Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-22 00:00:00

ПАТ КБ "ПриватБанк" звернулося в суд з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про виселення. Позовні вимоги мотивовано тим, що 14 червня 2007 року між банком та [PERSON] було укладено кредитний договір №VIV7GA02531431, відповідно до умов якого банком надано кредит у сумі 55 020 дол. США зі строком до 12 червня 2017 року. З метою забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором в той же день було укладено договір іпотеки № VIV7GA02531431, згідно з умовами якого в іпотеку було передано квартиру [ADDRESS], загальною площею 63,60 кв.м., житловою площею 38,10 кв.м., що належала [PERSON] на праві вланості на підставі договору дарування. В результаті неналежного виконання [PERSON] умов кредитного договору рішенням суду від 06 червня 2013 року було звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру [ADDRESS] - шляхом реалізації даної квартири банком від імені відповідачів, однак в даній квартирі залишаються проживати [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Виходячи з вищенаведеного, позивач звернувся в суд з даним позовом та просить виселети [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], які зареєстровані та проживають у квартирі (предмет іпотеки), розташованій за адресою: [ADDRESS], а також покласти на відповідачів судові витрати. В судовому засіданні представник позивача Рой В.Л. позовні вимоги та уточнюючу позовну заяву підтримав, посилаючись на обставини, викладені в уточнюючій позовній заяві, а також в судовому засіданні додатково пояснив, що відповідачі не мали права реєструватися і проживати в спірній квартирі так, як вона є предметом іпотеки. Просив позов задовольнити. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] - [PERSON] позов не визнала, надала суду пояснення, що в [PERSON] та членів його сім'ї відсутнє будь-яке інше житло, де б вони мали змогу проживати в разі їх виселення. Позивач не навів жодних доказів наявності такого житла у власності відповідачів та не вказав можливість надання відповідачам будь-якого іншого житлового приміщення в разі виселення відповідачів на виконання вимог ст. 109 ЖК УРСР. Додатково зазначила, що іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Просила відмовити в задоволенні позову ПАТ КБ "ПриватБанк". Відповідач [PERSON] позов також не винала та пояснила, що в неї відсутнє будь-яке інше житло, крім іпотечного, для проживання. Просила відмовити в задоволенні позову ПАТ КБ "ПриватБанк". В судове засідання відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] не з'явилися, надавши суду заяви з проханням розглядати справу без їх участі. Просили відмовити у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ "ПриватБанк". Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, надавши суду письмову заяву з проханням провести розгляд даної цивільної справи у її відсутність. Суд, вислухавши пояснення представника позивача Роя В.Л., представника відповідача [PERSON] - [PERSON], відповідача [PERSON], дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання права та припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Правилами ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 2 ст. 60 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що 14 червня 2007 року між банком та [PERSON] було укладено кредитний договір № VIV7GA02531431, згідно умов якого банк надав останньому кредит у сумі 55 020 дол. США терміном до 12 червня 2017 року (а.с. 8-13 Т. 1). З метою забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором, 14 червня 2007 року між банком та [PERSON] було укладено договір іпотеки № VIV7GA02531431, відповідно до умов якого [PERSON] надав в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру [ADDRESS], загальною площею 63,6 кв.м., житловою площею 38,1 кв.м., що належить [PERSON] на праві власності, на підставі договору дарування (а.с. 14-17 Т. 1). Відповідно до довідки МКП "ЖЕК № 12" від 17 серпня 2016 року № 1350, суд вбачає, що в спірній квартирі [ADDRESS] зареєстровані наступні особи: [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (а.с. 219 Т. 2). За змістом ч.1 ст. 575 ЦК України та ст. 1 Закону України "Про іпотеку" іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом. Відповідно до ст. 589 ЦК України, ч.1 ст. 33 Закону України "Про іпотеку" у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у статті 509 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом. Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України "Про іпотеку". Згідно із ч.3 ст. 33 Закону України "Про іпотеку", звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Судом встановлено, що заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 6 червня 2013 року позов ПАТ КБ "ПриватБанк" задоволено частково та звернуто стягнення на предмет іпотеки згідно договору іпотеки від 14.06.2007 року, а саме на квартиру [ADDRESS], загальною площею 63,6 кв. м., яка належить на праві спільної власності [PERSON], [PERSON], шляхом реалізації предмета іпотеки ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" з укладанням від імені відповідачів договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем, отримання дублікатів правовстановлюючих документів на дану квартиру у відповідних установах, підприємствах та організаціях з можливістю здійснення всіх необхідних дій для продажу предмету іпотеки за рахунок чого задовольнити вимоги ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" за кредитним договором №VIV7GA02531431 від 14.06.2007 року в розмірі 104 107, 13 доларів США, з яких: 47 391,12 доларів США - заборгованість за кредитом, 27 068,70 доларів США - заборгованість по відсоткам за користування кредитом, 3 494, 52 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом, 26 152,79 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором. Виселено [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] з квартири [ADDRESS], без надання іншого приміщення. Стягнуто з [PERSON], [PERSON] на користь ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" у відшкодування понесених позивачем судових витрат у вигляді сплаченого судового збору в розмірі 3 219,60 грн. Стягнуто солідарно з [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] на користь ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" у відшкодування понесених позивачем судових витрат у вигляді сплаченого судового збору в розмірі 107,30 грн. В решті позовних вимог відмовлено (а.с. 18-21 Т. 1). Згідно рішення Апеляційного суду Вінницької області від 20 січня 2014 року апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково. Заочне рішення Вінницького міського суду м. Вінниці від 06 червня 2013 року скасовано в частині задоволення позовних вимог та в цій частині ухвалено нове: позов ПАТ КБ "ПриватБанк" задовлено частково та звернуто стягнення на предмет іпотеки згідно договору іпотеки від 14.06.2007 року, а саме квартиру [ADDRESS], загальною площею 63,6 кв. м., на праві спільної часткової власності [PERSON] та [PERSON] на підставі договору дарування від 17.10.2003 року, зареєстрованого в бюро технічної інвентаризації 09.07.2004 року за № 1508/26620, шляхом реалізації предмета іпотеки публічним акціонерним товариством комерційний банк "Приватбанк" з укладанням від імені відповідачів договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем, отримання дублікатів правовстановлюючих документів на дану квартиру у відповідних установах, підприємствах та організаціях з можливістю здійснення всіх необхідних дій для продажу предмету іпотеки з початковою ціною реалізації предмета іпотеки, визначеною незалежним експертом-оцінювачем на стадії виконання рішення суду, але не менше 318 150 (триста вісімнадцять тисяч сто п'ятдесят) гривень, за рахунок чого задовольнити вимоги публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" за кредитним договором №VІV7GА02531431, укладеним між [PERSON] та ПАТ КБ "Приватбанк" 14.06.2007 року, в розмірі 91 958, 27 доларів 27 центів США, що еквівалентно 735 022 гривні 45 коп., з яких : 47 391 долар 12 центів США (що еквівалентно 378 797 грн. 22 коп.) - тіло кредиту, 27 068 доларів 70 центів США (що еквівалентно 216 360 грн. 12 коп.) - відсотки за користування кредитом, 3 494 долари 52 центи США (що еквівалентно 27 931 грн. 70 коп.)- заборгованість по комісії за користування кредитом, 14 003 долари 93 цента США (що еквівалентно 119 933 грн. 41 коп.) - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором. Відмовлено в задоволенні позову в частині виселення [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] з квартири [ADDRESS], без надання іншого приміщення. В решті заочне рішення Вінницького міського суду м. Вінниці від 06 червня 2013 року залишено без змін (а.с. 22-27 Т. 1). Статтею 40 Закону України "Про іпотеку" визначено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення. Так, з матеріалів справи вбачається, що відповідачам були направлені поштою вимоги про виселення із спірної квартири в тридцятиденний строк з дня отримання даних вимог (а.с. 28). Даний факт підтверджується реєстрами поштових відправлень рекомендованих листів з повідомленнями від 23.01.2014 року (а.с. 30-31, 32) та рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення, які були вручені (а.с.116-119). Дана вимога позивача була залишена без задоволення. Частиною 4 ст. 9 ЖК УРСР визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. З матеріалів справи вбачається, що предмет іпотеки - квартира [ADDRESS] - належить на праві спільної часткової власності [PERSON] та [PERSON], на підставі договору дарування від 17 жовтня 2003 року, зареєстрованого в бюро технічної інвентаризації 09 липня 2004 року за № 1508/26620. Отже квартира придбана не за рахунок кредиту, забезпеченого ним. Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Аналіз вказаної правової норми дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підстві ч. 2 ст. 39 Закону України "Про іпотеку" підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК Української РСР. Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 18 березня 2015 року № 6-39цс15, від 25 дистопада 2015 року № 6-1061цс15, від 21 жовтня 2015 року № 6-1484цс15, від 21 жовтня 2015 року № 6-1033цс15, які згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для судів. Приймаючи до уваги вищевикладене, суд приходить до висновку, що особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), який є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. Разом з тим, відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР постійне житло вказується в рішенні суду. При виселенні з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла в судовому порядку, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення. З матеріалів справи вбачається, що у відповідачів відсутнє будь-яке інше житло, крім іпотечного майна (а.с. 213-214, 215, 216, 217, 218 Т. 2). Тому, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача ПАТ КБ "ПриватБанк" до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про виселення не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому позов не підлягає задоволенню. Згідно ст. 1 Протоколу 1 до Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, кожна особа має право мирно володіти своїм майном. Беручи до уваги рішення Європейського суду з прав людини від 27 травня 2004 р. у справі "Коннорс проти Сполученого Королівства", концепція "житла" має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Також в рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Зехентнер проти Австрії", виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. В зв'язку з відмовою в задоволенні позову, понесені позивачем витрати по сплаті судового збору слід залишити без відшкодування. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed