Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-26 00:00:00

30.06.2015 року представник позивача звернувся до Шевченківського районного суду м.Києва з позовною заявою до ПАТ «Златобанк» про визнання кредитного договору недійсним, в якому просив визнати кредитний договір № 28/14/KLMB від 19.06.2014 року між ТОВ «Енергоресурс-полімер» та ПАТ «Златобанк» недійсним. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 19.06.2014 року між ПАТ «Златобанк» та ТОВ «Енергоресурс-полімер» було укладено договір № 28/14/KLMB про надання кредитної лінії у розмірі 100000 Євро. Для забезпечення виконання зобов'язань ТОВ «Енергоресурс-полімер» між позивачем та ПАТ «Златобанк» було укладено договір поруки № 28/14/KLMB/Р-2 від 19.06.2014 року. Позивач зазначає, що на момент укладення договору у жодної із сторін кредитного договору № 28/14/KLMB індивідуальних ліцензій, необхідних для укладення договору, не було, у зв'язку з чим вказаний договір є недійсним. Під час розгляду справи судом, відповідно до ст.ст. 35, 36 ЦПК України, було залучено у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ТОВ «Енергоресурс-Полімер». Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з підстав викладених в позові. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував з підстав, викладених в письмових запереченнях, у яких зазначено, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору. Вислухавши сторін у справі, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що між ПАТ «Златобанк» та ТОВ «Енергоресурс-полімер» було укладено договір № 28/14/KLMB від 19.06.2014 року про надання кредитної лінії у розмірі 100000 Євро. Для забезпечення виконання зобов'язань ТОВ «Енергоресурс-полімер» між [PERSON] та ПАТ «Златобанк» було укладено договір поруки № 28/14/KLMB/Р-2 від 19.06.2014 року. Відповідно до ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання. Згідно п.п. «в», «г» ч.4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Індивідуальної ліцензії потребують такі операції: -надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі; -використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. Відповідно до ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Згідно з ч.2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). У відповідності до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Частиною 1 ст. 216 ЦК України встановлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Відповідно до п.11 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про практику застосування законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» №5 від 30.03.2012 року у разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт "г" пункту 4 статті 5 Декрету про валютне регулювання) суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України "Про Національний банк України" в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року N 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року N 1429/10028). Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року N 3024-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій). З письмових заперечень ПАТ «Златобанк» вбачається, що відповідач 27.10.2011 року отримав банківську ліцензію №244, а 30.08.2012 року АТ «Златобанк» було видано Генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій №244-2, згідно додатку до даної ліцензії АТ «Златобанк» має право здійснювати валютні операції на валютному ринку України, які належать до фінансових послуг згідно зі ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Статтею 60 ЦПК України покладено на кожну із сторін обов'язок довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Проте позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження наявності підстав, передбачених ст.ст. 203, 215 ЦК України, для визнання недійсним договору № 28/14/KLMB від 19.06.2014 року, укладеного між ПАТ «Златобанк» та ТОВ «Енергоресурс-полімер», оскільки як вбачається з договору, копія якого була надана стороною позивача, він підписаний уповноваженим представниками сторін, що не заперечувалося в судовому засіданні, суд прийшов до висновку, що обставин, які б свідчили про недійсність укладеного кредитного договору в межах заявлених позовних вимог та підстав позову судом не встановлено, суд вважає, що заявлені позовні вимоги є безпідставними, і такими, що не ґрунтуються на вимогах закону, а тому відмовляє в їх задоволенні. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed