Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-20 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог. На розгляді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області перебуває позов [PERSON] до [PERSON], з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 28.12.2017 року. Позивач просить суд стягнути з відповідача 126\~742, 40 гривень знецінення валюти гривні України відносно валюти, в якій сторонами спору укладався правочин, долара США, та 1\~507 доларів США 3% річних фінансових санкцій, нарахованих за період з 29.06.2010 року по 30.08.2017 року, на заборгованість 7000 доларів США. Стислий виклад обставин справи та аргументи учасників справи. На обґрунтування позовних вимог посилається на ту обставину, що між сторонами спору існував правочин договір позики, оформлений розпискою, на суму 7000 доларів США. У звязку з невиконанням боржником у зобовязанні ([PERSON]В.) обовязку перед позивачем про повернення позичених коштів, рішенням суду від 17 червня 2010 року з боржник на користь кредитора було стягнено гривневий еквівалент даної суми за офіційним курсом НБУ в розмірі 55\~390, 30 гривень, 3% річних з даної суми в розмірі 131 гривень на судові витрати. Лише 30.08.2017 року, в ході виконавчого провадження, відповідач сплатив на рахунок Тернопільського міського відділу ДВС 61\~941, 46 гривень боргу, в т.ч. виконавчий збір, проте позичивши 7000 доларів США, відповідач через 8 років повернув гривневий еквівалент 2128, 885 доларів США. А тому позивач, котрий не отримав від відповідача позиченого майна (грошей в розмірі 7000 доларів США), просить суд стягнути з відповідача, котрий тривалий час ухилявся від виконання судового рішення з повернення позичених коштів, різницю від знецінення валюти в розмірі 126\~742, 40 гривень , що становить 4\~871, 15 доларів США, а також 1\~507 доларів США 3% річних фінансових санкцій, нарахованих за період з 29.06.2010 року по 30.08.2017 року, на заборгованість 7000 доларів США. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав в повному обсязі та просить вимогу задовольнити. Представник відповідача позов заперечив за безпідставністю, про що надав мотивовані заперечення на вимогу [PERSON] в письмовому вигляді. Оцінка Судом аргументів учасників справи та перевірка доказами. 01 червня 2009 року Відповідач, [PERSON], у позику в [PERSON] 7 000 (сім тисяч) доларів США, які зобов'язався повернути в строк до 01 01 2010 року, про що надав письмову розписку. Однак у вказаній у розписці термін Відповідач взятого на себе зобов'язання не виконав. 17 червня 2010 року Тернопільським міськрайонним судом по справі № 2-4744/2010 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики та відшкодування моральної шкоди було винесено рішення, яким позовні вимоги задоволено частково, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] неповернутий борг в сумі 7 000 доларів США, що еквівалентно на день прийняття рішення 55 390,30 грн, 3% річних з простроченої суми, що складає 131,62 грн., а також понесені судові витрати в розмірі 668,5 грн. (з них 568,50 грн. - судовий збір та 120,00 грн. витрати на інформаційно-технічне забезпечення). Рішення набрало законної сили 29.06.2010 року. 30.07.2010 року Тернопільським міськрайонним судом було видано виконавчій лист по даній справі. 29.05.2013 року [PERSON] звернувся до Першого відділу державної виконавчої служби Тернопільського міського управління юстиції з заявою про примусове виконання. 03.06.2013 року державним виконавцем Першого відділу державної виконавчої служби Тернопільського міського управління юстиції було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження. Проте відповідач не виконував рішення суду та визначене рішенням суду сума боргу залишалася неповерненою до 31.08.2017 року (відповідачем надано суду квитанцію про сплату на рахунки ДВС 61\~941, 45 гривень боргу з врахуванням суми виконавчого збору). Разом з тим позивач зазначає що а час набрання законної сили рішенням суду від 17 червня 2010 року - 29.06.2010 року курс гривні до долару США (790 грн. 77 коп. за 100 доларів США) не зазнав значних коливань з часу настання строку виконання зобов'язання передбаченого розпискою - 01.01.2010 року (790 грн. 74 коп. за 100 доларів США). Значне знецінення національної валюти до долару США відбулося у 2014 році - тобто через чотири роки після вступу рішення Тернопільського міськрайонного суду від 17.06.2010 року, в законну силу. А тому за твердженням [PERSON], у разі добровільного виконання судового рішення боржником у розумний строк, стягнута у гривнях сума основного боргу 55 390,30 грн. відповідала б дійсній сумі позичених коштів - 7 000 доларам США. Проте станом на дату звернення до суду з даним позовом 13.09.2017 року, 7000 доларів США, згідно офіційного курсу НБУ 1 долар США 26, 01 гривень, складає 182\~132, 70 гривень. А сума боргу, визначена рішенням суду в червні 2010 року з еквівалентом суми позики в гривні, станом на вересень 2017 року становила 2\~128, 85 гривень. Тобто з моменту винесення рішення суду по справі № 2-4744/2010 відбулось знецінення валюти в якій отримувалася відповідачем позика, на суму 126 742,40 грн. що становить 4 871,15 доларів США, й дані кошти позивач просить стягнути з відповідача. Окрім цього позивач вважає за справедливе стягнути з відповідача 1\~507 доларів США, в порядку ст. 625 ЦК України, 3% річних фінансових санкцій, нарахованих за період з 29.06.2010 року по 30.08.2017 року, на заборгованість 7000 доларів США. Натомість відповідач заперечує позов зазначаючи, що вимоги [PERSON] про стягнення 126\~742, 40 гривень знецінення валюти зобовязання виключно шляхом проведення математичних обрахунків , не може бути задоволена оскільки діючий ЦК не передбачає такого виду відповідальності боржника, як стягнення знецінення валюти; оремо відповідача наголошує на абсолютній неможливості застосування приписів ст.. 625 ЦК України до спірних відносин з тієї причини, що дана стаття може бути застосована до зобовязань визначених лише в валюті України гривні. Висновки Суду. Щодо вимоги про стягнення курсової різниці валют. Обєктами речових прав є речі, в тому числі гроші та цінні папери (ст.177 ЦК України.) Відтак ЦК України до речей відносить гроші, як законний засіб платежу; при цьому ст. 179 ЦК України передбачено, що річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обовязки. Із змісту позову вбачається, що фактично позивач намагається захисти своє право власності шляхом повернення майна, котре перебуває у володінні іншої особи, і котра вчасно не виконала домовленість про повернення позиченого майна позивачу. Іншими словами заявляючи позовну вимогу про стягнення 126\~742, 40 гривень компенсації знецінення валюти, в якій було визначене зобовязання сторін, позивач намагається захисти своє право власності на річ (гроші у конкретно визначеній валюті, в якій сторони домовилися щодо зобовязання - в сумі 4 871,15 доларів США, і котрі залишаються неповерненими внаслідок протиправних дій відповідача). Частиною першою ст.. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. 17 липня 1997 року Україна ратифікувала Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, та певні протоколи до неї, і ця обставина з огляду на приписи ч.1 ст. 9 Конституції України, ЗУ від 29.06.2004 року «Про міжнародні договори» свідчить про обовязковість застосування національними судами України норм Конвенції. При цьому ст.. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», передбачає застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ, як джерела права. Суд погоджується з доводами представника відповідача про відсутність в національному законодавстві України, зокрема в Цивільному Кодексі, такого виду відповідальності за несвоєчасне виконання зобовязання, як стягнення за знецінення валюти. Проте вважає за необхідне надати правову оцінку в контексті можливого порушення конвенційного права позивача, передбаченого ст. 1 Протоколу першого Конвенції, зі сторони відповідача Позивач стверджує, що він був позбавлений частини свого майна (грошей) котрі були позичені відповідачу в іноземній валюті доларах США, внаслідок невиконання договірного грошового зобовязання відповідачем й наступного визначення судом еквіваленту позичених коштів в валюті України гривні, котра значною мірою знецінилася за період з моменту ухвалення судом рішення, до фактичної сплати боржником визначеного судом гривневого еквіваленту. При цьому позивач відзначає що визначений Законом України рівень інфляції не відшкодовує його реальних майнових втрат. Стаття 1 Протоколу першого Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає наступне «Кожна фізична або юридична особа має право вільно володіти своїм майном. Ніхто не може бути своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права..» Питання порушення конвенційного права особи, передбаченого статтею 1 Протоколу першого Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, неодноразового розглядалося ЄСПЛ, проте зважаючи на специфічні відносини учасників справи, Суд вважає за необхідне для вирішення спору застосувати, як джерело права, висновки ЄСПЛ викладені в рішенні у справі «Федоренко проти України» від 01.06.2006 року (заява №25921). Відтак ЄСПЛ наголошував на такому: «Щодо наявності права власності, передбаченого статтею 1 Першого протоколу . 21. Суд нагадує, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути "існуючим майном" або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності (cf., Pressos Compania Naviera S.A. v. Belgium, рішення від 20 листопада 1995 року, серія А, N 332, с. 21, п. 31). Натомість сподівання на визнання існування старого права власності, яке давно було неможливо використовувати ефективно, не може вважатися "майном" в сенсі статті Першого протоколу; це ж стосується умовної вимоги, яка втрачає силу внаслідок недотримання цієї умови (Malhous v. the Czech Republic (dec.), N 33071/96, 13 грудня 2000 року, ECHR 2000-XII). 22. У даній справі заявник уклав договір щодо продажу свого будинку державі. За умовами договору Управління зобов'язувалось сплатити йому 35000 гривень до 1 вересня 1997 року. Договір містив пункт, за яким загальна сума в жодному разі не має бути меншою за 17000 доларів США. В результаті тривалого виконання договору покупець виплатив заявнику в цілому 36000 гривень, що на дату платежу становило тільки 10457,50 доларів США…... 23. Незважаючи на те, що дійсно не існує чинного рішення суду, яким підтверджується право заявника на будь-які інші кошти, крім тих, що вже були йому виплачені, Суд вважає, що заявник уклав угоду з Управлінням за умови отримання ним суми, яка відповідає 17000 доларів США. Жодна з сторін не знала, що існує законодавче обмеження щодо цього пункту, який був однією з причин укладення заявником угоди, тим більше, що ціна договору була прив'язана до стабільної твердої валюти, що на той час було поширеною практикою комерційних правочинів в Україні (mutatis mutandis, Sovtransavto Holding v. Ukraine, N 48553/99, nn. 104-107, ECHR 2002-VII). З червня по серпень 1999 року заявник отримував платежі від держави відповідно до договору. Управління, будучи добре обізнаним щодо умов договору з самого початку, підняло питання про його недійсність на дуже пізній стадії (29 листопада 2000 року). 24. Суд вважає, що, зважаючи на специфічні обставини справи, заявник має вважатися таким, що має законні сподівання щодо прибутку відповідно до положення угоди про доларовий еквівалент, що може вважатися правом власності відповідно до положень статті 1 Першого протоколу, наданого йому за договором з Управлінням (Stretch v. The United Kingdom, N 44277/98, пп. 32-35, 24 липня 2003 року)…… б. Чи мало місце втручання у майно 25. Уряд стверджує, що, оскільки оскаржуваний пункт був незаконно включений до договору, Управління не було зобов'язане його виконувати згідно з внутрішнім законодавством, а відмова його виконувати не становить втручання у майно заявника. Однак, враховуючи умови угоди, укладеної паном Р. із заявником від імені Управління, Суд вважає, що дії Управління можна розцінити як такі, що звели нанівець законні сподівання заявника за договором і позбавляють його, зокрема, умови, на яку він погодився під час укладання угоди…». Що ж до того чи було втручання в право власності заявника справедливим, ЕСПЛ наголосив на такому: «…31. Суд констатує, що, оскільки сам пан Р., будучи суддею, вважав, що він мав повноваження підписувати договір, то очевидно, що й заявник дотримувався такої ж думки. Тому заявник очікував отримати певний прибуток від цієї угоди. Він намагався прив'язати свої майбутні прибутки до твердої валюти, щоб знизити ризики, можливі при здійсненні комерційних угод під час економічного безладу, що мав місце в Україні в кінці дев'яностих років. Тому ця умова була важливою частиною договору для заявника, який в іншому разі міг би мати серйозні застереження щодо продажу (mutatis mutandis, Stretch, раніше згадуване, п. 40). 32. Уряд стверджує, що заявникові було компенсовано рівень інфляції. Суд, однак, не бере цей аргумент до уваги, оскільки докази вказують на протилежне. Зокрема, у рішенні апеляційного суду зазначається, що додаткову суму у розмірі 1678,50 гривень виплачено на користь заявника як проценти за відстрочку (розрахована у розмірі 3% річних, без жодного відношення до реального рівня інфляції; див. пункт 15 вище). На думку Суду, цей перерахунок був очевидно невідповідним, щоб компенсувати заявнику негативні наслідки від зниження вартості, як встановлено рішенням від 24 липня 2001 року (див. пункт 10 вище; mutatis mutandis, Akkus v. Turkey, рішення від 9 липня 1997 року, Reports of Judgments and Desigions 1997-IV, пп. 30 та 31)…» В судовому засіданні учасниками справи визнано, що позику відповідачем було отримано саме в іноземній валюті доларах США в сумі 7000, оскільки це було поширеною практикою укладання подібних правочинів, що зумовлювалося нестабільною економічною ситуацією в Україні та високими ризиками знецінення гривні. Відтак у позивача існувало виправдане сподівання на повернення тієї суми котів, що була ним позичена відповідачу. Дійсно рішенням суду від 17 червня 2010 року за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики та відшкодування моральної шкоди було винесено рішення, позовні вимоги було задоволено частково, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] неповернутий борг в сумі 7 000 доларів США, проте з одночасним визначенням еквіваленту на день прийняття рішення 55 390,30 грн, 3% річних з простроченої суми, що складає 131,62 грн., а також понесені судові витрати в розмірі 668,5 грн. Це рішення залишалося невиконаним до 31.08.2017 року, коли відповідач перерахував гривневий еквівалент суми боргу, визначеної рішенням суду ще станом на червень 2010 року, кошти на рахунки ДВС. Проте очевидним є для суду та обставина, що станом на дату фактичної сплати коштів [PERSON] на рахунок ДВС 31.08.2017 року, 55\~390, 30 гривень, у перерахунку на діючий того дня офіційний курс НБУ (1 долар США 25, 57 гривень), становить лише 2166, 21 доларів США. Математичним обрахунком можливо встановити, що позичивши відповідачу 7000 доларів США, внаслідок істотного, чотирикратного (!) знецінення національної валюти по відношенню до долара США в період з 2010 по 2017 роки, позивач фактично отримав лише 2166, 21 долар США, й різниця неповернених коштів становить 4833, 78 доларів США недотримання позивачем саме цієї суми коштів внаслідок протиправних дій відповідача котрий знаючи про наявність судового рішення про стягнення коштів протягом семи років рішення суду не виконував, суд розцінює як втручання в конвенційне право на вільне володіння належним майном, котре безперечно повинне бути захищеним судом. Жодного розумного виправдання цього втручання зі сторони відповідача, судом не здобуто. А тому навіть за відсутності в національному законодавствізокрема в Цивільному Кодексі, такого виду відповідальності за несвоєчасне виконання зобовязання, як стягнення за знецінення валюти, застосовуючи таке джерело права, як практика ЄСПЛ, а саме згадуване вище рішення у справі «Федоренко проти України» від 01.06.2006 року (заява №25921), та ст.. 321 ЦК України, суд вважає, що позов в частині стягнення курсової різниці валют в розмірі 4833, 78 доларів США підлягає до задоволення з визначенням в резолютивній частині рішення гривневого еквіваленту цієї суми за офіційним курсом НБУ станови на дату ухвалення 21.03.2018 року (1 долар США 26, 30 гривень) 127\~611, 41 гривень. (ст. 533 ЦК України). Принагідно суд відзначає, що хоча в контексті ст.. 263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду, враховуючи специфіку спірних відносин сторін Суд вважає за можливе відступити від усталеної практики касаційних судів, котрі констатували виключно можливість стягнення інфляційних втрат та 3% річних (ст.. 625 ЦК України) в разі невиконання грошового зобовязання. Мотиви відступу є наступними - математичним обрахунком індексу інфляції від визначеної рішенням суду суми 55\~390, 33 гривень за період з дати ухвалення судового рішення 17.06.2010 року до дати сплати відповідачем коштів на рахунки ДВС 31.08.2017 року, можна встановити, що інфляційні втрати становлять Заборгованість:55 390,30 грн.Період прострочення:с\~07.06.2010\~по\~31.08.2017 Відсотки з урахуванням встановленого індексу інфляції ЗаборгованістьПеріод простроченняІндекс інфляціїФормулаВідсотки зподнів 55 390,30 грн.07.06.201031.12.2010208109,1% (р/р)208 / 365 ? 9,1% ? 55 390,30 грн.2 872,40 грн. 58 262,70 грн.01.01.201131.12.2011365104,6% (р/р)4,6% ? 58 262,70 грн.2 680,08 грн. 60 942,78 грн.01.01.201231.12.201236699,8% (р/р)-0,2% ? 60 942,78 грн.-121,89 грн. 60 820,89 грн.01.01.201331.12.2013365100,5% (р/р)0,5% ? 60 820,89 грн.304,10 грн. 61 124,99 грн.01.01.201431.12.2014365124,9% (р/р)24,9% ? 61 124,99 грн.15 220,12 грн. 76 345,11 грн.01.01.201531.12.2015365143,3% (р/р)43,3% ? 76 345,11 грн.33 057,43 грн. 109 402,54 грн.01.01.201631.12.2016366112,4% (р/р)12,4% ? 109 402,54 грн.13 565,91 грн. 122 968,45 грн.01.01.201715.01.201715100,9% (м/м)15 / 31 ? 0,9% ? 122 968,45 грн.535,51 грн. 123 503,96 грн.16.01.201715.02.201731101,1% (м/м)1,1% ? 123 503,96 грн.1 358,54 грн. 124 862,50 грн.16.02.201715.03.201728101,0% (м/м)1,0% ? 124 862,50 грн.1 248,63 грн. 126 111,13 грн.16.03.201731.08.2017169101,8% (м/м)169 / 31 ? 1,8% ? 126 111,13 грн.12 375,16 грн. Разом:83095,99\~грн. При цьому навіть три проценти річних не покривають реальних втрат позивача. ЗаборгованістьПеріод простроченняФормулаВідсотки зподнів 55 390,30 грн.07.06.201031.08.201726433% ? 2643 / 365 ? 55 390,30 грн.12 032,59 грн. Разом:12 032,59\~грн. Іншими словами Суд не сприймає цей аргумент оскільки математичні розрахунки реальних втрат позивача вказують на протилежне. Зокрема нарахований в порядку ст.. 625 ЦК України рівень інфляційних втрат та 3% річних, не має жодного відношення до реального рівня інфляції та знецінення гривні по відношення до долара США (сума є меншою реальних втрат позивача майже на третину), й на думку Суду, це нарахування (інфляційних та 3% річних) є очевидно невідповідним, щоб компенсувати позивачу негативні наслідки від зниження вартості валюти, в якій було передано та не повернено позику. Щодо вимоги про стягнення 3% річних на невиконання грошового зобовязання. Відповідно частини другої ст.. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний оплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних, якщо інший розмір процентів не встановлений законом. Позивач вважає за справедливе стягнути з відповідача 1\~507 доларів США, в порядку ст. 625 ЦК України, 3% річних фінансових санкцій, нарахованих за період з 29.06.2010 року по 30.08.2017 року, на заборгованість 7000 доларів США. Задоволенням вимог кредитора рішенням суду від 17 червня 2010 року по справі № 2-4744/2010 за позовом [PERSON] до [PERSON], яким стягнено з [PERSON] на користь [PERSON] неповернутий борг в сумі 7 000 доларів США, що еквівалентно на день прийняття рішення 55 390,30 грв., договір позики, оформлений розпискою, припинив свою дію, а правовідносини сторін спору, що ґрунтувалися на договорі, припинилися, оскільки судове рішення про задоволення вимог кредитора, надає останньому право лише на отримання сум, передбачених частиною другою ст.. 625 ЦК України даного правового висновку дійшов КЦС в складі ВС в постанові від 14.02.2018 року у справі №61-2404св18. Проте в даному випадку Суд вже зазначав, що вважає за можливе відступити від практики КЦС /ВС і навів мотиви відступу - нарахований в порядку ст.. 625 ЦК України рівень інфляційних втрат та 3% річних, не має жодного відношення до реального рівня інфляції та знецінення гривні по відношення до долара США (сума є меншою реальних втрат позивача майже на третину), й на думку Суду, це нарахування (інфляційних та 3% річних) є очевидно невідповідним, щоб компенсувати позивачу негативні наслідки від зниження вартості валюти, в якій було передано та не повернено позику. А тому надавши оцінку та захистивши право позивача захищене ст.. 1 Протоколу першого Конвенції, Суд вважає, що вимога про стягнення 3% річних в порядку ст. 625 ЦК України, є взаємовиключною з первісною вимогою позивача, правомірність котрої підтверджено Судом, а тому додаткова вимога не підлягає до задоволення.

Outcome: partial