить, більшість часу бігає по коридору. В педагогічного колективу не має можливості вплинути на поведінку [PERSON], оскільки він не відвідує школу. [PERSON] говорили, що у її сина проблеми і він потребує психологічної допомоги. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] вказала, що вона є двоюрідною сестрою [PERSON] та засвідчила про те, що з 04.02.2016 року [PERSON] приїхала проживати до неї за адресою: [ADDRESS]. Остання має двоє дітей та мешкає із співмешканцем. Діти на двір не виходять, у них відсутні розпорядок дня, вони можуть спати вдень, а вночі гуляти. В квартирі збираються компанії, курять, на кухні антисанітарія. Їсти [PERSON] готує із напівфабрикатів, сина свого б'є та був навіть випадок, коли [PERSON] бив співмешканець. Щодо вживання [PERSON] спиртних напоїв нічого не знає. Діти не хворіють, дільничного лікаря не бачила. На роботу [PERSON] не ходить. Дітей може закриває в кімнаті на декілька днів. Сказати чи буде краще дітям в інтернаті чи з матір'ю не може. [PERSON] сам виходить з квартири. Чи люблять діти матір повідомити не може. Іграшки у дітей є. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] засвідчив про те, що у дітей відсутній режим сну та їжі, немає чітко виділеного ліжка для сну. [PERSON] може спати на кухні на табуретках в маминому халаті. Навики виховання дітей мати не формує. Разів чотири бачив [PERSON] на вулиці разом з матір'ю. Декілька разів [PERSON] втікав з хати . За відсутності батьків діти постійно закриті. Є вільний доступ дітей до балкону. Крім того, був інцидент коли співмешканець бив [PERSON] та викликалися правоохоронні органи. Разом з тим, заперечуючи щодо позову, відповідачем було надано копію медичної картки [PERSON] з якої вбачається, що 25.10.2016 року останнього було оглянуто лікарем та запрошено на комісійний огляд, 27.10.2016 року його було оглянуто окулістом, а 28.10.2016 року логопедом (а.с.66). В медичній картці [PERSON] наявна довідка від 10.01.2017 року про те, що останній проводилися відповідні щеплення (а.с. 67-68). У довідці №157 від 20.11.2016 року, виданій [PERSON], який проживає за адресою: [ADDRESS] вказано, що епідоточення по дому чисте (а.с.69). Також, в матеріалах справи наявне направлення від 09.11.2016 року на госпіталізацію [PERSON] у психіатричну лікарню (а.с.70). Згідно запису в журналі викликів лікарів додому дільниці №6 поліклініки №2 за 2016 рік вбачається, що востаннє діти оглядалися лікарем-педіатром дільничним [PERSON] 12.04.2016 року (а.с.125-126). Довідкою №25 від 22.02.2017 року, виданою лікарем наркологом [PERSON], підтверджується той факт, що [PERSON] за наркологічною допомогою в диспансерне відділення Житомирського обласного наркологічного диспансеру не зверталася, на обліку не перебуває (а.с.127). Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] вказала, що вона працює лікарем в дитячій поліклініці №2 Корольовського району та засвідчила про те, що [PERSON] зверталася на огляд, коли діти були віком до одного року щомісячно, потім зверталася залежно від стану здоров'я. Коли [PERSON] оформлявся в школу, то на медичні огляди не з'являвся. [PERSON] належно виконувала всі вказівки лікаря. Від народження [PERSON] були звернення до служби у справах дітей, оскільки мати могла залишити дитину у бабусі похилого віку, а сама поїхати. Бабуся належним чином забезпечувала догляд за дитиною. Під час відвідування сім'ї [PERSON] у квартирі умови проживання були належні. При огляді [PERSON], остання була доглянута та часто не хворіла. [PERSON] теж часто не хворів, розвивався відповідно до віку, однак [PERSON] не приходила до лікарні, тому писалися доповідні записки до головного лікаря у разі неявки. Під час відвідування [PERSON] в нетверезому стані не бачила. У [PERSON] був алергічний дерматит до року. Психічних відхилень у [PERSON] не помічала. Діти до матері відносяться нормально. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] засвідчила про те, що вона є подругою [PERSON] та має психологічну освіту. В квартирі останньої була досить часто та дуже добре знає [PERSON] та [PERSON]. В кімнаті ніколи не бачила дітей зачиненими, застосування сили з метою виховання не було, на знімній квартирі завжди було чисто, слідів побиття дітей не бачила. Знає, що двері на балкон зачинені, дітей на балконі не бачила. Діти повністю доглянуті, мати приділяє їм багато уваги та виховує їх. В стані алкогольного сп'яніння [PERSON] не бачила, спиртними напоями не зловживає. В квартирі прибрано, пилу не бачила. [PERSON] не відвідує школи, пояснює тим, що боїться іти до школи. [PERSON] займається з дитиною, заохочує [PERSON] до навчання. [PERSON] дуже хвилюється, що у неї хочуть відібрати дітей. Критичних умов для дітей немає. [PERSON] дуже відповідально ставиться до харчування дітей. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] засвідчив про те, що проживає з відповідачем у цивільному шлюбі та вказав, що діти ситі, чисті, балкон в квартирі забитий. Діти не хворіють вже два роки. У [PERSON] окреме ліжечко, [PERSON] спить на дивані, у великій кімнаті чотири ліжка, є письмовий стіл, комп'ютер. [PERSON] не ходить у школу десь рік, боїться ходити. [PERSON] ходила до психолога з приводу поведінки дитини, вона турботлива мама. Взагалі діти нагодовані, спати лягають вчасно, разом з дітьми відвідуємо парки та атракціони. [PERSON] можу вдарити легенько коли вона не слухається. Для з'ясування обставин справи в судове засідання було викликано малолітнього [PERSON], який пояснив, що просинається о 6 годині ранку, грається з [PERSON] на комп'ютері та грається на дворі, а мама готує їсти. Є багато друзів в дворі. Мама з ним займається. В школу боїться ходити, оскільки боїться вчителів, які його скручували, викликали швидку допомогу та поліцію. Цей випадок був у школі, коли він збирався додому. Вказав, що живуть нормально, в нього є двоє батьків. Спати лягає в 19:00 год., встає о 6 год. ранку. Спить на дивані, уроки робить з мамою, подобається математика та любить малювати, є багато іграшок. Зазначив, що мама робить піцу та пиріжки і він любить свою маму та сумує за нею. [PERSON] любить і вона його теж. У відповідності до статті 150 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Аналогічні обов'язки батьків передбачені у статті 12 Закону України «Про охорону дитинства». У статті 170 Сімейного кодексу України визначено вичерпний перелік підстав для відібрання дитини від батьків або одного з них (ст. 164 СК України), в тому числі у разі залишення дитини у батьків є небезпечним для її життя, здоров'я і морального виховання. Відібрання дитини від батьків та позбавлення особи батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов'язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов'язків. Ухилення батьків від виховання дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. При вирішенні питання щодо відібрання дітей, необхідно впевнитися не лише в невиконанні матір'ю обов'язків по їх вихованню, а також встановити, що мати ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що вона систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов'язки. Підстави відібрання дитини передбачені п. 2-5 ч.1 ст. 164 СК України, при цьому умовою відібрання може бути лише винна поведінка особи, свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов'язками. Однак, відповідні докази в підтвердження підстав для відібрання дітей, зокрема обставин умисного ухилення від виконання батьківських обов'язків [PERSON] відносно дітей, в матеріалах справи відсутні. Позивач, як на доказ не піклування станом здоров'я [PERSON], посилається на копію листа КУ «Центральна дитяча міська лікарня». Однак, суд не може прийняти такий доказ як належний, оскільки в судовому засіданні були оглянуті медичні картки [PERSON] та [PERSON] з яких вбачається, що [PERSON] зверталася до лікарів по мірі потреби, що також підтвердила в своїх свідченнях лікар [PERSON] Також, суд не приймає до уваги як доказ неналежних умов проживання дітей акти обстеження умов проживання [PERSON], оскільки члени комісії не були присутні в квартирі, тому з актів не можливо встановити, що [PERSON] створила неналежні умови проживання та розвитку дітей. Крім того, лікар [PERSON] в своїх свідченнях вказала про те, що під час відвідування сім'ї [PERSON] умови проживання були належні. Позивач вказує на те, що зі слів сусідів [PERSON] зловживає спиртними напоями, однак жоден із свідків, які були допитані в судовому засіданні, не підтвердив факт зловживання [PERSON] спиртними напоями. В довідці Житомирського обласного наркологічного диспансеру вказується про те, що [PERSON] за наркологічною допомогою не зверталася, на обліку не перебуває. У листі Житомирського відділу поліції ГУ НП в Житомирській області вказується про притягнення [PERSON] до адміністративної та кримінальної відповідальності, однак жодної постанови про притягнення [PERSON] до відповідальності позивачем не надано. Наданий в якості доказу висновок органу опіки і піклування про доцільність відібрання дітей у [PERSON], суд оцінює критично і не погоджується з ним, оскільки він у відповідності до ч. 6 ст. 19 СК України є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дітей. Крім того, відповідно до п. 8 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов'язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року №866, передбачено, що рішення про негайне відібрання дитини у батьків або осіб, які їх замінюють приймається якщо виникла безпосередня загроза життю або здоров'ю дитини. Однак таких фактів встановлено не було. Сам малолітній [PERSON] в судовому засіданні вказав, що живуть вони нормально, мама з ним займається, робить уроки, готує йому їсти, а він любить свою маму та сумує за нею. Доводи позивача та свідків щодо ухилення відповідачкою від виконання своїх батьківських обов'язків не підтверджені допустимими доказами, ґрунтуються лише на власному суб'єктивному баченні форм та способів їх виконання, тому не можуть бути прийняті судом до уваги. У відповідності до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У преамбулі до Конвенції ООН про права дитини зазначено, що дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові і розуміння. Згідно зі статтею 9 Конвенції Держави-сторони забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Відповідно до ст.11 Закону № 2402-111 «Про охорону дитинства», сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Право дитини на отримання належного сімейного виховання виникає у неї з моменту народження. А підстави про відібрання дитини від батьків без позбавлення їх батьківських прав передбачені ст.170 СК України. Єдине, що достеменно встановлено в судовому засіданні, це те, що дитина не відвідує навчальний заклад. Однак, в судовому засіданні сам [PERSON] вказав, що він боїться ходити до школи, оскільки боїться вчителів через інцидент, який мав місце 05.09.2016 року з вчителями, з викликом швидкої та застосування до дитини фізичної сили. Відповідач [PERSON] надала суду копію своєї скарги адресовану Міністру освіти і науки України щодо оскарження непедагогічної поведінки викладацького складу ЗОСШ №14. Оскільки підстави для позбавленя батьківських прав та відібрання дитини є тотожними, суд вважає за можливе послатися на приписи пунктів 15, 16 Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», за якими позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та інш.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Європейський суд з прав людини в рішенні по справі «Савіни проти України» (Заява № 39948/06) від 18 грудня 2008 року в п. 50 зазначив, що якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує (див., mutatis mutandis, справу "Хазе проти Німеччини", N 11057/02, п. 99, ЄСПЛ 2004-III (витяги)). Оскільки підставою для відібрання дитини у батьків є випадки, при яких залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров'я і морального виховання, докази існування такої небезпеки мають бути однозначними та беззаперечними. Дослідивши надані позивачем докази, суд вважає що таких доказів до матеріалів справи не надано. Так, письмові докази, які надані позивачем, дійсно, свідчать про існування негативних факторів, проте стверджувати на підставі наданих позивачем доказів, що ці умови беззаперечно вказують на існування реальної небезпеки для життя, здоров'я і морального виховання дитини, неможливо. Суд вважає, що позивачем не наведено достатньо доказів для відібрання дітей у відповідача. Головна підстава, на якій ґрунтується позов, є те, що [PERSON] не відвідує школу. Разом з тим, інциденти, які мали місце із застосуванням до дитини фізичної сили вказують на те, що існують об'єктивні причини в поведінці дитини, яка не бажає відвідувати школу. При цьому, позивач, як орган опіки та піклування не надав доказів, що ним були вжиті всі можливі та вичерпні заходи для встановлення істинної причини ситуації, що склалася та можливість її вирішення без відібрання дітей, зокрема шляхом відповідної соціальної роботи з сім'єю. Докази, які подані позивачем охоплюють досить короткий період часу, які не дають можливість зробити чіткий та однозначний висновок про винну поведінку матері. Разом з тим, суд не відкидає того, що відповідачем не вживаються достатніх заходів для забезпечення дитини права на отримання освіти, належного виховання дітей в сім'ї, хоча поведінка відповідача під час розгляду справи вказує на можливість виправлення ситуації та на передчасність заявлення такого позову. Суд вважає, що відібрання дітей не може бути в їх інтересах, оскільки діти добре ставляться до матері. Позбавлення материнської опіки в такому віці не є виправданим заходом для забезпечення навчання дитини. Існують інші можливості впливу на поведінку матері, в т.ч. притягнення до адміністративної відповідальності. З урахуванням вищенаведеного, суд вважає за доцільне в задоволенні позовних вимог про відібранні дитини від матері без позбавлення батьківських прав відмовити, одночасно попередивши [PERSON] про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) та поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням [PERSON] батьківських обов'язків. Оскільки суд відмовляє в позові про відібрання дітей, відсутні і передбачені ч.4 ст. 170 СК України підстави для стягнення з відповідача аліментів.

Outcome: dismissed