Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним вище позовом, який мотивовано тим, що [INFO] в с. Березівка, Чернівецького району, Вінницької області [PERSON], який був рідним дідусем позивача, помер. Після його смерті відкрилась спадщина на нежитлові приміщення І та ІІ поверху магазину [INFO] по [ADDRESS] а також на частину підвалу загальною площею 218,3 кв.м., що знаходиться за цією ж адресою. Спадкодавцю вказане нерухоме майно належало на праві власності, оскільки ще 26 серпня 1998 року між ним та попереднім власником майна - ПМП «Евіс» уклало договори дарування, які були посвідчені приватним нотаріусом Могилів-Подільського міського та районного нотаріального округу та зареєстровані в реєстрі за № 1754 та за № 1757. Згідно заповіту посвідченого 28 серпня 1998 року приватним нотаріусом Могилів-Подільського районного нотаріального округу Вінницької області Павлюк Л.М. і зареєстрованого в реєстрі за № 1769 [PERSON] заповів позивачу вказане вище нерухоме майно. Враховуючи те, що на момент відкриття спадщини позивач був неповнолітнім, спадщину від його імені прийняли його батьки [PERSON] та [PERSON], вступивши в фактичне управління та володіння спадковим майном. Проте, по досягненню повноліття, оформити свої спадкові права в нотаріальній конторі позивач не має можливості, оскільки на даний час спадкове майно оформлено на праві власності на ім'я відповідача [PERSON], який є його батьком та сином спадкодавця, і не в порядку спадкування, а на підставі свідоцтва про право власності № [NUMBER] на 1 поверх нежитлової будівлі магазину, що складає 356,46 кв.м., свідоцтва про право власності № [NUMBER] на ІІ поверх нежитлової будівлі магазину, що складає 376,45 кв.м. та свідоцтва про право власності № [NUMBER] на частину підвалу літ. «А1», що складає 218,1 кв.м. В порушення діючого законодавства, вказані вище свідоцтва на ім'я відповідача були видані виконавчим комітетом Могилів-Подільської міської ради на підставі рішення № 58 від 25.02.2008 «Про оформлення права приватної власності на нежитлові об'єкти нерухомого майна», яким вирішено, зокрема, оформити право приватної власності на нежитлові об'єкти нерухомого майна, а саме магазин літ. «А», загальною площею 732,91 кв.м. та частину підвалу літ. «А», загальною площею 218,1 кв.м. за [PERSON] Також вирішено погасити згадані вище договори купівлі-продажу від 22.04.1996 та від 21.02.1996 зареєстрованих в реєстрі № 1-1033 від 22.04.1996 та № 1-466 від 21.02.1996, відповідно до яких власником такого майна є ПМП «Евіс». В подальшому на ім'я відповідача рішенням виконавчим комітетом Могилів-Подільської міської ради від 15 квітня 2008 року за № 124 «Про оформлення права приватної власності на нежитлові об'єкти нерухомого майна» взамін одного свідоцтва про право власності № [NUMBER] від 29.02.2008, виданого на підставі вказаного вище рішення виконкому, видано уже три окремих свідоцтва, а саме № [NUMBER] про право власності на І поверх нежитлової будівлі магазину, що складає 356,46 кв.м., свідоцтво № [NUMBER] про право власності на ІІ поверх нежитлової будівлі магазину, що складає 376,45 кв.м. та свідоцтво № [NUMBER] про право власності на частину підвалу літ. «А1», що складає 218,1 кв.м. Таким чином, виконавчим комітетом здійснено оформлення права власності на нерухоме майно, яке було відчужено його власником ще в 1996 році іншій особі. Позивач вважає, що рішення від 15 квітня 2008 року № 124 та рішення від 25.02.2008 № 58 виконавчого комітету Могилів-Подільської міської ради є незаконним, а свідоцтва про право власності підлягають визнанню недійсними, оскільки спірне майно на момент прийняття таких рішень не належало ні ПМП «Евіс», ні [PERSON] Викладене стало підставою для звернення з вимогами про скасування рішення виконавчого комітету Могилів-Подільської міської ради від 25.02.2008 за № 58 та від 15.04.2008 за № 124, а також визнання недійсними свідоцтва про право власності № [NUMBER] від 29.02.2008 та № [NUMBER], № [NUMBER] та № [NUMBER] від 16.04.2008. Позивач в судове засідання не з'явився. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав посилаючись на обставини викладені в позові та в заяві від 01.12.2016. Наполягав на тій обставині, що виконавчим комітетом Могилів-Подільської міської ради було порушено порядок видачі свідоцтв про право власності на спірне нерухоме майно оскільки на момент видачі оскаржуваних свідоцтв дане майно не належало ні ПП «Евіс», ні [PERSON] Крім того, зазначив, що акт комісії на забудову, на підставі якого, зокрема, видавались оскаржувані свідоцтва, видавався [PERSON] на забудову площею 46 кв.м., тоді як загальна площа спірного нерухомого майна згідно договорів дарування складає понад 600 кв.м. Щодо строку на звернення до суду з даним позовом зазначив, що позивач після закінчення школи поїхав на навчання до іншого населеного пункту, а про порушення свого права він дізнався лише в 2015 році коли почав процедуру оформлення спадщини. Дана обставина підтверджується його заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 16.07.2015. Представник відповідача [PERSON] та сам відповідач будучи присутнім в судовому засіданні 29.05.2017 не заперечували проти задоволення позову, що суд розцінює, як його визнання. Так, відповідач надав суду пояснення про те, що він був директором підприємства «Евіс». Коли приміщення магазину [INFO] в 1996 році було виставлено на аукціон то підприємство придбало його. В 1998 році між підприємством та його батьком [PERSON] було укладено договір дарування даного майна, оскільки воно було придбано за кошти, які батько позичив підприємству. В свою чергу [PERSON] на випадок своєї смерті зробив заповідальне розпорядження про те, що дане майно він заповідає онуку [PERSON] За життя батька, як він, так і з його дозволу сам відповідач, користувались даним майном. Після смерті батька відповідач продовжував працювати в магазині. Користувався, як тим приміщенням яким йому дозволив батько, так і тим, яким користувався сам батько, оскільки це майно фактично було його сина згідно заповіту, оскільки на час смерті батька син був ще не повнолітнім. Також, відповідач добудував складське приміщення, яке необхідно було оформити. Зазначив, що оформленням усіх документів займалась його дружина [PERSON] Дружині не було відомо про договір дарування укладений між ПП «Евіс» та батьком відповідача, а також про заповіт, оскільки певний період часу між подружжям були складні сімейні відносини. Після смерті батька відповідача в приміщенні магазину залишились його особисті речі. Чому батько за життя не провів реєстрацію права власності на ці приміщення йому не відомо. Коли припинило свою діяльність підприємство «Евіс» відповідач не пам'ятає. Спадщину ніхто не оформляв, тому що вона належала синові, а він на час смерті батька був ще неповнолітнім. Земля під магазином [INFO] не продавалась. Батько був власником магазину, а відповідач лише користувався ним. Він рахував, що оскільки син був малолітній, то він користувався спірним майном від його імені. Добудову до магазину зробив до 2008 року, а земельна ділянка під магазином не оформлена. Представник відповідача ПАТ КБ "ПриватБанк" в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову з підстав зазначених в наданих суду запереченнях. Зокрема, враховуючи пропуск строку позовної давності на звернення до суду, оскільки договори іпотеки на спірне нерухоме майно укладені ще в 2008 році, а повну дієздатність позивач набув при досягненні 18 років, тобто 30.08.2012. Таким чином, останнім днем звернення до суду було 30.08.2015, а даний позов подано лише 06.04.2016. Крім того, сторона позивача не довела обставини на які вона посилається, як на підставу позовних вимог, а отже позов є безпідставним. Так, стороною позивача не надано доказів фактичної передачі [PERSON] подарованого йому нерухомого майна. За життя він не провів реєстрацію права власності, а також суду не надано доказів, що він здійснював підприємницьку діяльність в магазині. Оскільки [PERSON] був директором ПП «Евіс», усе майно підприємства перейшло до нього, після чого [PERSON] здійснював добудову магазину, а тому воно фактично є новоствореним. [PERSON] передав дане майно банку, як іпотеку, що свідчить про те, що спірне нерухоме майно дійсно належало саме [PERSON] Крім того, в заповіті складеному [PERSON] відсутнє зазначення про підвал літ. «А1», розташований за вказаною адресою. Також, зважаючи на викладене, у позивача не могло виникнути прав на спадкування вказаного майна, а тому даний позов спрямований не на захист порушених прав, а на порушення прав інших осіб, щоб унеможливити звернення стягнення на спірне нерухоме майно за договором кредиту. В судовому засіданні 29.05.2017 представник виконавчого комітету Могилів-Подільської міської ради заперечувала проти задоволення позову. Надала суду пояснення, що [PERSON] в 2008 році звернувся із заявою до Могилів-Подільської міської ради про оформлення права власності на приміщення магазину, що розташований по [ADDRESS], при чому було подано необхідний пакет документів. Вказане нерухоме майно було передано у власність [PERSON], як новостворене, оскільки він здійснив добудову до даного нерухомого майна та за основу видачі акту на право власності бралась загальна площа двох поверхів магазину разом з частиною підвалу та добудовою. Крім того, зазначила, що міська рада вирішувала питання про видачу свідоцтва про право власності на підставі наданих документів. Та обставина, що згідно договорів купівлі-продажу приміщення магазину подаровано ПП «Євіс» іншій особі міською радою не з'ясовувалась. На ім'я [PERSON] було видано свідоцтво про право власності № [NUMBER] на все нежитлове приміщення магазину. Згодом [PERSON] звернувся до міської ради із відповідними заявами та оформив окремо право власності на І, ІІ поверхи та частину підвалу, про що отримав уже три свідоцтва про право власності, а саме: № [NUMBER], [NUMBER] та [NUMBER]. Вважає, що виконавчим комітетом міської ради було дотримані всі вимоги закону, а відтак оскаржувані рішення та свідоцтва є законними. В судове засідання 16.01.2018 представник відповідача виконавчого комітету Могилів-Подільської міської ради не з'явилась. Подала до суду клопотання про відкладення судового розгляду на іншу дату, у зв'язку з зайнятістю в іншому провадженні. Відповідно до ст. 42 ЦПК України, згідно якої особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки. Суд повідомляв представника відповідача - виконкому Могилів-Подільської міської ради про час і місце розгляду цієї справи на 16.01.2018, з додержанням вимог ст. 128-131 ЦПК України та остання в силу вимог ст. 130 ЦПК України при викладених вище обставинах вважається такою, що повідомлена судом завчасно та належним чином про час і місце розгляду цієї справи. Про що також свідчить і подана заява. Разом з тим, зважаючи на тривалість процесу судового розгляду даної справи, а також на те, що даний відповідач є юридичною особою та може бути представлений в суді не лише тим представником, яка не прибула в засідання в зв'язку із зайнятістю у вирішенні інших робочих питань, а також те, що представник даного відповідача уже надала суду свої пояснення та висловила свою позицію по суті спору суд, з метою не порушення прав інших сторін спору, які висловили позицію щодо необхідності закінчення судового розгляду за відсутності представника даного відповідача, ухвалив нам місці закінчити розгляд справи за відсутності представника вказаного відповідача, оскільки причина неявки зважаючи на викладене вище не може вважатись поважною. Третя особа в судове засідання не з'явилась. Про час та місце проведення судового розгляду неодноразово була повідомлена завчасно та належним чином, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень, після отримання яких неодноразово надавала суду заяви про розгляд справи за її відсутності. Враховуючи викладене, а також думку представників сторін спору про можливість розгляду справи за відсутності третьої особи суд, ухвалив на місці провести розгляд справи за її відсутності. Дослідивши матеріали справи, матеріали інвентаризаційної справи на нежитлове приміщення, що розташоване за адресою: [ADDRESS], Вінницької області, оцінивши докази в їх сукупності суд встановив таке. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Так, як слідує з матеріалів справи згідно п. 1 Розділу 1, п. 1 Розділу 3, п. 1 Розділу 10 Статуту Приватного малого підприємства «Евіс», ПМП «Евіс» створене 1992 року на основі індивідуального плану громадянина [PERSON]. Засновник здійснює права володіння, користування та розпорядження майном ПМП. Управління ПМП здійснюється безпосередньо власником, він же директор, який самостійно вирішує всі питання діяльності підприємства (т.1, а.с.245-248). 21.02.1996 між Фондом державного майна України в м. Могилеві-Подільському та приватним малим підприємством «Евіс», в особі директора [PERSON], було укладено договір купівлі-продажу нежитлового приміщення на аукціоні. Предметом даного договору є нежитлове приміщення другого поверху магазину [INFO], загальною площею 353,5 кв.м., яке знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Договір посвідчено 23 лютого 1996 року нотаріусом Могилів-Подільської міської державної нотаріальної контори Кориняк Л.М. та зареєстровано в реєстрі за № 1-466 (т. 1, а.с. 106-109; т.2, а.с.2-5). В подальшому між цими ж сторонами, 22.04.1996 було укладено договір купівлі-продажу державного майна за комерційним конкурсом, предметом якого було майно цілісного майнового комплексу торгово-виробничого підприємства [INFO], яке включає в себе вбудоване приміщення площею 337 кв.м. та підвальне приміщення площею 218,3 кв.м. магазину [INFO], що розташований за адресою: [ADDRESS]. Договір посвідчено 25 квітня 1996 року нотаріусом Могилів-Подільської міської державної нотаріальної контори Кориняк Л.М. та зареєстровано в реєстрі за № 1-1033 (т.1, а.с.110-114; а.с.237-241). Та обставина, що нумерація вказаного вище нерухомого майна з №13 було змінено на № 17 визнана сторонами спору. Також, така обставина слідує з матеріалів інвентаризаційної справи на даний об'єкт нерухомого майна. Так, відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Також, в подальшому на підставі вказаних вище договорів купівлі-продажу покупцеві ПМП «Евіс» було видано свідоцтво [NUMBER] від 27.03.1996 про право власності на другий поверх нежитлового приміщення магазину [INFO] по [ADDRESS] та свідоцтво [NUMBER] від 31.12.1996 про право власності на цілісний майновий комплекс торгово-виробничого підприємства [INFO] в м. Могилеві-Подільському по [ADDRESS] (т.1, а.с.115,116). Таким чином, ПМП «Евіс» набуло право власності на І, ІІ поверх та частину підвалу нежитлового приміщення магазину [INFO], що розташований за адресою: [ADDRESS] В подальшому, згідно договорів дарування від 26.08.1998, посвідчених приватним нотаріусом Могилів-Подільського районного нотаріального округу Павлюк Л.М. та зареєстрованих в реєстрі за № 1754 та № 1757, Приватне мале підприємство «Евіс», в особі директора [PERSON], як даруватель, подарувало [PERSON], як обдарованому, І-й поверх приміщення магазину [INFO], загальною площею 337 кв.м., частину підвалу загальною площею 218,3 кв.м. та нежитлове приміщення ІІ-го поверху магазину [INFO], загальною площею 353,5 кв.м, що знаходяться за адресою: вул. [ADDRESS] (т.1, а.с.17, 200). Дані договори зареєстровані у виконавчому комітеті не були. Так, уже [INFO], тобто менш ніж через рік після укладення договорів дарування, [PERSON] помер від важкої хвороби, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] (т.1, а.с.14). При вирішенні питання щодо належності спірного майна [PERSON] суд зважає на те, що відповідно до ст. 128 ЦК УРСР (який діяв на час виникнення правовідносин), право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Згідно ч.1 та 2 ст. 243 ЦК УРСР за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. Відповідно до ст. 244 ЦК УРСР договір дарування на суму понад 500 карбованців, а при даруванні валютних цінностей - на суму понад 50 карбованців повинен бути нотаріально посвідчени й. До договорів дарування нерухомого майна застосовуються правила статті 227 і цього Кодексу. Так, в свою чергу ч.1 та 2 ст. 227 ЦК УРСР передбачалось, що договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Тобто, недійсним договір купівлі-продажу законодавець визначав лише ті договори при укладені яких не було дотримано умову щодо їх нотаріального посвідчення в разі, якщо їх вартість перевищувала ту, яка встановлена вказаною нормою. Разом з тим, факт того, що договір не зареєстровано у виконкомі законодавець не пов'язував з недійсністю такого правочину так, як і факт не набуття особою права власності на подароване їй майно, оскільки моментом набуття права власності був момент передачі речі, яка була предметом договору. Крім того, твердження представника відповідача ПАТ КБ «Приватбанк» з приводу того, що [PERSON] майно за договорами дарування не передавалось не доведено жодним доказом. Натомість, за життя [PERSON] зробив заповідальне розпорядження про те, що він заповідає своєму онуку [PERSON] І-ий поверх магазину «Березка» та нежитлове приміщення ІІ-го поверху магазину [INFO], що знаходиться по [ADDRESS], Вінницької області. Дана обставина підтверджується дублікатом заповіту від 28.08.1998 посвідчено приватним нотаріусом Могилів-Подільського районного нотаріального округу Павлюк Л.М. та зареєстровано в реєстрі за № 1769 (т.1, а.с.16, 235). Таким чином, [PERSON] розпорядився спірним нерухомим майном на випадок своєї смерті, тобто вчинив дії, що свідчать про прийняття дарунку. Крім того, як пояснив відповідач [PERSON] в судовому засіданні, що після укладення договорів дарування він передав [PERSON] ключі від магазину і той користувався даним майно, зберігав у ньому власні речі та постійно користувався даним майном особисто. Твердження сторони відповідача щодо обов'язку проведення державної реєстрації права власності на нерухоме майно за договором дарування, в тому числі у органах технічної інвентаризації та висновок про відсутність права власності у зв'язку з відсутністю такої реєстрації не ґрунтується на вимогах чинного на час укладання договору дарування цивільного законодавства, оскільки вказаний обов'язок та посилання на виникнення права власності з моменту державної реєстрації речового права передбачено лише ЦК України від 2003 року, що набрав чинності з 01 січня 2004 року і норми якого відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦК України, регулюють відносини, які виникли з дня набрання ним чинності. Дана позиція суду та позиція щодо вчинення дій [PERSON], які свідчать про прийняття подарованого майна в дар відповідає позиції Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ викладеній в ухвалі від 14.11.2012 в цивільній справі № 6-33420св12. Таким чином, враховуючи викладене твердження представника відповідача ПАТ КБ «Приватбанк» з приводу того що [PERSON] за життя не набув жодних прав на спірне нерухоме майно оскільки договори дарування йому такого майна були недійсними через те, що він не зареєстрував їх в виконавчому комітеті міської ради та не провів державну реєстрацію права власності за життя є безпідставними так, як і твердження з приводу того, що майно за договорами дарування [PERSON] не передавалось, оскільки за життя він вчинив дії що свідчили про прийняття дарунку. Факт родинних зв'язків між позивачем та [PERSON] підтверджується свідоцтвами про народження позивача та [PERSON], серії [NUMBER] (т.1, а.с.10) та серії [NUMBER] (т.1, а.с.11). Згідно ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) № [NUMBER] від 18.10.2016 слідує, що спадкова справа до майна померлого [INFO] [PERSON] не заводилась (т.1, а.с.222). Також, згідно листа № 2115/01-18 від 02.11.2016 Державного нотаріального архіву Вінницької області слідує, що спадкова справа до майна померлого [INFO] [PERSON] не заводилась (т.1, а.с.232). Як уже зазначалось вище [PERSON] заповів належні йому І та ІІ поверхи спірного нерухомого майна позивачу. Разом з тим, в заповіті відсутнє заповідальне розпорядження щодо підвалу, який знаходиться за тією ж адресою. Та обставина, що позивач прийняв спадщину після смерті [PERSON] підтверджується рішенням Чернівецького районного суду Вінницької області від 06 вересня 2016 року в якому, зокрема, встановлено, що на момент відкриття спадщини позивачу виповнилось 5 років, у зв'язку з чим спадковим майном користувалися його батьки [PERSON] та [PERSON] з метою здійснення підприємницької діяльності. При цьому законні представники позивача не звертались до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини, продовжуючи користування спадковим майном.В липні 2015 року позивач звернувся за місцем відкриття спадщини до Чернівецької держаної нотаріальної контори Вінницької області із заявою про видачу йому Свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті дідуся [PERSON] Проте, постановою від 17.07.2015 за №626/02-31 державний нотаріус відмовив позивачеві у видачі Свідоцтва про право спадщину, мотивувавши таку відмову тим, що позивачем порушені вимоги ст. 1270 ЦК України, а саме: пропущено строк для прийняття спадщини. Однак, суд прийшов до висновку, що Цивільний кодекс України набув чинності 01 січня 2004 року. Згідно п.1 Пленуму ВССУ №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», норми п.5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК, згідно з якими ЦК України застосовується також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким з спадкоємців до набрання чинності ЦК України, слід розуміти таким чином, що правила книги шостої ЦК України може бути застосовано лише до спадщини, яка відкрилася після 01 липня 2003 року і не була прийнята ніким зі спадкоємців, право на спадкування яких виникло відповідно до норм статей 529-531 ЦК УРСР. Зазначене ототожнюється з п.1 Постанови ПВСУ №7. Таким чином, правовідносини щодо спадкового майна мають регулюватися нормами Цивільного кодексу Української РСР 1963 року(далі -ЦК УРСР). Тобто, висновок державного нотаріуса про те, що [PERSON] згідно зі статтею 1270 Цивільного кодексу України пропустив передбачений законодавством шестимісячний строк, встановлений для прийняття спадщини після смерті [PERSON] суперечить вимогам закону, адже спадкодавець помер [INFO]. Тобто спадщина відкрилася в період дії Цивільного кодексу України в редакції 1963 року, положення якого мав застосувати у даних правовідносинах державний нотаріус. Таким чином, при винесенні оскаржуваної постанови державним нотаріусом допущено порушення норм матеріального права, що є підставою для визнання дії державного нотаріуса Чернівецької державної нотаріальної контори Вінницької області про відмову у вчиненні нотаріальної дії з підстав порушення вимог ст. 1270 ЦК України незаконними та скасування постанови №626/02-31 від 17.07.2015 (т.1, а.с.195). Дане судове рішення набрало законної сили 20.09.2016, що слідує з інформації Єдиного державного реєстру судових рішень України. Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Також, відповідач [PERSON] в судовому засіданні підтвердив вказану обставину та зазначив, що після смерті батька [PERSON] він управляв спадковим майном в інтересах свого сина [PERSON] Так, відповідно до ч.1 ст. 14 ЦК УРСР за неповнолітніх, які не досягли п'ятнадцяти років, угоди укладають від їх імені батьки (усиновителі) або опікун. Вони вправі учиняти лише дрібні побутові угоди. Також, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину , зокрема, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Разом з тим, як станом на липень 2015 так і станом на дату звернення до суду з даним позовом спірне нерухоме майно, яке входить до складу спадщини померлого [PERSON] зареєстроване на праві приватної власності за відповідачем [PERSON] Враховуючи викладене суд вважає, що право позивача на оформлення належного йому спадкового майна дійсно порушене. Такий висновок суду ґрунтується також на такому. Так, як слідує з матеріалів справи, процедуру оформлення спірного нерухомого майна та іншого майна, яке розташовано за тією ж адресою [PERSON] розпочав в 2008 році. Так, відповідно до акту державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта від 30.01.2008, Державна приймальна комісія утворена розпорядженням виконавчого комітету Могилів-Подільської міської ради встановила, що [PERSON] було здійснено самовільно будівництво складу-прибудови літ. «А1», загальною площею 47,00 кв.м. до приміщення магазину [INFO], що розташований за адресою: [ADDRESS] (т.1, а.с.96-100). Рішенням № 38 від 04.02.2008 виконавчого комітету Могилів-Подільської міської ради, було затверджено акт державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкту» побудованого [PERSON] складу-прибудови літ. «А1» по [ADDRESS], Вінницької області (т.1, а.с.95). 12.02.2008 [PERSON] звернувся із заявою на ім'я міського голови Могилів-Подільської міської ради Вінницької області, в якій просив одержати право приватної власності та видати йому свідоцтво на нежитловий об'єкт нерухомого майна, магазину загальною площею 732,91 кв.м. та частину підвалу загальною площею 218,1 кв.м., який розташований за адресою: [ADDRESS] (т.1, а.с.90). На підтвердження площі нежитлового приміщення було надано довідку № 133 від 08.02.2008 КП МБТІ (т.1., а.с.91). Крім того, на підтвердження права власності відповідача міській раді було надано лише договори купівлі-продажу від 21.02.1996, зареєстрований в реєстрі за № 1-466 та від 22.04.1996, зареєстрований в реєстрі за № 1-1033 та видані на підставі вказаних договорів купівлі-продажу свідоцтв про право власності [NUMBER] від 27.03.1996 та [NUMBER] від 31.12.1996 виданих ПМП «Евіс». Тобто, правовстановлюючі документи на підставі яких ПМП «Евіс» відчужив спірне нерухоме майно на ім'я [PERSON] 25.08.2008 виконавчий комітет Могилів-Подільської міської ради Вінницької області прийняв рішення № 58 від 25.05.2008 про оформлення права приватної власності в цілому на нежитлові об'єкти нерухомого майна, а саме: магазин літ. «А», загальною площею 732,91 кв.м. та частину підвалу літ. «А1», загальною площею 218,1 кв.м., що розташовані в м. Могилеві-Подільському по [ADDRESS], Вінницької області на ім'я [PERSON] Раніше існуючі правовстановлюючі документи - договори купівлі-продажу, зареєстровані в реєстрі за № 1-1033 від 22.04.1996 та № 1-466 від 21.02.1996 було погашено (т.1, а.с.89). На підставі вказаного рішення видано свідоцтво № [NUMBER] від 29.02.2008 на право приватної власності на магазин літ. «А», загальною площею 732,91 кв.м. та частину підвалу літ. «А1», загальною площею 218,1 кв.м., який розташований по [ADDRESS]. В даному свідоцтві міститься відмітка, що воно видане на підставі рішення виконавчого комітету Могилів-Подільської міської ради від 25.02.2008 № 58 «Про оформлення права приватної власності на нежитлові об'єкти нерухомого майна», взамін Договорів купівлі-продажу, зареєстрованих в реєстрі за № 1-1033 від 22.04.1996 та № 1-466 від 21.02.1996, свідоцтв про власності, зареєстрованих в реєстрі за [NUMBER] від 31.12.1996 та [NUMBER] від 27.03.1996 (т.1, а.с.86). Вказане свідоцтво було зареєстровано в КП «Могилів-Подільське МБТІ» за [NUMBER] від 11.03.2008, що підтверджується витягом № 18050085 від 11.03.2008 (т.1, а.с.88). Як було зазначено представником виконавчого комітету Могилів-Подільської міської ради в судовому засіданні 29.05.2017, в подальшому [PERSON] звернувся із заявою про видачу свідоцтв про право власності на окремі частини вказаного нежитлового приміщення магазину в замін свідоцтва № [NUMBER] від 29.02.2008. Рішенням № 124 від 15.04.2008 виконавчого комітету Могилів-Подільської міської ради Вінницької області, на підставі, зокрема, рішення 3 сесії Могилів-Подільської міської ради 4 скликання від 22.08.2002 № 58 «Про порядок оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна в м. Могилеві-Подільському» було вирішено, зокрема, оформити право приватної власності в цілому на нежитлові об'єкти нерухомого майна, а саме: І поверх нежитлової будівлі магазину, що складає 356,46 кв.м., що розташований в м. [ADDRESS] за [PERSON]; ІІ поверх нежитлової будівлі магазину, що складає 376,45 кв.м., що розташований в м. [ADDRESS] за [PERSON]; частину підвалу літ. «А1», що складає 218,1 кв.м., що розташований в м. [ADDRESS] за [PERSON]; Раніше існуючі правовстановлюючі документи - Свідоцтво на право власності, зареєстроване в реєстрі за [NUMBER] від 11.03.2008, погасити (т.1, а.с.117). На підставі вказаного вище рішення виконкому Могилів-Подільської міської ради на ім'я відповідача [PERSON] було видано свідоцтво № [NUMBER] про право власності на І поверх нежитлової будівлі магазину, що складає 356,46 кв.м., свідоцтво № [NUMBER] про право власності на ІІ поверх нежитлової будівлі магазину, що складає 376,45 кв.м., свідоцтво № [NUMBER] про право власності на частину підвалу літ. «А1», що складає 218,1 кв.м., що розташовані [ADDRESS], Вінницької області (т.1, а.с. 18-20, т.2, а.с.14,38). Вказаним вище рішенням № 58, 3 сесії Могилів-Подільської міської ради 4 скликання від 22.08.2002 «Про порядок оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна в м. Могилеві-Подільському» в п. 5 затверджено Положення про порядок оформлення права власності на нерухоме майно в м. Могилеві-Подільському (далі - Положення, т.1, а.с.118-120). Згідно п.п. 2.1, 2.1.4, 2.1.5 п. 2 Положення про порядок оформлення права власності на нерухоме майно в м. Могилеві-Подільському, оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна проводиться з видачею свідоцтва про право власності установленою форми: - фізичним особам на новозбудовані, перебудовані або реконструйовані об'єкти нерухомого майна за наявності акту на право власності на землю або рішення про відведення земельної ділянки/ надання її в оренду або у власність / для цієї мети та наявності акта комісії про прийняття об'єкта і введення його в експлуатацію; - фізичним особам, які в разі ліквідації підприємства, об'єднання, організації отримали у власність у встановленому законодавством порядку нерухоме майно підприємства, об'єднання, організації що ліквідується; - фізичним особам, що вийшли зі складу засновників підприємства і за рішенням засновників/власників отримали у власність об'єкт нерухомого майна, переданий їм за актом приймання-передачі (т.1., а.с.121-129). Згідно п. «а» п. 6.1 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 7/5 від 07.02.2002 (чинний на час видачі оскаржуваних рішень виконавчого комітету Могилів-Подільської міської ради), оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна провадиться з видачею свідоцтва про право власності фізичним особам та юридичним особам на новозбудовані, перебудовані або реконструйовані об'єкти нерухомого майна за наявності акта про право власності на землю або рішення про відведення земельної ділянки для цієї мети та за наявності акта комісії про прийняття об'єкта і введення його в експлуатацію. Разом з тим, з матеріалів справи слідує, що рішенням виконавчого комітету Могилів-Подільської міської ради Вінницької області № 149 від 28.04.2005 виконком міської ради вирішив надати лише дозвіл на виготовлення за власні кошти технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку ПМП «Евіс» в особі директора [PERSON], яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] для комерційних потреб з послідуючим правом викупу (т.1, а.с.105). В подальшому, постановою Господарського суду Вінницької області від 11 липня 2006 року задоволено позов Могилів-Подільської міжрайпрокуратури в інтересах держави в особі Могилів-Подільської ОДПІ та постановлено припинити юридичну особу Приватне мале підприємство «Евіс» (т.1, а.с.104) Згідно довідки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців серії АА № 282305, 13.12.2007 було здійснено державну реєстрацію припинення юридичної особи на підставі судового рішення, що не пов'язане з банкрутством юридичної особи. Факт припинення юридичної особи Мале приватне підприємство «Евіс» підтверджується також реєстраційною карткою від 13.12.2007 (т.1., а.с.101-103). Разом з тим, в жодному наданому суду документі не вказано про те, що майно даного підприємства після його припинення переходить до [PERSON], а також обсяг такого майна та будь-яка інформація щодо його ідентифікації. Жодних інших доказів на підтвердження факту того, що ПМП «Евіс» чи [PERSON] набули право власності на земельну ділянку за вказаною вище адресою суду надано не було. Крім того, наданий суду акт державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта від 30.01.2008 містить відомості про прийняття у експлуатацію лише 47,00 кв.м. складу-прибудови літ. «А1» самовільно побудованої [PERSON] за адресою: [ADDRESS], тоді як свідоцтва на право власності на ім'я [PERSON] були видані на нежитлове приміщення магазину [INFO], загальною площею саме 732,91 кв.м. та частину підвалу літ. «А1», загальною площею 218,1 кв.м., що розташоване за адресою: [ADDRESS]. Також, як вже було встановлено судом, на момент здійснення [PERSON] дій спрямованих на оформлення права власності на І, ІІ поверху та частини підвалу нежитлового приміщення магазину [INFO] вказане майно не перебувало у власності ні ПМП «Евіс», ні [PERSON], а належало [PERSON] Що стосується самочинного будівництва то таке питання врегульовано ст. 376 ЦК України і редакція даної норми, яка діяла на час винесення оскаржуваних рішень передбачала, зокрема, що будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Тобто, при оформленні вказаного нерухомого майна не було дотримано вимоги закону та Положення. Також, факт здійснення [PERSON] добудови до спірного нерухомого майна, яке належало [PERSON], або провадження підприємницької діяльності [PERSON] в даному приміщенні з дозволу [PERSON] не може впливати на права власника такого майна чи його спадкоємця. Дана позиція суду також відповідає позиції Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ викладеній в ухвалі від 14.11.2012 в цивільній справі № 6-33420св12. Зважаючи на викладене вище та положення вказаних вище норм, суд дійшов висновку, що оскаржувані рішення виконавчого комітету Могилів-Подільської міської ради Вінницької області прийняті з порушенням вимог закону, оскільки майно, на яке було оформлено право приватної власності на момент винесення рішення належало іншій особі. З огляду на викладене суд вважає, що позов слід задоволити частково. Така позиція суду ґрунтується, зокрема, на зазначених вище положеннях ч. 1 ст. 13 ЦПК України, згідно якої суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог. Позивач звернувся до суду за захистом свого спадкового права і як було вказано вище [PERSON] заповів своєму онуку [PERSON] лише І-ий та ІІ-ий поверхи нежитлового приміщення, що знаходиться по [ADDRESS], Вінницької області. Підвальне приміщення даного об'єкта нерухомості в заповіті не вказане. Крім того, з матеріалів інвентаризаційної справи № 64 на нежитлове приміщення по [ADDRESS], Вінницької області та з договорів дарування від 26.08.1998 слідує, що [PERSON] було подаровано нежитлове приміщення ІІ-го поверху магазину [INFO], загальною площею 353,5 кв.м., що знаходиться в [ADDRESS] та І-ий поверх приміщення магазину [INFO], загальною площею 337 кв.м. (т.1, а.с.17, 92-94,200). Тобто, загальна площа І та ІІ поверху магазину [INFO], який був подарований [PERSON] складає лише 690,5 кв.м. В свою чергу оспорюванні рішення та свідоцтва стосуються більшої площі даного нерухомого майна, але позивач має право лише на те майно про яке заповідач вказав у заповіті, оскільки заповіт стосувався не усього майна заповідача, а конкретно визначеної його частини. Зважаючи на викладене, суд вважає, що законними є вимоги в частині скасування рішення виконавчого комітету Могилів-Подільської міської ради № 58 від 25.02.2008 "Про оформлення права приватної власності на нежитлові об'єкти нерухомого майна" в частині площі 690,5 кв.м. магазину літ. «А», що розташований за адресою: вул. [ADDRESS]; скасування рішення виконавчого комітету Могилів-Подільської міської ради № 124 від 15.04.2008 "Про оформлення права приватної власності на нежитлові об'єкти нерухомого майна", в частині площі 337 кв.м. І поверху нежитлової будівлі магазину та в частині площі 353,5 кв.м. ІІ поверху нежитлової будівлі магазину, що розташований за адресою: вул. [ADDRESS] та визнання недійсними: свідоцтва про право власності № [NUMBER] на І поверх нежитлової будівлі магазину в частині площі 337 кв.м. та який розташований по [ADDRESS], видане на ім'я [PERSON]; свідоцтва про право власності № [NUMBER] на ІІ поверх нежитлової будівлі магазину в частині площі 353,5 кв.м. та який розташований по [ADDRESS], видане на ім'я [PERSON]. Щодо стоку позовної давності звернення до суду з даним позовом, то згідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. З аналізу змісту ст. 257,258 ЦК України слідує, що на вимоги за даним позовом розповсюджується загальний строк позовної давності. За загальним правилом встановленим ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ч.4 ст. 266 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. В даному ж випадку суд вважає, що строк позовної давності пропущено не було, оскільки, як уже зазначалось вище, представник позивача стверджував той факт, що про порушення своїх прав позивач дізнався лише в липні 2015 року, коли розпочав процедуру оформлення спадщини. На підтвердження даної обставини суду надано, як вказана вище судове рішення так і заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину (Т.1, а.с. 8). В свою чергу представник відповідача заявляючи про сплив вказаного строку пов'язує його з датою укладення договорів іпотеки, предметом яких є також, крім іншого, спірне нерухоме майно та з моментом досягнення позивачем повноліття і останнім днем такого строку обраховує 30.08.2015, тоді як позов подано до суду лише 06.04.2016. Разом з тим, вимоги щодо чинності договорів іпотеки судом не вирішуються, а щодо вимог про оскарження рішень виконкому та свідоцтв про право власності то представник відповідача не надав суду жодного доказу, який спростовував би факт того, що про порушення свого права позивач дізнався лише в 2015 році коли розпочав процедуру оформлення спадщини. В даному випадку докази наявні в матеріалах справи не дають суду підстав вважати, що позивач повинен був дізнатись про порушення свого права одразу при досягненні повноліття, оскільки ні оскаржувані рішення виконкому, ні видані на підставі них свідоцтва про право власності, які носять індивідуальний характер не знаходяться в загальному доступі та не доводились до відома невизначеного кола осіб, в тому числі жителів відповідної територіальної громади. Таким чином, суд вважає, що відмова в позові на підставі положень ч.4 ст. 266 ЦК України, в даному випадку є незаконною.

Outcome: partial