Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-27 00:00:00

17.05.2019 року позивач [PERSON] звернувся до суду з вищевказаним позовом, яким просить визнати за нею, як за спадкоємцем за заповітом право власності на земельну ділянку площею 1,6198га, кадастровий номер - 51214870000:01:006:0632, що розташована на території Кубейської сільської ради Болградського району Одеської області, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, та яка на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯИ №128559, належала спадкодавцю [PERSON] , що помер у жовтні 2018р. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що вона є спадкоємцем за заповітом земельної ділянки, що належала спадкодавцю [PERSON] , своєчасно звернулася до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, але у зв`язку з тим, що у заповіті, який був посвідчений 07.02.2013 року за р.№34, секретарем виконкому Кубейської сільської ради Болградського району Одеської області Болгаровою І.А., вказано , що заповідач заповідає "належний йому державний акт на право власності на земельну ділянку", який неможливо віднести ані до речей, ані до майнових прав, тому позивачу нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва про право на вищезазначену земельну ділянку. Позивач у судовому засіданні підтримала позовні вимоги, просила задовольнити в повному обсязі, визнавши за нею право власності на цю земельну ділянку. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] просили відмовити у задоволенні позову, стверджуючи, що заповіт є недійсним, оскільки зазначену у позові земельну ділянку спадкодавець не заповідав позивачу - лише папірець - державний акт, і, крім того, позивач не має право на спадкування майна спадкодавця, оскільки не проживала разом з ним, і не доглядала; але заповіт вони, відповідачі, не оскаржували. Позивач пояснила, що спадкодавець є її вітчимом, проживав без реєстрації шлюбу з її матір`ю біля 20-ти років, був разом з ними зареєстрований за адресою проживання її, позивача та її матері, виростив її, позивача, як дочку, вона та її мати навіть не знали, що він не розлучився зі своєю першою дружиною, але, оскільки вони - позивач, її мати і заповідач проживали однією родиною, тому спадкодавець і заповідав їй, позивачу, дві земельні ділянки, але, оскільки з`ясувалося, що в позивача є законна дружина, що є пенсіонером і син, що є інвалідом, які мають право на обов`язкову частину у спадщини, вона, позивач, відмовляється на їхню користь від однієї земельної ділянки враховуючи те, що вони вже оформили одну ділянку на свою користь - на яку спадкодавець не складав заповіту, хоча усі документи на ці ділянки оформлювала її, позивача, мати, а не відповідачі; крім того, в спадкодавця є ще будинок, який не входить до спадкового майна, оскільки ще не оформлений, тому відповідачі й не вважають його спадковим майном, але якби її, позивача, мати, оформила ще й на будинок документи, відповідачі би претендували й на нього. Судом була допитана свідок [PERSON] , яка не підтвердила і не спростувала волю заповідача та фактичні обставини, про які стверджувала позивач. Вислухавши позивача, відповідачів, свідка, вислухавши доводи сторін у судовому засіданні, розглянувши надані суду документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно дослідивши і оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню за наступних підстав. Відповідно до ч.2 ст.124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. Згідно п.1ст.6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, що ратифікована Україною Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, у зв`язку з чим, відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до ст.55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно зі ст.4 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.12,13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, не інакше як за зверненням особи, що подане відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Вимогами ст.ст.76,81 ЦПК України регламентовано, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків, тощо. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини: - у жовтні 2018 року помер спадкодавець [PERSON] (свідоцтво про його смерть серії [NUMBER] , що видане повторно 06.11.2018р. Болградським РВДРАЦС ГТУЮ в Одеській області, - не містить дати смерті, оскільки не встановлена, а.з.№731 а.с.7); - згідно державного акту на право власності на земельну ділянку (серії ЯИ №128559 від 06.04.2010 року, а.с.8) та згідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 11.05.2019 року за №НВ-5109178682010 (а.с.16-18), спадкодавець [PERSON] був власником земельної ділянки площею 0,8134га, кадастровий №5121487000:01:006:0633, що розташована на території Кубейської сільської ради Болградського району Одеської області, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва; - згідно державного акту на право власності на земельну ділянку (серії ЯИ №128558 від 06.04.2010 року, а.с.8) та згідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 11.05.2019 року за №НВ-5109178882019 (а.с.19-21), спадкодавець [PERSON] був власником земельної ділянки площею 1,6198га, кадастровий №5121487000:01:006:0632, що розташована на території Кубейської сільської ради Болградського району Одеської області, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва; - згідно заповіту, спадкодавець [PERSON] заповідав належний йому державний акт в розмірі 1,6198 га серії ЯИ №128558 та державний акт в розмірі 0,8134 га серії ЯИ№128559 на право власності на земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, які перебувають в колективний вланості ТОВ "Бессарабія Плюс" позивачу - [PERSON] (заповіт від 07.02.2013 року, зареєстрований за №34, засвідчений секретарем Червоноармійської сільської ради Болградського району Одеської області, а.с.12); - згідно довідок Кубейької сільської ради Болградського району Одеської області від 11.05.2019 року за №1045 та за 31046 спадкодавець [PERSON] постійно проживав та був зареєстрований на момент своєї смерті за адресою: [ADDRESS] - з 26.12.2012 року по день смерті - жовтень 2018 року, разом з ним проживали та буди зареєстровані: позивач [PERSON] , її мати - [PERSON] , та сестра - [PERSON] (а.с.22-23); - згідно витягу з технічної документації про нормативні грошові оцінки земельних ділянок: площею 0,8134 - 29490,84грн. (дата формування витягу - 11.05.2019р. (а.с.24), та площею 1,6198 га - 58727,88грн. (дата формування витягу - 11.05.2019р. (а.с.25); - постановою приватного нотаріуса Болградського районного нотаріального округу Одеської області Агбун М.І. від 03.05.2019 року, позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на вищезазначені земельні ділянки з-за того, що у заповіті, що був посвідчений 07.02.2013р. секретарем виконкому Кубейської сільської ради Болгаровою І.А. за зареєстрований за №34, вказано, що заповідач заповідає "належний йому державний акт "в розмірі 1,6198га" та державний акт "в розмірі 0,8134га", які неможливо віднести ані до речей, ані до майнових прав (а.с.26), проте, оскільки Акт про право на землю не вимірюється у гектарах, цілком зрозуміло, що заповідач мав на увазі земельні ділянки площею 1,6198га та 0,8134га, враховуючи, що заповіт оформлювався секретарем сільської ради, а не нотаріусом; - з відповіді приватного нотаріуса Болградського районного нотаріального округу Одеської області Агбун М.І. на запит суду №1091/01-16 від 11.06.2019 р. вбачається, що спадкова справа щодо майна [PERSON] , який помер у жовтні 2018р. - заводилася, його спадкоємцем за заповітом є - позивач [PERSON] , та за законом - [PERSON] і [PERSON] ; спадкоємці [PERSON] і [PERSON] вже отримали свідоцтва про право на частину спадщини за законом - кожен на 1 / 2 частину земельної ділянки розміром, 1,9615га, кадастровий номер якої 5121487000:01:005:0418 (два свідоцтва про право на спадщину за законом від 13.05.2019р., зареєстровані в реєстрі за №1753 та №1754, а.с.69-71). Крім того, відповідно до заяви представника Кубейської сільської ради - цей відповідач вимоги позивача визнає повністю, у судовому засіданні встановлено, що відповідачі заповіт не оскаржували, хоча судом їм було роз`яснено це право і надавався час для узгодження юридичної позиції. Відповідно до ст.ст.1216, 1220, 1268ч.5 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців); спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Ст.1241 Цивільного кодексу України визначено право певних осіб на отримання частки спадкового майна, незалежно від змісту заповіту закон гарантує визначену частку спадщини, яка називається обов`язковою часткою. Таким чином, свобода спадкового розпорядження обмежується правом осіб, які закликаються до спадкування незалежно від волі спадкодавця в силу прямої вказівки закону. Перелік таких осіб визначено вищевказаною статтею Цивільного кодексу України, є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає. До цього переліку входять лише особи, які належать до першої черги спадкоємців за законом і є малолітніми, неповнолітніми, повнолітніми непрацездатними дітьми спадкодавця (в тому числі усиновленими), непрацездатною вдовою (вдівцем), непрацездатними батьками (усиновителями) та дітьми, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені після відкриття спадщини. Продовження особою трудової діяльності після досягнення загального пенсійного віку не позбавляє права на обов`язкову частку у спадщині. Однак, вихід на пенсію на пільгових підставах права на обов`язкову частку у спадщині не дає. Обов`язкова частка у спадщині визначається в розмірі половини від тієї частки, яка належала б кожному зі спадкоємців, що мають право на неї, при спадкуванні за законом, незалежно від змісту заповіту. Право на обов`язкову частку в спадщині не залежить від згоди інших спадкоємців на її отримання, а також місця проживання спадкоємця. Але, якщо інші спадкоємці заперечують проти видачі свідоцтва про право на спадщину на обов`язкову частку, то вони вправі звернутися з відповідним позовом до суду. Якщо спадкоємцю, який має право на обов`язкову частку, в майні спадкодавця припадає частка, рівна обов`язковій або більша, то правила статті 1241 Цивільного кодексу України не застосовуються. Оскільки судом встановлено, що спадкове майно після смерті [PERSON] складалося з трьох земельних ділянок площею 1,9615га, 1,6198га та 0,8134га, що загалом становить 4,3947, тому за відсутністю заповіту відповідачі [PERSON] та [PERSON] , які є спадкоємцями першої черги як дружина і син, які мають право на обов`язкову частку спадкового майна в розмірі 4,3947:2=2,19735га. Враховуючи, що відповідачі [PERSON] і [PERSON] вже оформили частину спадщини - земельну ділянку в розмірі 1,6198га (кадастровий номер якої 5121487000:01:006:0632), тому земельна ділянка в розмірі 0,8134, від якої позивач відмовляється на їхню користь, разом з оформленою становить 2,4332га - що перевищує обов`язкову частку у спадщині, а тому вимоги позивача є законними і не порушують права обох відповідачів. Встановивши правомірність вимог позивача, та дійшовши висновку, що не виявлено обставин, що суперечать закону або порушують права, свободи чи інтереси відповідачів чи третіх осіб, суд дійшов висновку, що право власності позивача на вищевказану земельну ділянку є обґрунтованим, а тому вимоги позову підлягають задоволенню.

Outcome: approved