Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-20 00:00:00

Заявник [PERSON] звернулася в суд із заявою та просить встановити факт отримання нею у 1978 році у дитинстві (до досягнення 18-річного віку) травми правого ока. Свої вимоги мотивує тим, що у 1978 році, коли їй виповнилося п'ять років, її мама в один із днів на час перебування на роботі залишила її під наглядом двоюрідної сестри. Коли вона відвернулася на декілька хвилин, вона без дозволу взяла із стола кухонний ніж і, тримаючи його за рукоятку лезом догори, намагалася розрізати предмети шляхом направлення ножа на себе. При розрізуванні предмета ніж різко зісковзнув вверх у напрямку її обличчя і вона сильно вдарила собі рукояткою ножа у праве око. Цим ударом вона пошкодила око. В той же день її відвезли спочатку до Дубровицької ЦРЛ, звідки направили до Рівненської обласної клінічної лікарні, де їй зробили операцію. Однак відновити функції ока не вдалося. Лише у повнолітньому віці у 1994 році їй вперше було встановлено інвалідність третьої групи загального захворювання. Повторно вона була оглянута медико-соціальною експертною комісією у 2003 році, яка визнала її довічно інвалідом третьої групи у зв'язку із захворюванням зору. В дійсності ж вона має право бути визнана інвалідом дитинства у зв'язку з отриманням травми до 18-річного віку. У судовому засіданні заявниця заяву підтримала. Пояснила, що вона неодноразово зверталася до Дубровицької ЦРЛ та Рівненської обласної клінічної лікарні з приводу надання документів про отриману нею травму, діагнози та лікування. Однак вона отримувала відповіді про відсутність документів про отриману у дитинстві травму. З цього приводу вона також зверталася в управління охорони здоров'я Рівненської ОДА, але їй було відмовлено у розшуку відповідних медичних документів. Тому встановити факт отримання нею травми ока у дитинстві у позасудовому порядку не виявилось можливим. Встановлення їй даного факту необхідне для отримання соціальних пільг та соціальної пенсії. Представник заінтересованої особи Управління соціального захисту населення Дубровицької державної адміністрації в судове засідання не з'явився, подавши заяву про розгляд справи без його участі, не заперечує проти задоволення заяви. Вислухавши заявника, свідків, дослідивши докази по справі, суд у задоволені заяви відмовляє з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно довідки Сер. МСЕ №049327 (а.с.8) [PERSON] є інвалідом третьої групи загального захворювання по зору довічно. З матеріалів справи вбачається, що з метою визначення часу настання інвалідності [PERSON] звернулася до Кузнецовської МР МСЕК. Як вбачається з висновку про час настання інвалідності від 04.08.2015 року, виданого Кузнецовською МР МСЕК (а.с.9) зі слів [PERSON] травма ока останньої отримана у 1978 році. Лікувалась в Рівненській обласній дитячій лікарні, медична документація відсутня. З листів КЗОЗ "Дубровицька центральна районна лікарня" від 18.01.2016 року №141/01-16/16 (а.с.25) та КЗ "Рівненська обласна клінічна лікарня" від 15.01.2016 року №16/01-26/16 (а.с.26) вбачається, що медична документація по факту звернення у 1978 році [PERSON] до даних медичних закладів та проведене лікування відсутня у зв'язку із закінченням терміну зберігання медичної документації, який становить 25 років. Відповідно до п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 5 "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення" в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: - згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; - чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; - заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; - встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право. Відповідно до п.14 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затвердженого постановою КМ України від 03.12.2009 року №1317, причинний зв'язок інвалідності з хворобами, перенесеними у дитинстві, встановлюється за наявності документів лікувально-профілактичних закладів, що свідчать про початок захворювання або травму, перенесену до 18-річного віку. Виходячи із вказаної норми, слід зазначити, що рішенням суду можуть бути встановлені події пов'язані із захворюванням, а сам факт захворювання встановлюється виключно висновком лікувально-профілактичних закладів охорони здоров'я. Зі змісту ст.7 Закону України "Про реабілітацію інвалідів в Україні" медико-соціальні експертні комісії визначають, зокрема, групу інвалідності, її причину і час настання. В порядку п.1 Положення про медико-соціальну експертизу, затвердженого постановою КМ України від 03.12.2009 року №1317, метою проведення медико-соціальної експертизи є виявлення, зокрема, причини, часу настання, групи інвалідності, а відповідно до п.11 цього Положення групу інвалідності, причину і час її настання визначають міські, міжрайонні, районні комісії. Крім того, п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 5 "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення" також визначено, що не можуть розглядатися судами заяви про встановлення, в тому числі, групи інвалідності та часу настання інвалідності. Слід відмітити, що у своїй заяві заявник посилається на п.3 ч.1 ст.256 ЦПК України, згідно якого суд розглядає справи про встановлення факту каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов'язковому соціальному страхуванню. Однак, Пленум ВС України у своїй постанові №5 від 31.03.1995 року "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення" зазначає, що п.3 ч.1 ст.256 ЦПК України передбачає встановлення каліцтва на виробництві або у зв'язку з виконанням державних чи громадських обов'язків, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по соціальному страхуванню. Отже, факти каліцтва, не пов'язані з роботою не можуть бути розглянуті в судовому порядку. Зважаючи на вищевикладене, суд приходить до висновку, що питання часу настання інвалідності належить до компетенції медико-соціальних експертних комісій, а тому факт отримання заявником травми у дитинстві, що став наслідком її інвалідності, не може бути встановлений в судовому порядку, а тому в задоволенні заяви слід відмовити.

Outcome: dismissed