Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-07 00:00:00

До Орджонікідзевського районного суду міста Харкова надійшов цивільний позов [PERSON] до ТОВ фірми «ЕЛАВУС ЛТД» «Про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку» (а.с. 1-8). Позивач прохає стягнути з ТОВ фірми «ЕЛАВУС ЛТД» суму середнього заробітку за період затримки розрахунку за період з 22.03.2014 року по 02.12.2015 року в розмірі 54 026 грн. 00 коп.; стягнути з ТОВ фірми «ЕЛАВУС ЛТД» компенсацію за нараховану, але не виплачену заробітну плату станом на 02.12.2015 року з урахуванням індексу інфляції в розмірі 39\~170 грн. 36 коп. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що з 01.07.2010 року по 21.03.2014 року рік, він [PERSON] працював на ТОВ фірмі «ЕЛАВУС ЛТД» на посаді слюсаря. 21.03.2014 року був звільнений з роботи за статтею 36 КЗпП, за згодою сторін. Далі вказав про те, що відповідно до наказу Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 25 квітня 2014 року з ТОВ фірми «ЕЛАВУС ЛТД» було стягнуто на його користь заборгованість по заробітній платі в розмірі - 8513 грн. 95 коп. Кошти в розмірі 8513 грн. 95 коп., були отримані у повному обсязі лише 03.12.2015 року. Тому в порушенні вимог ст. 115-115 КЗпП, йму не було виплачено належну заробітну плату. У судовому засіданні позивач позов підтримав і прохав задовольнити. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову. Вважає, що оскільки наказом Орджонікідзевського районного суду міста Харкова була стягнена заборгованість по заробітній платі на користь позивача та фактично виконано у грудні 2015 року, то не має підстав для застосування вимог ст.117 КЗпП України. Зважаючи на те, що суми фінансових санкцій, які передбачені ст. 117 КЗпП України не є заробітною платою звільненого працівника, вказані виплати підпадають під дію ч. 4 ст. 23 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом». До того ж підприємство на теперішній час фактично не отримує прибутку, оскільки постачання продукції, яку воно виробляє, обмежено на територію АР Крим, Донецької області через загальновідомі події у державі. Тому з обєктивних причин - обмеження ринків збуту продукції, а, як наслідок, падіння обсягів виробництва продукції, унеможливлюють наявність у діях ТОВ фірма «ЕЛАВУС ЛТД» винних дій, які зумовили несвоєчасне проведення розрахунків підприємства з кредиторами. Крім того наголосив про те, що позивачем порушено строки позовної давності, які скінчилися ще 24 вересня 2015 року (через три місяці, з моменту публікації оголошення у справі № 922/3048/15 про банкрутство ТОВ фірма «Елавус ЛТД» за № 19448 від 24.06.2015 року, а також з моменту проведення з нею повного розрахунку. Вказав про те, що безпідставною є і вимоги Позивача по стягненню з ТОВ фірми «ЕЛАВУС ЛТД» компенсацію за нараховану, але не виплачену заробітну плату станом на 02.12.2015 року з урахуванням індексу інфляції в розмірі 39 170 грн. 36 коп., оскільки позовні вимоги [PERSON] взагалі не містять будь-якого розрахунку компенсації витрат частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплат, а отже не відповідають вимогам Порядку проведення компенсації громадянами витрат частини грошових доходів у звязку з порушенням термінів їх виплат, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159. Третя особа [PERSON] у судове засідання не зявився, про час слухання справи повідомлявся за адресою зазначеною у справі. В судовому засіданні встановлені наступні факти та обставини: З 01.07.2010 року по 21.03.2014 року рік, [PERSON] працював на ТОВ фірмі «ЕЛАВУС ЛТД», на посаді слюсаря. 21.03.2014 був звільнений з роботи за статтею 36 КЗпП за згодою сторін. Установлено, що відповідно до наказу Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 25 квітня 2014 року з ТОВ фірми «ЕЛАВУС ЛТД» було стягнуто на його користь заборгованість по заробітній платі в розмірі - 8513 грн. 95 коп. Кошти в розмірі 8513 грн. 95 коп., були отримані у повному обсязі лише 03.12.2015 року. Відповідно до довідки наданої з Орджонікідзевського відділу державної виконавчої служби міста Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області, 17.06.2014 року державним виконавцем було відкрито виконавче провадження № 43716292 з примусового виконання судового наказу Орджонікідзевського районного суду м. Харкова про стягнення з ТОВ фірми «ЕЛАВУС ЛТД» на користь [PERSON] заборгованості по заробітній платі у розмірі 8513 грн. 95 коп. 16.02.2016 року державним виконавцем було винесено постанову № 43716292 про закінчення виконавчого провадження у звязку з фактичним виконання в повному обсязі рішення. Установлено, що розмір середньомісячної заробітної плати складає 79 грн. 45 коп. відповідно до розрахунку ( 1813 грн. 68 коп. + 1682 грн. 40 коп.) / 44 = 79 грн. 45 коп. Затримка розрахунку по заробітній платі склала 680 днів, а саме: 22.03.2014 року по 02.12.2015 року. Відповідно до ст. 116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Згідно ст. 117 КЗпП у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене відшкодування в тому випадку, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Установлено, що заборгованість позивачу була фактично виплачена у повному обсязі лише 03 грудня 2015 року, що не заперечувалось відповідачем. Оскільки фактичний розрахунок відбувся саме 03 грудня 2015 року, з відповідача, відповідно до ст. 117 КЗпП України підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку, а позов в цій частині задоволенню. Відповідно до вимог постанови КМУ №100 від 08 лютого 1995 року середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Заперечення відповідача щодо відсутності правових підстав для стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, оскільки відсутня його вина, що підприємство перебувало у процедурі банкрутства, що ухвалою господарського суду Харківської області від 15.01.2016 року у справі № 0922/3048/15 провадження у справі про банкрутство ТОВ фірма «Елавус ЛТД» припинено, у звязку з задоволенням вимог всіх кредиторів, в тому числі і на користь [PERSON], що у звязку з політичною обстановкою підприємство позбавлено ринку збуту своєї продукції, наслідком чого є його скрутне матеріальне становище, не є підставою для звільнення роботодавця від обов'язку сплатити зазначені кошти. Законом України від 14 травня 1992 року № 2343-ХІІ «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (частина шоста статті 12 у редакції Закону від 13 липня 2002 року, частина п'ята статті 19 у редакції Закону від 18 січня 2013 року, які були чинними на час існування спірних правовідносин)дія мораторію на задоволення вимог кредиторів не поширюється на виплату заробітної плати. Зазначені відповідачем обставини не можуть свідчити про відсутність вини роботодавця в невиплаті працівникові належних коштів і не є підставою для звільнення роботодавця від обов'язку сплатити зазначені кошти. Відповідно до висновку Верховного Суду України в ухвалі №6-76цс14 від 02 липня 2014 року, передбачений частиною першою ст. 117 КЗпП України обов'язок роботодавця з виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає при невиплаті з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП, при цьому визначальними є такі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом при звільненні сум. Статтею 2 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати" встановлено, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші. У відповідності з вимогами ст.3 зазначеного вище Закону сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Аналогічні вимоги закріплені в постанові КМУ №159 від 21 лютого 2001 року "Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати". Компенсація, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача за несвоєчасну виплату заробітної плати буде становити 39\~170 грн. 36 коп., оскільки судом доведено факт порушення терміну проведення остаточного розрахунку призначених позивачеві сум. Судом не приймаються до уваги доводи відповідача стосовно того, що компенсація позивачеві не повинна нараховуватись, оскільки ці вимоги позивача не ґрунтуються на вимогах закону. Відповідно до вимог ст.94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Статтею 2 Закону "Про оплату праці" встановлено, що основна заробітна плата. Це - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов'язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата. Це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Відповідно до вимог ст.34 Закону "Про оплату праці", компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Також судом не беруться до уваги доводи відповідача стосовно того, що позивачем при зверненні до суду були пропущені строки, встановлені ч.1 ст.233 КЗпП України, оскільки частиною 2 зазначеної статті передбачено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Такі ж розяснення містяться в рішеннях Конституційного суду України № 8-рп/2013 від 15.10.2013 року та № 9-рп/2013 від 15.10.2013 року. Судом не приймаються до уваги доводи відповідача стосовно того, що позивачем при зверненні до суду повинен був сплачуватися судовий збір. Оскільки пунктом 1 частини 1 статті 5 Закону України "Про судовий збір" передбачено, що від сплати судового збору звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Середній заробіток за час затримки розрахунку та компенсація втрати частини заробітку, у звязку з порушенням строків виплати, згідно з нормами діючого законодавства, входить до складу заробітної плати, позивач не повинна була сплачувати судовий збір. За таких обставин, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 551 рн.20 коп. Суд дослідивши матеріали справи, перевіривши докази, представлені сторонами на виконання вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України і які вони вважають достатніми для обґрунтування і заперечення заявлених вимог, з'ясувавши фактичні обставини справи, - приходить до висновку, що заява підлягає задоволенню. На підставі вищевикладеного, ст.ст.94, 95, 116, 117 КЗпП України, ЗУ "Про оплату праці", ЗУ "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати", Постанови КМУ №159 від 21 лютого 2001 року "Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати",

Outcome: approved