Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, посилаючись на те, що 28 квітня 2017 року між ним та відповідачем укладено договір позики, який оформлено борговою розпискою. За умовами договору він передав, а [PERSON] отримав в борг 21 тисячу доларів США, які зобов`язався повернути протягом трьох років. Зазначив, що свої зобов`язання виконав повністю та передав [PERSON] в позику грошові кошти в сумі 21 тисяча доларів США. Натомість відповідач зобов`язання щодо повернення позики в повному обсязі на даний час не виконав, заборгованість становить 20600 доларів США. 17 лютого 2020 року ним направлена відповідачу вимога про повернення позики однак остання відповідачем проігнорована, а грошові кошти до цього часу не повернуті. Крім того, у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання відповідач повинен сплатити йому 3 % річних від простроченої суми, яка складає 237,04 долара США. Просить суд стягнути з відповідача на користь позивача борг за договором позики в розмірі 20600 доларів США та три проценти річних за прострочення виконання грошового зобов`язання в сумі 237,04 доларів США, а всього - 20837,04 доларів США. Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 08.10.2020 провадження по справі відкрито за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання. У передбачений законодавством термін відповідач відзиву до суду не надав. В підготовчому засіданні позивач та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнав та не заперечував проти задоволення позову. Зазначив, що відповідно до розписки він позичив у [PERSON] 21000 доларів США. Повернув частково 400 доларів США. Решту суми в розмірі 20600 вчасно не повернув, тому не заперечує проти стягнення з нього боргу та трьох відсотків річних. Заслухавши думку сторін, дослідивши матеріали справи та надані докази, суд у межах заявлених позовних вимог установив наступне. 28 квітня 2017 року була складена розписка, відповідно до якої [PERSON] взяв у борг у [PERSON] 21000 доларів США та зобов`язався повернути на протязі трьох років. В розписці зазначена дата - «28.04.2017» та прізвище та підпис [PERSON] . Як вказав у позові позивач, кошти відповідач повернув частково в сумі 400,00 доларів, залишок коштів складає 20600 доларів США. Відповідно до положень статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 ЦК України, зокрема договорів та інших правочинів (ч.2 ст. 509 ЦК). На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Позивачем надано суду оригінал письмової розписки від 28.04.2017. У змісті розписки зазначено наступне: «Я, [PERSON] взяв в борг у [PERSON] 21 тис. доларів (двадцять одну тисячу доларів США), зобов`язуюсь повернути на протязі трьох років. Проживаю за адресою [ADDRESS] паспорт [NUMBER] виданий Соснівським РВ УМВС в м. Черкаси. Дата написання розписки 28.04.2017. Прізвище [PERSON] ». Зі змісту представленої письмової розписки убачається, що в них зазначені: сторони зобов`язання (позикодавець та позичальник), грошова сума, яка передана та отримана у власність саме за договором позики, мета отримання грошових коштів та зобов`язання їх повернути в конкретний строк і в установленому порядку. У наявності у тексті розписки є особистий підпис позичальника [PERSON] . Надання позивачем суду оригіналу боргової розписки свідчить про існування між сторонами боргових зобов`язань. Стаття 204 ЦК України передбачає презумпцію правомірності правочину, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним. Статтею 1046 Цивільного кодексу України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. У відповідності до норм чинного цивільного законодавства договір позики відноситься до реальних договорів, тому передача грошей або речей є не тільки виконання договору, але й його укладення. Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року N 959-XII "Про зовнішньоекономічну діяльність", Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року N 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" (далі - Декрет N 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року N 185/94-ВР "Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті". Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Така правова позиція викладена в Постанові ВПВС (справа № 373/2054/16ц, 16.01.2019). Таким чином, судом було встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, відповідач взяті на себе зобов`язання не виконує, будь-яких доказів на спростування вказаних обставин суду надано не було, в зв`язку з чим, суд вважає, що до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає сума боргу за договором позики від 28.04.2017 в розмірі 20600 доларів США. Згідно зі ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ст.ст. 610,611 ЦК України порушенням зобов`язання є його не виконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання, а в разі порушення зобов`язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно зі ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Частиною 1 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч. 2 ст. 625 ЦК України). За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодування матеріальних затрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утриманими грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Така правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 01.10.2014 у справі № 6-113цс14. Тобто, з урахуванням приписів ст. 625 ЦК України правовими наслідками порушення грошового зобов`язання, тобто зобов`язання сплатити гроші, є обов`язок сплатити не лише суму основного боргу, а й інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу. Так, позивач просить стягнути з відповідача три проценти річних, нараховані на суму заборгованості по поверненню позики. Суд погоджується з наданим позивачем розрахунком, відповідно до якого за позикою від 28.04.2017 року розмір 3 % річних від прострочення основного зобов`язання за позикою становить - 237,04 доларів США (20600 х 3 % / 365 днів х 140 днів). Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивач від сплати судового збору при подачі позову звільнений відповідно до п.9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір». Згідно з п.2 ч.1 ст.4 Закону «Про судовий збір» судовий збір за вимогами майнового характеру підлягає оплаті в розмірі - 1 % ціни позову, але не менше в 2020 році 840,80 грн. та не більше 10510,00 грн. Позивач звернувся до суду з відповідним позовом 17.09.2020 року. Тому розмір судового збору має бути визначений на день подачі позовної заяви до суду. Станом на 17.09.2020 офіційний курс долара становив 28,06 грн. Розмір судового збору становить 5846,87 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Отже, до стягнення із відповідача на користь держави підлягає судовий збір в розмірі 50 відсотків судового збору, який необхідно було сплатити при поданні позову, що становить 2923,43 грн.

Outcome: approved