Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-12 00:00:00

Позивач ФГ "Партнер" звернувся до суду з позовом до ФГ "Форт" та [PERSON], згідно якого вимагає визнати недійсним укладений між відповідачами договір оренди землі від 08.12.2017 року. Як зазначив позивач у своїй позовній заяві, 20.12.2006 року він уклав із [PERSON] договір оренди земельної ділянки, згідно якого прийняв у користування належну відповідачу земельну ділянку площею 7,53 га; договір було укладено строком на 10 років, його державна реєстрація відбулася 10.10.2007 року. Крім того, 15.04.2010 року між позивачем та відповідачем [PERSON] була укладена додаткова угода, згідно якої строк дії договору був продовжений до 49-ти років; державна реєстрація цієї додаткової угоди відбулася 26.04.2010 року, тобто договір, за думкою позивача, на момент розгляду справи є чинним. Проте позивачу стало відомо про існування іншого договору оренди тієї ж земельної ділянки, що був укладений між відповідачами 08.12.2017 року; позивач вважає цей договір недійсним, оскільки земельна ділянка перебувала і перебуває в його користуванні, строк її оренди не закінчився, а тому відповідачі не могли укладати оспорювану угоду. Дії відповідачів, які уклали між собою договір оренди земельної ділянки, на думку позивача, порушують вимоги ст.ст.203, 215 ЦК України, Закону України "Про оренду землі". Враховуючи наведені обставини, позивач й звернувся до суду із зазначеними вимогами. Відповідач [PERSON], у свою чергу, звернувся до суду із зустрічним позовом до ФГ "Партнер", в якому вимагає визнати недійсною додаткову угоду з цим фермерським господарством, укладену 15.04.2010 року. В обґрунтування своїх зустрічних вимог відповідач посилається на те, що про існування цієї додаткової угоди йому стало відомо лише після отримання копії позовної заяви та додатків до неї. При цьому перед укладенням договору з ФГ "Форт" від 08.12.2017 року було зроблено перевірку згідно Державного реєстру речових прав, при цьому реєстрації додаткової угоди від 15.04.2010 року виявлено не було. Відповідач зазначає, що додаткова угода від 15.04.2010 року з боку ФГ "Партнер" підписана [PERSON], і ним же за довіреністю підписана угода від імені самого відповідача [PERSON]; тобто голова фермерського господарства, діючи від імені цієї юридичної особи, та представляючи одночасно інтереси [PERSON] як фізичної особи, уклав від її імені договір оренди землі відносно себе особисто та у власних інтересах, що прямо заборонено положеннями ч.3 ст.238 ЦК України. Враховуючи ці обставини, відповідач й звернувся до суду із зустрічним позовом. Під час судового розгляду справи представник позивача адвокат [PERSON] підтримала заявлені позовні вимоги, зустрічний позов [PERSON] не визнала, посилаючись на доводи, викладені у позовній заяві; зокрема, на те, що договір, укладений між ФГ "Партнер" та [PERSON], є діючим, орендар виконує свої зобов'язання належним чином, сплачує орендну плату, проте відповідачі, незважаючи на наявність діючого договору оренди земельної ділянки, уклали відносно неї інший договір оренди. Відносно зустрічної позовної заяви представник відповідача просить прийняти до уваги, що [PERSON] підписав додаткову угоду від імені [PERSON], маючи на те всі повноваження згідно довіреності. Представник відповідачів адвокат [PERSON] позов не визнав, підтримав зустрічний позов [PERSON], посилаючись на доводи та обставини, викладені у зустрічній позовній заяві. При цьому представник відповідачів наполягав на тому, що додаткова угода від 15.04.2010 року прямо порушує положення ч.3 ст.238 ЦК України, що є підставою для визнання її недійсною. Суд, заслухавши пояснення сторін та дослідивши надані йому докази, вважає, що підстав для задоволення як первісного немає, проте наявні підстави для задоволення зустрічного позову. Так, 20.12.2006 року позивач ФГ "Партнер" та відповідач [PERSON] уклали між собою договір оренди земельної ділянки, що належала останньому, згідно якого ФГ "Партнер" прийняв у користування належну відповідачу [PERSON] земельну ділянку площею 7,53 га; договір було укладено строком на 10 років, його державна реєстрація відбулася 10.10.2007 року. Зі змісту цієї додаткової угоди вбачається, що вона була підписана однією особою - [PERSON], який діяв, з одного боку, як представник орендаря - голова ФГ "Партнер", а з іншого - як представник орендодавця [PERSON] згідно довіреності від 25.10.2005 року. Відповідно до ч.1 ст.237 ЦК України, представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Згідно ч.3 ст.238 ЦК України, представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом. Таким чином, [PERSON], діючи як представник [PERSON], не мав права укладати від його імені договір оренди землі із ФГ "Партнер", представником якого він одночасно був. Відповідно до ч.2 ст.203 ЦК України, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Згідно чч.1, 3 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч.1 ст.236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Згідно ст.216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Таким чином, додаткова угода від 15.04.2010 року, якою строк дії договору оренди від 20.12.2006 року, укладеного між ФГ "Партнер" та [PERSON], подовжувався з 10-ти до 49-ти років, є недійсною, а тому строк дії цього договору слід обчислювати як 10 років. 08.12.2017 року між відповідачами ФГ "Форт" та [PERSON] був укладений договір оренди тієї ж земельної ділянки, тобто у час, коли зобов'язання сторін за попереднім договором від 20.12.2006 року, укладеного між ФГ "Партнер" та [PERSON], вже припинилися. Оскільки станом на грудень 2017 року відповідач [PERSON] не був обтяжений зобов'язаннями за договором від 20,12.2006 року, він міг вільно розпоряджатися належною йому земельною ділянкою, у т.ч. шляхом укладення іншого договору оренди з іншим орендарем. На підставі вищевказаного суд доходить до висновку, що позов ФГ "Партнер" до [PERSON] та ФГ "Форт" задоволенню не підлягає, а зустрічний позов [PERSON] до ФГ "Партнер" є обґрунтованим. На підставі викладеного та

Outcome: approved