Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-03 00:00:00

Позивач звернувся з вказаним позовом, у якому просить скасувати заборону відчуження будинку [ADDRESS], яка зареєстрована 22.03.2006 р. в Єдиному реєстрі заборон відчуження нерухомого майна за № 2997467, зобов'язати реєстратора в особі Новоград-Волинської державної нотаріальної контори виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна запис від 22.03.2006 р. за № 2997467 про заборону відчуження будинку [ADDRESS]. Новоград-Волинська державна нотаріальна контора проти позову заперечила, посилаючись на те, що житловий будинок по [ADDRESS], а відтак позивач має змінити позовні вимоги та просити внести відповідні зміни у запис № 2997467 про накладення заборони на житловий будинок. [PERSON] позов визнала, про що подала заяву від 04.05.2018 року. В судове засідання учасники справи та їхні представники не з'явились. Від позивача та [PERSON] надійшли заяви про розгляд справи за їх відсутності. Від Новоград-Волинської державної нотаріальної контори надійшла заява, з якої вбачається, що її представник не має можливості з'явитись в судові засідання, а відтак вона просить проводити їх за його відсутності. Судом встановлено, що рішенням від 18.10.1973 р. № 601 Виконкому Бердичівської міської ради депутатів трудящих позивачу виділено земельну ділянку під індивідуальне будівництво по [ADDRESS](а. с. 16). На підставі зазначеного рішення між Виконкомом Бердичівської міської ради депутатів трудящих та позивачем укладено договір про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності по [ADDRESS](а. с. 17). На цьому ж договорі міститься відмітка про те, що рішенням Виконкому Бердичівської міської ради депутатів трудящих (номер та дата не зазначені) [ADDRESS], перейменовано у [ADDRESS]. Як вбачається з матеріалів справи, позивач побудував житловий будинок по [ADDRESS], проте право власності зареєстрував лише 30.01.2008 р. на підставі рішення від 22.11.2007 р. № 689 Виконкому Бердичівської міської ради, що підтверджується свідоцтвом від 22.01.2008 р. про право власності на нерухоме майно, витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно від 30.01.2008 р. та інформаційною довідкою від 15.05.2017 р. з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майно щодо об'єкта нерухомого майна(а. с. 12 - 13, 14, 15). Як випливає з інформаційної довідки від 15.05.2017 р. з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майно щодо об'єкта нерухомого майна, на будинок [ADDRESS] накладено заборону, реєстраційний № 2997467, яка зареєстрована 22.03.2006 р. Новоград-Волинською державною нотаріальною конторою на підставі повідомлення б/н заводу „Прорес", при цьому також вказано, що власником цього будинку є [PERSON], дата виникнення - 09.09.1997 р., № реєстру: 1563(а. с. 13). Між тим, як вказано у копії інформації з реєстру для реєстрації заборон відчуження житлових будинків, квартир, та іншого нерухомого майна за 1975 - 1989 рр. за вимогою заводу „Прогрес" від 09.09.1977 р. № 3 09.09.1977 р. було накладено заборону на будинок по [ADDRESS], належний [PERSON]. З відомостей Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС України в Житомирській області вбачається, що [PERSON] 15.06.1982 р. змінила прізвище на [PERSON], що також підтверджується копією сторінок її паспорту, у якому також вказано, що вона зареєстрована по [ADDRESS] (а. с. 123). З наведеного випливає, що заборона на відчуження накладалась саме на будинок, який належав [PERSON] (хоча існують розбіжності у зазначенні її по батькові як Олександрівна в інших документах), а не на будинок, який був побудований та належить позивачу. Таким чином підстави для існування заборони відчуження будинку по [ADDRESS], який належить позивачу, відсутні. Згідно ч. 1 ст. 16 Цивільного Кодексу України( далі ЦК України), кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У відповідності до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції) наголошує, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на подання до суду скарги, пов'язаної з його або її правами та обов'язками цивільного характеру (рішення від 21 лютого 1975 року у справі "Голдер проти Сполученого Королівства" (п. 36). На це "право на суд", в якому право на доступ до суду є одним з його аспектів, може посилатися кожен, хто небезпідставно вважає, що втручання у реалізацію його або її прав цивільного характеру є неправомірним (рішення від 13 жовтня 2009 року у справі "Салонтаджі-Дробняк проти Сербії"(п. 132). Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права. Так до майна в контексті Європейської Конвенції належать визначені законом права відповідно до яких заявник має право вимагати „законного очікування" фактичного користування права. Зазначене положення висвітлено в рішенні „Рисовський проти України" (ухвала щодо прийнятності від 20 жовтня 2011 року). Так в п. 70 зазначеного рішення визначено „Аналізуючи відповідність цього мотивування Конвенції, Суд підкреслює особливу важливість принципу „належного урядування". Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Оскільки судом встановлено, що підстави для існування заборони відчуження будинку по [ADDRESS], який належить позивачу, відсутні, то відповідна заборона підлягає зняттю. Тобто позов у частині вимоги про зняття цієї заборони підлягає задоволенню. Між тим, в задоволенні іншої частини позову суд вважає за необхідне відмовити, оскільки зобов'язання реєстратора в особі - Новоград-Волинської держаної нотаріальної контори виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна запис від 22.03.2006 р. за № 2997467 про заборону відчуження будинку [ADDRESS] суперечить статтям 26, 27 та 31-1 Закону України „Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" з урахуванням Порядку використання даних Реєстру прав власності на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, Державного реєстру іпотек та Державного реєстру обтяжень рухомого майна, затвердженого наказ Міністерства юстиції України 14.12.2012 р. № 1844/5, виходячи з яких дане рішення суду є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Outcome: partial