Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , в якому, з урахуванням уточнень, прийнятих судом до розгляду, просила суд стягнути з відповідача на її користь заборгованості за договорами позики від 14.02.2017 року, 22.02.2017 року, 01.03.2017 року та 24.04.2017 року та договорами про відступлення права вимоги від 04.02.2020 року в загальному розмірі 500000,00 грн., з яких: - 114867,12 грн. сума позики (сума позики за договорами від 14.02.2017 року, від 22.02.2017 року, від 01.03.2017 року, від 24.04.2017 року); - 96677,12 грн. (штраф за договорами від 14.02.2017 року, від 01.03.2017 року, від 24.04.2017 року); - 288455,76 грн. (відсотки річних за договорами від 14.02.2017 року, від 01.03.2017 року, від 24.04.2017 року). Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач не виконала належним чином умови договорів позики, укладених між нею та первісним позикодавцем [PERSON] , не повернула отримані за вказаними договорами грошові кошти в строк, встановлений умовами договорів, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка до цього часу не погашена. В подальшому між [PERSON] та [PERSON] 04.02.2020 року укладені договори відступлення права вимоги за вказаними договорами позики, у зв`язку з чим до позивача перейшли права щодо звернення до відповідача із вимогою про стягнення наданих за договорами позики грошових коштів. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 26 лютого 2020 відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду в порядку загального провадження і призначено підготовче судове засідання у справі. Також, відповідачу визначено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву і всіх письмових та електронних доказів (які можливо доставити до суду), висновків експертів і заяв свідків, що підтверджують заперечення проти позову. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 14 квітня 2020 року задоволено заяву представника позивача та прийнято до провадження заяву про уточнення позовних вимог від 30.03.2020 року. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 03 червня 2020 року закрито підготовче засідання по даній цивільній справі, призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. Представник позивача адвокат Ципліцький Д.О. в судовому засіданні підтримав позов з урахуванням уточнень, прийнятих судом до розгляду, просив суд його задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] та представник відповідача адвокат Мудраченко І.В. в судовому засіданні проти задоволення позову заперечували, посилаючись на те, що в провадженні Фрунзенського районного суду м. Харкова вже перебувала справа №645/4513/17 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості, в тому числі i за договором позики від 24.04.2017 року на суму 18850,00 грн., стягнення боргу за яким є предметом цього спору, та за заявою [PERSON] позовна заява була залишена без розгляду. Крім того, в провадженні Фрунзенського районного суду м. Харкова перебувала справа № 645/6787/18 за позовом [PERSON] , який за договором відступлення права вимоги, укладеним з [PERSON] , отримав право вимоги до [PERSON] про стягнення заборгованості, в тому числі за договором позики від 01.03.2017 року на суму 46000,00 грн., що також є предметом цього спору. Вказана справа перебуває у Верховному Суді, який розглядає касаційну скаргу [PERSON] .. Відповідач та її представник наголосили, що [PERSON] отримувала грошові кошти в борг від [PERSON] тільки два рази, а саме за договором позики від 25.01.2017 року на суму 730 доларів США, проте фактично нею отримано 600 доларів США. Домовленість щодо суми коштів була наступна: [PERSON] отримує 600 доларів США на руки; 10% від суми (60 доларів США) - комісія за видачу коштів; 70 доларів США проценти за користування коштами по 10 доларів за 1 день користування коштами, саме тому в договорі позики від 25.01.2017 року була встановлена сума 730 доларів США. За твердженням представника відповідача, в подальшому [PERSON] в період строку користування коштами сплачувала [PERSON] тільки проценти за користування коштами та в повному обсязі позику не повертала, через що [PERSON] наполягав на укладенні нового договору. При цьому попередній договір позики від 25.01.2017 року сторони не розривали, документів про припинення цього договору не надавали, наполягаючи на оформленні наступних договорів, які були предметом позову у справах № 645/6787/18 та № 645/4513/17. За таким саме принципом був укладений договір на 1680 доларів США від 01.03.2017 року, за яким фактично отримано 1500 доларів США, стягнення боргу за яким є предметом цього спору, та було предметом спору по справі № 645/6787/18. Крім того, представник відповідача наголосив, що позивачем в обґрунтування отримання відповідачкою позики за договором від 22.02.2017 року надано не договір позики, а розписка про отримання суми позики, в якій відсутні умови нарахування суми штрафу, пені, відсотків річних, у зв`язку з чим вважає ці позовні вимоги безпідставними. Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача штрафних санкцій представник також заперечував, посилаючись на те, що в дійсності [PERSON] не отримувала коштів в сумах, які зазначені в позові і фактично була ошукана [PERSON] , який через укладення фіктивних договорів відступлення права вимоги, укладених з [PERSON] , намагається стягнути з відповідача кошти, які вона у нього не позичала. З`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані позивачем докази, заслухавши пояснення позивача, допитавши її в якості свідка, суд встановив наступне. 14 лютого 2017 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, відповідно до умов якого позикодавець [PERSON] передав позичальнику [PERSON] грошові кошти в сумі 30112,00 грн., що в якості еквівалента складала 1095 доларів США (а.с. 108 оригінал договору). На підтвердження укладення вказаного договору позики [PERSON] додатково склала [PERSON] розписку про отримання 30112,00 грн. (а.с. 109 оригінал розписки). 04 лютого 2020 року між [PERSON] та первісним позикодавцем [PERSON] був укладений договір відступлення права вимоги за вищезазначеним договором позики від 14 лютого 2017 року (а.с. 110 оригінал договору). Відповідно до умов пунктів 1.1., 1.2. вказаного договору відступлення права вимоги, [PERSON] (Первісний кредитор) передає [PERSON] (Новий кредитор) право вимоги, що належить Первісному кредиторові, і стає кредитором за Договором позики б/н від 14 лютого 2017 року (Основний договір). Укладеним між Первісним кредитором та [PERSON] ; та одержує право (замість Первісного кредитора) вимагати від Боржника належного виконання всіх зобов`язань за основним договором. Крім того, 22 лютого 2017 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, відповідно до умов якого [PERSON] передав, а [PERSON] прийняла грошову позику в розмірі 18190,00 грн., на строк до 01.05.2017 року. На підтвердження укладення вказаного договору позики [PERSON] написала [PERSON] розписку про отримання 18190,00 грн., оригінал якої міститься в матеріалах справи (а.с. 111 оригінал розписки). 04 лютого 2020 року між [PERSON] та первісним позикодавцем [PERSON] був укладений договір відступлення права вимоги за вищезазначеним договором позики від 22 лютого 2017 року (а.с. 112 оригінал договору). Відповідно до умов пунктів 1.1., 1.2. вказаного договору відступлення права вимоги, [PERSON] (Первісний кредитор) передає [PERSON] (Новий кредитор) право вимоги, що належить Первісному кредиторові, і стає кредитором за Договором позики б/н від 22 лютого 2017 року (Основний договір), укладеним між Первісним кредитором та [PERSON] ; та одержує право (замість Первісного кредитора) вимагати від Боржника належного виконання всіх зобов`язань за основним договором. Крім того, 01 березня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, відповідно до умов якого [PERSON] передав, а [PERSON] прийняла грошову позику в розмірі 46000,00 грн., що в якості еквівалента складала 1680 доларів США. на строк до 08.03.2017 року (а.с. 113 оригінал договору). 04 лютого 2020 року між [PERSON] та первісним позикодавцем [PERSON] був укладений договір відступлення права вимоги за вищезазначеним договором позики від 01 березня 2017 року (а.с. 114 оригінал договору). Відповідно до умов пунктів 1.1., 1.2. вказаного договору відступлення права вимоги, [PERSON] (Первісний кредитор) передає [PERSON] (Новий кредитор) право вимоги, що належить Первісному кредиторові, і стає кредитором за Договором позики б/н від 01 березня 2017 року (Основний договір). Укладеним між Первісним кредитором та [PERSON] ; та одержує право (замість Первісного кредитора) вимагати від Боржника належного виконання всіх зобов`язань за основним договором. Також , 24 квітня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, відповідно до умов якого [PERSON] передав, а [PERSON] прийняла грошову позику в розмірі 18850,00 грн., що в якості еквівалента складала 706 доларів США. на строк до 01.05.2017 року (а.с. 115 оригінал договору). 04 лютого 2020 року між [PERSON] та первісним позикодавцем [PERSON] був укладений договір відступлення права вимоги за вищезазначеним договором позики від 24 квітня 2017 року (а.с. 116 оригінал договору). Відповідно до умов пунктів 1.1., 1.2. вказаного договору відступлення права вимоги, [PERSON] (Первісний кредитор) передає [PERSON] (Новий кредитор) право вимоги, що належить Первісному кредиторові, і стає кредитором за Договором позики б/н від 24 квітня 2017 року (Основний договір), укладеним між Первісним кредитором та [PERSON] ; та одержує право (замість Первісного кредитора) вимагати від Боржника належного виконання всіх зобов`язань за основним договором. У встановлений термін відповідач грошові кошти за договорам позики від 14.02.2017 року, від 22.02.2017 року, від 01.03.2017 року та від 24.04.2017 року не повернула. Такі обставини на думку позивача свідчать про порушення його прав та охоронюваних законом інтересів і є підставою для їх захисту у вказаний у позові спосіб. Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного. Відповідно до положень статей 526, 530, 598, 599\~ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, установлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно із частиною першою статті 626\~ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У частині першій статті 627\~ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною першою статті 1046\~ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно із частиною другою статті 1047\~ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Таким чином, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Частиною першою статті 1048\~ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Відповідно до частини першої статті 1049\~ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до статті 192\~ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року N 959-XII "Про зовнішньоекономічну діяльність", Декретом Кабінету\~Міністрів України\~від 19\~лютого 1993\~року N\~15-93\~"Про\~систему валютного\~регулювання і\~валютного контролю" (далі -\~Декрет N 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року N 185/94-ВР "Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті". Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому, як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, або із зазначенням в договорі позики еквіваленту отриманих в гривні грошових коштів в іноземній валюті зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Посилання сторони відповідача на те, що [PERSON] отримувала грошові кошти в борг від [PERSON] тільки два рази, а саме: за договором позики від 25.01.2017 року на суму 730 доларів США, проте фактично нею отримано 600 доларів США., та за договором позики від 01.03.2017 року на суму 1680 доларів США, за яким фактично отримано 1500 доларів США, суд вважає необґрунтованим, не доведеним належними та допустимими доказами у справі, та такими, що спростовуються зібраними у справі доказами. Так, стороною позивача надано до матеріалів справи оригінали: - договору позики від 14.02.2017 року та розписки від 14.02.2017 року про отримання від [PERSON] грошової позики в сумі 30112,00 грн., що в якості еквівалента складала 1095 доларів США; - розписки від 22.02.2017 року про отримання від [PERSON] грошової позики в сумі 18190,00 грн.; - договору позики від 01.03.2017 року про отримання від [PERSON] грошової позики в розмірі 46000,00 грн., що в якості еквівалента складала 1680 доларів США; - договору позики від 24.04.2017 року про отримання від [PERSON] грошової позики в розмірі 18850,00 грн., що в якості еквівалента складала 706 доларів США. За згодою позивача вона була допитана в якості свідка, та повідомила суду, що [PERSON] ввів її в оману та надавав їй в позику грошові кошти лише двічі, а саме: на суму 600 доларів США та 1500 доларів США, стягнення заборгованості за договорами позики на зазначені суми вже було предметом позову, та касаційна скарга на судове рішення за наслідками розгляду якого перебуває на розгляді Верховного Суду. Крім того, [PERSON] пояснила, що підписання решти договорів та розписок відбулося через її юридичну необізнаність та введення її в оману з боку [PERSON] , який пояснював їй під час укладення цих договорів і розписок, що це є лише пролонгацією первісного договору позики, а фактично грошові кошти, суми яких зазначені в договорах та розписках, вона не отримувала, крім суми позики в загальному розмірі 2100 доларів США. Суд критично оцінює вказані показання [PERSON] , надані нею в ході її допиту в якості свідка, з огляду на те, що вона є відповідачкою у справі, безпосередньо зацікавленою у вирішенні спору на її користь. Крім того, суд бере до уваги, що [PERSON] не зверталася до суду з позовом про визнання вищевказаних договорів позики недійсними з наведених вище підстав. В судовому засіданні остання повідомила, що її представник звернувся з цього приводу із заявою до правоохоронних органів, та на цей час кримінальне провадження перебуває на стації досудового розслідування. Крім того, суд критично оцінює посилання сторони відповідача на те, що між [PERSON] та [PERSON] укладався лише один договір позики від 01.03.2017 року, заборгованість за яким вже була предметом спору в цивільній справі № 645/6787/18 за позовом [PERSON] , який за договором відступлення права вимоги, укладеним з [PERSON] , отримав право вимоги до [PERSON] про стягнення заборгованості, в тому числі за договором позики від 01.03.2017 року на суму 46000,00 грн., що також є предметом цього спору. В обґрунтування позову представником позивача надано, зокрема, оригінал договору позики від 01.03.2017 року про отримання [PERSON] від [PERSON] грошової позики в розмірі 46000,00 грн., що в якості еквівалента складала 1680 доларів США. Як стверджував представник відповідача в судовому засіданні, в матеріалах справи № 645/6787/18, яка на цей час перебуває в провадженні Верховного Суду, також міститься оригінал договору позики від 01.03.2017 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , та оригінал розписки від 01.03.2017 року, які були долучені до матеріалів справи позивачем [PERSON] , який за договором відступлення права вимоги, укладеним з [PERSON] , отримав право вимоги до [PERSON] про стягнення заборгованості, в тому числі за договором позики від 01.03.2017 року. Твердження відповідачки про те, що обидва екземпляри договору від 01.03.2017 року могли опинитися у позикодавця [PERSON] під час переоформлення договору позики, внаслідок введення її в оману, оскільки зазвичай [PERSON] розривав оригінали договорів, які підлягали переоформленню, а в даному випадки останній цього не зробив, та в подальшому двічі відступив право вимоги за цим договором іншим особам, - суд вважає безпідставним, необґрунтованим та таким, що ґрунтується на припущеннях. Таким чином, в ході судового розгляду цієї справи не знайшли свого підтвердження належними, допустимими та достатніми доказами обставини, на які відповідач посилалася в обґрунтування своїх заперечень щодо фактичного отримання в позику від [PERSON] лише суми в розмірі 600 доларів США та 1500 доларів США, оскільки це спростовується наявними у справі оригіналами договору позики від 14.02.2017 року та розписки від 14.02.2017 року про отримання від [PERSON] грошової позики в сумі 30112,00 грн., що в якості еквівалента складала 1095 доларів США; розписки від 22.02.2017 року про отримання від [PERSON] грошової позики в сумі 18190,00 грн.; договору позики від 01.03.2017 року про отримання від [PERSON] грошової позики в розмірі 46000,00 грн., що в якості еквівалента складала 1680 доларів США; та договору позики від 24.04.2017 року про отримання від [PERSON] грошової позики в розмірі 18850,00 грн., що в якості еквівалента складала 706 доларів США. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512\~ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно зі статтею 513 ЦК України, правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні, яке виникло на підставі правочину, що підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом. Статтею 514\~ЦК України визначено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. З матеріалів справи вбачається, що 04 лютого 2020 року між [PERSON] та первісним позикодавцем [PERSON] були укладені договори відступлення права вимоги за договорами позики 14.02.2017 року, від 22.02.2017 року, від 01.03.2017 року та від 24.04.2017 року. Відповідно до умов пунктів 1.1., 1.2. вказаного договору відступлення права вимоги, [PERSON] (Первісний кредитор) передає [PERSON] (Новий кредитор) право вимоги, що належить Первісному кредиторові, і стає кредитором за вищезазначеними Договорами позики, укладеним між Первісним кредитором та [PERSON] ; та одержує право (замість Первісного кредитора) вимагати від Боржника належного виконання всіх зобов`язань за основним договором. Згідно зі ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Строк повернення у договорі позики від 14.02.2017 року встановлено до 21.02.2017 року, у договорі позики від 22.02.2017 року - до 01.05.2017 року, у договорі позики від 01.03.2017 року до 08.03.2017 року, у договорі позики від 24.04.2017 року до 01.05.2017 року. Таким чином, строк повернення боргу за всіма договорами позики закінчився. З наведеного представником позивача розрахунку заборгованості за вищевказаними договорами позики вбачається, що станом на 25.03.2020 року сума позики за договорами: від 14.02.2017 року складає 1095 доларів США, від 01.03.2017 року 1680 доларів США, від 24.04.2017 року 706 доларів США, та в загальному розмірі становить 3481 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 25.03.2020 року становить 96 677,12 грн., та за договором від 22.02.2017 року сума позики складає 18 190 грн.. У зв`язку з невиконанням відповідачем своїх договірних зобов`язань, станом на 25.03.2020 року загальна сума заборгованості за договорами позики від 14.02.2017 року, від 22.02.2017 року, від 01.03.2017 року, від 24.04.2017 року становить 114 867,12 грн., яка до цього часу відповідачем не погашена, у зв`язку з чим суд дійшов висновку про задоволення позовної вимоги позивача про стягнення з відповідача 114 867,12 грн. боргу за вищевказаними договорами позики. Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача суми штрафу за договорами позики в сумі 96677,12 грн., суд вважає необхідним зазначити наступне. Частиною 2 статті 549 ЦК України передбачено, що штрафом є неустойка, яка обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Відповідно до ч. 1 ст.\~1050\~ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Таким чином, ст.\~1050\~ЦК України не передбачено право позикодавця нараховувати неустойку за несвоєчасно повернуту суму позики. Проте, відповідно до статті 6, 627\~ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Умовами п. 9.3 договорів позики від 14.02.2017 року, 01.03.2017 року та від 24.04.2017 року, оригінали яких містяться в матеріалах справи, [PERSON] зобов`язалася сплатити штраф на користь позикодавця в розмірі 100 процентів від суми позики, у разі порушення будь-якого зобов`язання. Відповідно до ст.\~204\~ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Судом не було встановлено, що спірні договори в частині нарахування неустойки у вигляді штрафу оскаржувались відповідачкою та визнавались судом недійсними з вказаних підстав. Таким чином, спірні договори в частині нарахування штрафу є чинними, тому позивач, який на підставі укладених з [PERSON] договорів про відступлення прав вимоги від 04.02.2020 року, отримав право вимоги за вищевказаними договорами позики, мав підстави для заявлення позовних вимог про стягнення штрафу за вказаними договорами позики. Розмір штрафу за договорами позики від 14.02.2017 року, 01.03.2017 року та від 24.04.2017 року наведений стороною позивача з розрахунку 100 процентів від суми позики, а саме 3481 доларів США (загальна сума боргу за вказаними договорами), що за офіційним курсом НБУ станом на 25.03.2020 року становить 96 677,12 грн. Таким чином, позовні вимоги про стягнення суми штрафу за договорами позики від 14.02.2017 року, 01.03.2017 року та від 24.04.2017 року в загальній сумі 96 677,12 грн. суд вважає доведеними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача відсотків річних на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, нарахованими позивачем у зв`язку із простроченням виконання зобов`язань за договорами від 14.02.2017 року, 01.03.2017 року та від 24.04.2017 року, суд вважає необхідним зазначити наступне. Положеннями статті 611\~ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. За змістом статті 1050\~ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до частини другої статті 625\~ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування процентів річних входить до складу грошового зобов`язання і вважається особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Відповідно до п. 11 кожного із договорів позики у разі прострочення виконання будь-якого грошового зобов`язання [PERSON] зобов`язалася сплатити на користь позикодавця суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 365 відсотків річних від простроченої суми. Позивачем наведений розрахунок розміру відсотків річних станом на 25.03.2020 року на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України та п. 11 кожного із договорів позики від 14.02.2017 року, 01.03.2017 року та від 24.04.2017 року. Суд бере до уваги, що відповідно до умов договорів позики від 14.02.2017 року, 01.03.2017 року та від 24.04.2017 року відповідач отримувала від первісного кредитора в позику грошові кошти у гривнях із визначенням еквіваленту цих сум в доларах США. Як вже було встановлено судом, станом на 25.03.2020 року несплаченою є заборгованість за договорами позики в загальній сумі 96677,12 грн.. Розмір відсотків річних станом на 25.03.2020 р. розрахований позивачем за формулою: сума боргу х 365 % річних (ч. 2 ст. 625 ЦК та п. 11 Договорів позики) / 365 днів за рік х кількість днів прострочення платежу, та складає загальну суму 1 069 055,27 грн., у тому числі: -за договором позики від 14.02.2017 року за 1125 днів прострочки 342 187,77 грн.; - за договором позики від 01.03.2017 року за 1112 днів прострочки - 518 933,75 грн.; - за договором позики від 24.04.2017 року за 1058 днів прострочки - 207 485,72 грн.. При цьому суд вважає, що оскільки у договорах про відступлення права вимоги, укладених між Первісним кредитором [PERSON] та Новим кредитором [PERSON] 04.02.2020 року, відповідно до яких позивач набув права вимоги по стягненню заборгованості за договорами позики від 14.02.2017 року, 01.03.2017 року та від 24.04.2017 року, сторонами було передбачено обсяг та зміст прав, які перейшли до Нового кредитора [PERSON] , які є істотними умовами цих договорів, а тому позивач правомірно звернувся до відповідача з позовною вимогою про стягнення нарахованої суми відсотків річних в порядку ч. 2 ст. 625 ЦК та п. 11 Договорів позики, як Новий кредитор. Позивач у своєму позові зменшив нараховану суму відсотків річних з урахуванням принципів розумності та співмірності, та просив суд стягнути з відповідача 288455,76 грн.. Згідно з ч. 1 ст.\~13\~ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Таким чином, суд вважає можливим задовольнити позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача на її користь 288455,76 грн. відсотків річних за договорами позики від 14.02.2017 року, від 01.03.2017 року та від 24.04.2017 року, в межах заявлених позивачем вимог. З огляду на викладене, оцінивши надані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, а також належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, перевіривши всі доводи і заперечення сторін, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Крім того, слід зазначити, що ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 24 березня 2020 року року задоволено заяву представника позивача [PERSON] - адвоката Ципліцького Д.О. про вжиття заходів забезпечення позову шляхом заборони вчиняти дії направлені на відчуження квартири [ADDRESS] , що на праві приватної власності належить [PERSON] , до остаточного вирішення цієї справи по суті. Суд зазначає, що відповідно до ч. 7 ст. 158 ЦПК України, у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача в дохід держави підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 5420,40 грн. (витрати по сплаті судового збору за звернення з позовом до суду та за звернення із заявою про забезпечення позову). На підставі викладеного і

Outcome: approved