Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-18 00:00:00

У травні 2020 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача Київської міської ради про визнання права власності на нежитлові приміщення за набувальною давністю. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 12 квітня 1993 року Гаражно-будівельним кооперативом "Дніпро 1" (далі - ГБК "Дніпро 1") та Багатогалузевим науково-виробничим об`єднанням "РІВС" (далі - БНВО "РІВС") укладено договір, за умовами якого сторони об`єдналися для будівництва пункту технічного обслуговування на вісім легкових автомобілів з вмонтованою мийкою загальною виробничою площею 900,00 кв. м та допоміжними приміщеннями площею 360,00 кв. м. Сторони погодили, що після завершення будівництва ГБК "Дніпро 1" набуває у власність шість ремонтних блоків площею 216,00 кв. м, приміщення зимової мийки автомобілів на чотири пости площею 96,00 кв. м, повний комплекс допоміжних споруд, допоміжні приміщення площею 120,00 кв. м, літні естакади на десять постів; решту виробничих та допоміжних приміщень пункту технічного обслуговування набуває у власність БНВО "РІВС". У 1997 року було закінчено будівництво пункту технічного обслуговування за адресою: [ADDRESS] . Земельна ділянка, на якій розташований згаданий пункт технічного обслуговування, належить територіальній громаді м. Києва та перебуває в оренді у Кооперативу по будівництву та експлуатації індивідуальних гаражів "Дніпро" (далі - КБЕІГ "Дніпро"). У липні-серпні 2013 року було проведено реконструкцію з об`єднанням нежитлових приміщень будівлі пункту технічного обслуговування літ. "А" під оздоровчо-побутові та адміністративно-офісні приміщення. Ці приміщення № № 31-34 площею 145,40 кв. м знаходяться на першому та другому поверхах в нежитловій будівлі за адресою: [ADDRESS] . Як стверджував позивач, він тривалий час користується вказаними приміщеннями, а тому просив суд визнати за ним право власності на них за набувальною давністю. Відповідач Київська міська рада подала до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що [PERSON] не навів доказів на підтвердження відкритості та безперервності володіння майном, на яке позивач просить суд визнати право власності за набувальною давністю. З цих підстав Київська міська рада просила суд відмовити [PERSON] у задоволенні його позову. Залучений судом до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, КБЕІГ "Дніпро" пояснення щодо позову чи відзиву до суду не подав. У судовому засіданні позивач підтримав свої позовні вимоги, просив суд їх задовольнити. Представник відповідача у судове засідання не з`явилась, відповідач про час та місце розгляду справи повідомлявся, завчасно про причини неявки в судове засідання свого представника суд не повідомив, заяву про розгляд справи за відсутності свого представника до суду не подав. Представник третьої особи у судовому засіданні просив суд вирішити спір відповідно до вимог законодавства. Заслухавши вступне слово позивача, представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд дійшов такого висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 15 та ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права способам, що встановлено чинним законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права. Позивачем обрано такий спосіб судового захисту як визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Ч. 1 ст. 181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Режим нерухомої речі може бути поширений законом на повітряні та морські судна, судна внутрішнього плавання, космічні об`єкти, а також інші речі, права на які підлягають державній реєстрації. Згідно з положеннями ч. ч. 1, 4 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у ч. 1 ст. 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом ст. 2 ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним. Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до ст. 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абз. 2 ч. 3 ст. 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (ч. 2 ст. 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років. Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17). 12 квітня 1993 року далі - ГБК "Дніпро 1" та БНВО "РІВС", правонаступником якого є товариство з обмеженою відповідальністю "Багатогалузеве науково-виробниче об`єднання "РІВС" (далі - ТОВ "БНВО "РІВС"), укладено договір про участь у будівництві пункту технічного обслуговування (а. с. 5). За умовами вказаного договору сторони об`єдналися для будівництва пункту технічного обслуговування на вісім легкових автомобілів з вмонтованою мийкою загальною виробничою площею 900,00 кв. м та допоміжними приміщеннями площею 360,00 кв. м. Сторони погодили, що після завершення будівництва ГБК "Дніпро 1" набуває у власність 36 % площі об`єкта будівництва (шість ремонтних блоків площею 216,00 кв. м, приміщення зимової мийки автомобілів на чотири пости площею 96,00 кв. м, повний комплекс допоміжних споруд, допоміжні приміщення площею 120,00 кв. м, літні естакади на десять постів), решту виробничих та допоміжних приміщень пункту технічного обслуговування набуває у власність БНВО "РІВС". Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України), обов`язок доказування покладається на сторін (ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України). Так, відповідно до приписів ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази, які б підтверджували виконання ГБК "Дніпро 1" та БНВО "РІВС" договору від 12 квітня 1993 року про участь у будівництві пункту технічного обслуговування та набуття ними у власність цього об`єкта нерухомості, позивачем не надано. Натомість [PERSON] надано суду декларацію про готовність об`єкта до експлуатації, зареєстровану 21 серпня 2013 року Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у м. Києві, згідно з якою визнано закінченим будівництвом та готовим до експлуатації реконструйовані з об`єднанням нежитлових приміщень будівлі пункту технічного обслуговування літ. "А" під оздоровчо-побутові та адміністративно-офісні приміщення. Указаний об`єкт нерухомості площею 386,80 кв. м розташований за адресою: [ADDRESS] . Будівництво розпочато у липні 2013 року, а закінчено - у серпні 2013 року. Замовником будівництва є [PERSON] . Приміщення знаходяться на земельній ділянці площею 2,2147 га, яка належить територіальній громаді м. Києва та перебуває в оренді у КБЕІГ "Дніпро" (а. с. 11-13). Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 29 січня 2021 року № 242382933 право власності на оздоровчо-побутові та адміністративні приміщення площею 386,80 кв. м, які знаходяться за адресою: адресою: [ADDRESS] , зареєстровано за [PERSON] та [PERSON] (а. с. 89-92). У своєму позові [PERSON] просив суд визнати за ним право власності за набувальною давністю на нежитлові приміщення № № 31-34 площею 145,40 кв. м, які знаходяться на першому та другому поверхах в нежитловій будівлі за адресою: [ADDRESS] . Суд звертає увагу на те, що об`єкт нерухомості може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо він має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Однак позивач не довів з покликанням на належні, допустимі та достовірні докази, що нежитлові приміщення № № 31-34 площею 145,40 кв. м, які знаходяться на першому та другому поверхах в нежитловій будівлі за адресою: [ADDRESS] , прийнято в експлуатацію, а отже, що вони можуть бути предметом набуття за набувальною давністю. Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду у своїй постанові від 09 липня 2019 року у справі № 920/999/16 зауважив, що відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або особа, яка вважає себе власником майна. [PERSON] не надав жодного доказу на підтвердження того, що Київська міська рада є попереднім власником нежитлових приміщень № № 31-34 площею 145,40 кв. м, які знаходяться на першому та другому поверхах в нежитловій будівлі за адресою: [ADDRESS] , чи вважає себе власником цього майна. Таким чином, у суду відсутні підстави вважати Київську міську раду належним відповідачем у справі. Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц, від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц, від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17, від 13 березня 2019 року у справі № 757/39920/15-ц, від 27 березня 2019 року у справі № 520/17304/15-ц, від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17). Пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову (постанова Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц). Ураховуючи наведене, суд дійшов висновку про необхідність відмовити [PERSON] у задоволенні його позову до Київської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - КБЕІГ "Дніпро", про визнання права власності на нежитлові приміщення № № 31-34 площею 145,40 кв. м, які знаходяться на першому та другому поверхах в нежитловій будівлі за адресою: [ADDRESS] , за набувальною давністю.

Outcome: dismissed