Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів, посилаючись на те, що 06.02.1999 року сторонами було укладено шлюб, який розірвано на підставі рішення Сторожинецького райсуду Чернівецької області 21.11.2011 року. Від шлюбу народилося двоє дітей [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO]. Відповідач не надає ніякої допомоги на утримання дітей, хоча може надавати, а тому позивач просила стягувати із відповідача на утримання дітей, аліменти в розмірі по 700 гривень щомісячно, до досягнення дітьми повноліття. В судове засідання позивач [PERSON] не з'явилася, однак направила на адресу суду заяву про розгляд справи у її відсутності, підтримавши позовні вимоги та просила їх задоволити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, однак направив на адресу суду письмове заперечення згідно якого просив в позові [PERSON] відмовити посилаючись на те, що на його утриманні знаходяться троє малолітніх дітей, він одружений та його дружина перебуває в дектетній відпустці. Крім того він є інвалідом другої групи та на його утриманні знаходиться непрацездатна мати. Розглянувши даний спір, встановивши фактичні обставини справи та відповідні правовідносини, суд знаходить що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, з огляду на наступне. Згідно ст.51 Конституції України та у відповідності до положень ст.ст.180, 181 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. Пунктом 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного Кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. В судовому засіданні було встановлено, що 06.02.1999 року сторонами було укладено шлюб, який розірвано на підставі рішення Сторожинецького райсуду Чернівецької області 21.11.2011 року (а.с.7-8). Від шлюбу народилося двоє дітей [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO], батьком яких є відповідач (а.с.9-10), а тому він у відповідності до ст.180 СК України, зобов'язаний утримувати дітей до досягнення ними повноліття, нарівні із матір'ю. Заперечення відповідача щодо позову в частині неможливості сплати аліментів на думку суду є необгрунтовані, оскільки такі підстави як наявність інших дітей та інших осіб на утриманні, хвороба відповідача і членів його сім'ї, можуть бути підставою, згідно ст.182 СК України, для визначення розміру аліментів, а не для звільнення від сплати аліментів взагалі. Статтею 188 СК України визначено вичерпний перелік звільнення батьків від обов'язку утримувати дитину, однак на вказану норму відповідач не посилається. Зважаючи на це суд розглядає зазначені в запереченні підстави тільки як підстави визначення розміру аліментів. Вирішуючи питання про розмір аліментів, що будуть стягуватись з відповідача, суд виходить з того, що згідно з ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Статтею 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Законом України "Про охорону дитинства" від 26 квітня 2001 року визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Статтею 7 Закону України "Про державний бюджет України на 2014 рік" встановлено прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років, в сумі 1218 гривень, якими є і діти сторін. Судом встановлено, та враховується, що у відповідача, крім названих дітей, є ще троє неповнолітніх дітей від іншого шлюбу, а саме: син [PERSON] [INFO], дочка [PERSON] [INFO] та дочка [PERSON] [INFO], якій ще не виповнилось трьох років. Суд крім цього враховує, що відповідач хворіє і у нього є непрацездатна мама, що в сукупності із наявністю на утриманні ще й інших дітей свідчать про неможливість задоволення позову в розмірі який просить позивач. Разом з тим суд враховує що відповідач є приватним підприємцем в сфері автомобільного транспорту та роздрібної торгівлі, що не заперечується самим відповідачем. Заперечуючи проти позову, відповідач посилаючись на вказану обставину, зазначав, що частина його доходів витрачається на лікування однак яка це частина і які це доходи, відповідач суду не повідомив і доказів цього не представив. Виходячи з цього та зважаючи на те, що обов'язок утримувати дитину є рівною мірою обов'язком як матері, так і батька і з урахуванням матеріального становища батьків суд знаходить, що таке, належне утримання можливе в розмірі який буде повністю забезпечувати встановлений Законом прожитковий мінімум кожної дитини сторін. Оцінюючи, повідомлені відповідачем обставини щодо наявності у нього непрацездатних матері і сестри, суд вважає що непрацездатність та інвалідність цих осіб не може впливати на розмір стягуваних аліментів із відповідача, оскільки суду не представлено доказів перебування на утриманні відповідача, цих осіб, які до того ж проживають в іншій ніж відповідач, області. Натомість, представлені позивачем докази щодо хвороби сина сторін [PERSON], у відповідності до статті 182 СК України має значення для визначення розміру і стягнення аліментів на нього, що суд також враховує. Суд не знайшов підтвердження того, що відповідач передав позивачу, в рахунок аліментів на дітей, свою частку в спільній сумісній власності на суму 213547 грн.. Суд вважає цю обставину надуманою так як згідно представленої позивачем мирової угоди на яку посилається відповідач, та письмової розписки такої передачі права власності в рахунок аліментів не відбулося, а навпаки відповідач отримав від позивача 213 тисяч 547 грн. компенсації за його частку. Судові витрати суд покладає на відповідача, у зв'язку з тим, що діти проживають з матір'ю та на виконання п.1 ч.1 ст.367 ЦПК України, допускає рішення суду до негайного виконання.

Outcome: partial