Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-18 00:00:00

У листопаді 2017 року [PERSON] звернулась до суду, як представник [PERSON], з позовом, в якому просила виконавчий напис приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу [PERSON], що зареєстрований в реєстрі за № 6079 від 3 травня 2017 року про звернення стягнення на нежитлове приміщення магазину №3 (приміщення 1-го поверху з №1 по №6, літ. А-12) загальною площею 208,3 м2, що знаходиться за адресою: м. Черкаси, бульвар Шевченка, 352 та належить [PERSON] на праві приватної власності, в рахунок погашення заборгованості за зобовязаннями по договору кредиту про надання невідновлювальної кредитної лінії №899/06-034-96 від 3 березня 2007 року, укладеним між [PERSON] та юридичною особою за законодавством України Акціонерно-комерційний банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» - визнати таким, що не підлягає виконанню. В обґрунтування позову зазначено, що оспорюваний виконавчий напис було здійснено без направлення позивачу повідомлення про усунення порушень, а також за відсутності у нотаріуса відомостей про отримання таких повідомлень позичальником та поручителем. Також позивач вважає, що даний виконавчий напис було здійснено нотаріусом з порушеннями діючого законодавства, а саме: здійснено стосовно вимог, які не є безспірними та оспорюються боржником; не підтверджуються відповідними документами; вчинений зі спливом встановленого законом строку та відносно договорів кредиту та іпотеки, які припинилися. 29 листопада 2017 року представником позивача було подано заяву про забезпечення позову. Ухвалою суду від 29 листопада 2017 року було залишено без руху позовну заяву та заяву про забезпечення позову та надано представнику позивача строк для усунення недоліків у них. Ухвалою суду від 11 грудня 2017 року заяву про забезпечення позову було повернуто представнику позивача через не усунення недоліків у визначений судом строк. Ухвалою суду від 11 грудня 2017 року провадження у справі було відкрито та призначено справу до розгляду у судовому засіданні. До початку розгляду справи по суті, відповідно до п.п.9 п.1 розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України (в редакції згідно із Законом України № 2147-VІІ від 03.10.2017р.), 8 лютого 2018 року в судовому засіданні судом постановлено ухвалу без виходу суду до нарадчої кімнати про призначення у даній справі підготовчого судового засідання. 12 березня 2018 року ухвалою суду занесеною в журнал судового засідання залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору [PERSON] 26 березня 2018 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду у судовому засіданні по суті. Представник відповідача ПАТ «Укрсоцбанк» - [PERSON] надала суду заперечення на позовну заяву, в якій зазначено, що позовні вимоги не визнають в повному обсязі та просять відмовити у задоволенні позову посилаючи на наступне обґрунтування. Між АКБ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та [PERSON] було укладено договір про надання невідновлювальної кредитної лінії №899/06-034-96, відповідно до якого банк надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання кошти в сумі 99000 доларів США зі сплатою 12,5% річних та кінцевим терміном повернення коштів до 2 березня 2017 року. У якості забезпечення виконання позичальником взятих за кредитним договором зобовязань між АКБ «Укрсоцбанк» та [PERSON] 6 березня 2007 року було укладено іпотечний договір №ІД899/06-034-96, відповідно до якого іпотекодавець передає в іпотеку іпотекодержателю магазин №3, позначений на технічному плані літ. «А-12», а саме: приміщення 1-го поверху з №1 по №6, загальною площею 208,3кв.м, що знаходиться за адресою: м. Черкаси, бульвар Шевченка, 352, що належить іпотекодавцю на праві власності. 17 серпня 2012 року договором про внесення змін №2 до Договору невідновлювальної кредитної лінії №899/06-034-96 від 3 березня 2007 року сторони змінили валюту кредиту на гривню та продовжили термін повернення кредиту до 16 грудня 2030 включно. Неналежне виконання [PERSON] взятих за кредитним договором зобовязань призвело до виникнення заборгованості, яка станом на 24 лютого 2017 року становить 1 133\~191 грн. 97 коп. (680256,13 грн заборгованість за кредитом; 276 522,38грн заборгованість за відсотками; 46 137,58 грн. пеня за несвоєчасне повернення кредитну; 80 831,70грн. пеня за несвоєчасне повернення відсотків; 17 952,30грн. інфляційні витрати за кредитом; 31 461,88 грн. інфляційні витрати за відсотками). Згідно з ст.7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити вимогу за основним зобовязанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобовязання. Згідно з пп. 2.4.7 п. 2.4 іпотечного договору іпотекодержатель має право у разі виникнення права звернення стягнення на предмет іпотеки, реалізувати його відповідно до приписів чинного законодавства, зокрема, Законів України «Про іпотеку», «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати», тощо. Пунктом 4.8 іпотечного договору визначено, що у разі звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса реалізація предмета іпотеки здійснюється шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження. На підставі зазначеного, ПАТ «Укрсоцбанк» звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу [PERSON] із заявою про вчинення виконавчого напису. Згідно з актом про реалізацію предмета іпотеки від 27 листопада 2017 року, заставне майно реалізоване, переможцем електронних торгів (покупцем) іпотечного майна визнано [PERSON] Даний виконавчий напис відповідач вважає законним, оскільки безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками наданими стягувачем документи згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів. Таким чином, захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає у тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Крім того, про безспірність вимоги, свідчить на час вчинення нотаріусом виконавчого напису відсутність спору в суді з приводу заборгованості [PERSON]М за кредитним договором. Крім того, фактом безспірності вимоги банку є факт повідомлення ПАТ «Укрсоцбанк» [PERSON] про наявність заборгованості за кредитним договором та усунення порушень шляхом сплати заборгованості. Також банком надсилалась вимога [PERSON] та [PERSON] вимоги про усунення порушень, відповідно до яких Банк вимагав від Позичальника у тридцяти денний строк сплатити заборгованість по кредиту, відсотках за користування кредитом та нараховану неустойку, нарахованих станом на 24 лютого 2017 року та попередив позивача, що у разі не виконання цієї вимоги він розпочне звернення стягнення на предмет іпотеки. Проте в у визначений строк порушення зазначені у вимоги не були усунуті і банк звернув стягнення на предмет іпотеки. Щодо посилання позивача на те, що нотаріусом не було враховано спливу трирічного строку позовної давності, то відповідач зазначає, що за своєю правовою природою ці строки, передбачені ст. 88 ЗУ «Про нотаріат» не є позовною давністю, оскільки відповідна дія виступає як окремий (позасудовий) спосіб захисту цивільних прав, в той час, як згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися саме до суду з вимогою про захист свого порушеного права або інтересу. У кредитному договорі не передбачений строк його дії, а тому в кредитора виникає право вимагати виконання обовязків боржника, передбачених договором, в тому числі й право на примусове стягнення боргу, у бідь-який час, та це право виникає в нього кожного наступного дня протягом дії договору. Таким чином, оскільки 14 березня 2017 року кредитором було направлено [PERSON] та [PERSON] письмові вимоги про усунення порушень, які й трицятиденний строк не були усунуті, то за таких обставин право примусового стягнення предмету іпотеки у банку виникло після спливу зазначеного строку, а відтак виконавчий напис було вчинено у межах строку визначеному ст. 88 ЗУ «Про нотаріат». З огляду на зазначене, відповідач просив відмовити у задоволенні заяви позивача. Представником третьої особи [PERSON] адвокатом [PERSON], надані суду письмові пояснення, з яких вбачається, що третя особа вважає, що даний позов не підлягає до задоволення, оскільки в матеріалах справи містяться докази надсилання вимоги банку [PERSON] та [PERSON], а також докази отримання такої вимоги. Зазначене свідчить про те, що банк мав право звернутися до приватного нотаріуса для винесення виконавчого напису, оскільки звернення стягнення на Предмет іпотеки передбачено умовами іпотечного договору укладеним між банком та [PERSON], а також тим, що позичальником не було виконане основне зобовязання за кредитним договором у визначений строк. Щодо заперечень позивача про безспірність вимоги, то позивачем не надано доказів, які б підтверджували спірність суми виконавчого напису, або відсутність заборгованості на момент його вчинення. Крім того, рішенням постійно діючого третейського суду при Асоціації банків від 24 вересня 2015 року (справа №1253/15) було стягнено із третьої особи [PERSON] та відповідача [PERSON] на користь відповідача суму заборгованості за основним зобовязанням, в розмірі 979848 грн. (680 256,13грн. заборгованість за кредитом, 161 129,94грн. заборгованість за проценами). Таким чином, обставини невиконання відповідачем та третьою особою вже встановлювались третейським судом, та не були спростовані заявником. Постановою КМУ від 29 червня 1999р. №1172 затверджено перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Пунктом 1-1 Переліку визначено, що стягнення заборгованості може відбуватись на підставі іпотечних договорів, що передбачають право звернення стягнення на предмет іпотеки у разі прострочення платежів за основним зобовязанням до закінчення строку виконання основного зобовязання. Враховуючи те, що між позивачем та відповідачем було укладено нотаріально посвідчений договір іпотеки, який передбачав право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки у рази прострочення платежів за основним зобовязанням, тому звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом вчинення нотаріального напису могло здійснюватися на підставі цього договору. Вказаний виконавчий напис був предявлений до ДВС для здійснення примусового виконання. Під час здійснення зведеного виконавчого провадження №5486094 дане майно було реалізовано на прилюдних торгах, переможцем яких визнано [PERSON], який отримав свідоцтво про право власності на вказане майно №1821 від 5 грудня 2017 року та зареєстрував право власності на вказане майно в реєстрі речових прав 5 грудня 2017 року (реєстраційний номер обєкту нерухомого майна 1428034171101). Крім того, представник третьої особи зазначає, що позивачем не надано доказів, які б підтверджували спірність суми виконавчого напису, або відсутність заборгованості на момент його вчинення. Також вважають, що виконавчий напис було вчинено в межах строків передбачених ст. 88 ЗУ «Про нотаріат», оскільки як вбачається з виконавчого напису він стосується заборгованості в розмірі 956808,51грн (заборгованість за кредитом 680256,13грн, заборгованість за відсотками 276552,38грн.), яка утворилась внаслідок неналежного виконання боржником умов договору за період за 1 червня 2014 року по 24 лютого 2017 року. Крім того, представником зазначено, що доводи позивача фактично зводяться до оспорювання вчиненої нотаріальної дії приватним нотаріусом, що має бути самостійним предметом позову стосовно оскарження цієї нотаріальної дії, натомість предметом позову позивачем зазначено визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не дивлячись на те, що даний виконавчий напис вже фактично виконаний, що підтверджується фактом реалізації предмета іпотеки, а тому, з урахуванням характеру спірних правовідносин та встановленим обставинам, обраний позивачем спосіб захисту не може бути застосований в даному випадку. Таким чином, просили відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Представником позивача надано відповідь на відзив ПАТ «Укрсоцбанк», в якому зазначено, що відзив вважають необґрунтованим, та бездоказовим, оскільки доказів на які посилається відповідача до відзиву не надано. 24 вересня 2015 року рішенням Третейського суду при Асоціації українських банків по справі №1253/15 було задоволено позов ПАТ «Укрсоцбанк» та достроково стягнуто з [PERSON], [PERSON] та [PERSON] заборгованість за договорами про надання невідновлювальної кредитної лінії № 899/06-034-96 від 3 березня 2007 року в сумі 979848грн. 06 коп. за період з 3 березня 2007 року до 18 червня 2015 року. Оскаржуваний виконавчий напис нотаріуса №6079 від 3 грудня 2017 року вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу м. Київ про звернення стягнення на предмет іпотеки: нежитлового приміщення магазину №3 (приміщення 1-го поверху з №1 по №6, літ. А-12), загальною площею 208,3 кв.м, що знаходиться за адресою: м. Черкаси, бул. Шевченка, 352, що було власністю поручителя [PERSON] в рахунок погашення заборгованостей по зазначеному кредитному договору та на загальну суму заборгованості 956808 грн. 51 коп., проте заборгованість розрахована за період з 1 червня 2014 року по 24 лютого 2017 року, що є подвійним стягненням за період з 1 червня 2014 року по 18 червня 2015 року, відповідно до ч.8 ст. ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у редакції, що діяла на 3 березня 2007 року приватний нотаріус не мав права вчиняти будь-які нотаріальні дії, оскільки іпотечне майно знаходиться в м. Черкаси. Також представник позивача зазначила, що відповідач вже стягнув в 2015 році всю суму нарахованого боргу, включаючи заборгованість за кредитом та іншими нарахованими ним відповідно до кредитного договору, а тому жодних безспірних сум станом на вчинення виконавчого напису бути не може, а графіки погашення кредиту не діють з моменту вступу рішення в силу 24 вересня 2015 року. У разі зміни кредитором на підставі частини другої статті 1050 ЦК України строку виконання основного зобовязання передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячний строк для предявлення вимог до поручителя підлягає обрахуванню з цієї дати. Розрахунок заборгованості, наданий банком свідчить про виникнення заборгованості ще у 2012 році, однак вимог до поручителя банк не предявляв, лише предявив 31 березня 2014 року. Сторона позивача вважає, що оскільки умовами кредитного договору кредит був виданий в валюті - безготівковому долару США, то жодних іпотечних угод [PERSON]І не укладала в забезпечення договору про внесення змін №2 до договору невідновлювальної кредитної лінії №899/06-034-96 від 3 березня 2007 року, що було підписано 17 грудня 2012 року із зазначенням грошових зобовязань у гривні, то зобовязання [PERSON] як майнового поручителя по іпотечному договору припинились за законом з підписанням нового договору у відповідності до ст.17 ЗУ «Про іпотеку», оскільки 17 грудня 2012 року припинилось основне зобовязання в доларах США. Представником відповідача надано заперечення на відгук в якому зазначено, що за виконавчим написом № 6079 банком не вчиняється подвійне стягнення відсотків, як зазначає про це сторона позивача, за період з 1 червня 2014 року по 18 червня 2015 року, оскільки відповідач не звертався до компетентного суду із заявою про видачу виконавчих листів з метою виконання рішення постійно діючого Третейського суду при АУБ від 24 вересня 2015 року А тому примусове стягнення за даним рішенням боргу в сумі 979\~848 грн. 06 коп. через органи ДВС не проводилось. Наявність даного судового рішення про стягнення з позичальника та поручителів заборгованості за кредитним договором не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобовязання та не позбавляє кредитора права на отримання грошових сум шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Оскільки станом на час вчинення виконавчого напису справа за позовом ПАТ «Укрсоцбанк» до [PERSON], [PERSON] та [PERSON] вже була розглянута постійно діючим Третейським судом при АУБ по суті з ухваленням судового рішення, яке набрало законної сили, спору в суді з приводу заборгованості [PERSON] за кредитним договором станом на 3 травня 2017 року не існувало, що свідчить про безспірність вимог. Представник позивача з посиланням на ч.8 ст. 3 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у редакції, що діяла на момент укладання іпотечного договору №ІД 899/06-034-96, про те, що приватний нотаріус не мав права вчиняти будь-які нотаріальні дії. Проте, відповідно до ч.1 ст. 18 ЗУ «Про іпотеку» (у редакції, чинній станом на дату укладання Іпотечного договору 6 березня 2007 року) іпотечний договір укладається між одним або декількома іпотекодержателем у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Посвідчення договорів застави (іпотеки) нерухомого майна здійснюється за місцезнаходженням цього майна або за місцезнаходженням іпотекодержателя чи іпотекодавця. Із змісту іпотечного договору №ІД 899/06-034-96, укладеного між АКІБ «Укрсоцбанк» та [PERSON] вбачається, що посвідчений він приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу [PERSON], тобто за місцезнаходженням іпотечного майна, розташованого за адресою: м. Черкаси, бульвар Шевченка, 352. Підпунктом 1.4 пункту 1 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом юстиції України 22 лютого 2012 року за №282/20595, згідно з яким виконавчий напис вчиняється нотаріусом незалежно від місця виконання вимоги, місцезнаходження боржника або стягувача. Щодо дії кредитного договору, то представник відповідача зазначає, що нормами статей 553-559 параграфу 3 «Порука» ЦК України до [PERSON] Т,І. як до майнового поручителя [PERSON] не можуть бути застосовані, оскільки позивач в даному випадку є іпотекодержателем за Іпотечним договором, а не фінансовим поручителем позичальника. В цьому разі правовідносини Банку та [PERSON] регулюються Законом України «Про іпотеку» та умовами вказаного іпотечного договору. З наданого банком розрахунку вбачається, що прострочення позичальника виникло не з 17 вересня 2012 року а після 7 травня 2013 року, коли [PERSON]М, було здійснено останній платіж на погашення боргу за відсотками у розмірі 2000 грн. Висновки представника позивача про те, що іпотечний договір припинив свою дію на підставі п. 4.4 кредитного договору не відповідають дійсності, оскільки іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. Вона має похідний характер від основного зобовязання і за загальним правилом є дійсною до припинення основного зобовязання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Згідно з абзацом другим частини першої статті 17 ЗУ «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі припинення основного зобовязання. Натомість такої підстави для припинення іпотеки, як сплив позовної давності до основного зобовязання чи додаткової вимоги кредитора за основним зобовязанням, цей Закон не передбачає. Щодо твердження позивача про спірність вимоги, то відповідачем зазначено, що обставини щодо видачі [PERSON] кредитних коштів на підставі договору про надання невідновлювальної кредитної лінії №899/06-034-96 від 3 березня 2007 року перевірені та встановлені рішенням постійно діючого третейського суду при АУБ від 24 вересня 2015 року у справі №1253/15, таким чином у задоволенні позовних вимог просили відмовити у повному обсязі. Позивач та її представник в судове засідання не зявились, причину неявки суду не повідомили, проте від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за її відсутності та відсутності позивача. Разом з тим, 17 вересня 2018 року представник позивача звернулася до суду з заявою про стягнення з ПАТ «Укрсоцбанк» безпідставно одержаних коштів за виконавчим написом № 6079 від 3 травня 2017 року. У вказаній заяві просила суд стягнути з ПАТ «Укрсоцбанк» як зі стягувача безпідставно ним одержане за виконавчим написом приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу, зареєстрованим в реєстрі за №6082 від 3 травня 2017 року про звернення стягнення на приміщення магазину №3 (приміщення 1-го поверху з №1 по №6, літ.А-12), загальною площею 208,3 кв.м., що знаходиться за адресою м. Черкаси, бульвар Шевченка,352, що належить [PERSON] на праві власності , в рахунок погашення заборгованості за зобовязаннями по договору кредиту №899/06-034-96 від 3 березня 2007 року, що входило до складу зведеного виконавчого провадження №54868094, суму коштів в розмірі 956808 грн. 51 коп. та інші безпідставно стягненні з [PERSON] кошти за оплати виконавчого збору та витрат у виконавчому провадженні. Відповідно до п.2 ч.2 ст. 49 ЦПК України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. Як вбачається з ухвали Придніпровського районного суду м. Черкаси від 26 березня 2018 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду у судовому засіданні по суті. Статтею 126 ЦПК України передбачено, що право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ч.2 ст. 222 ЦПК України суд залишає без розгляду заяви та клопотання, які без поважних причин не були заявлені в підготовчому провадженні або в інший строк, визначений судом. Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси, яка постановлена без виходу до нарадчої кімнати заява представника позивача від 17 вересня 2018 року про збільшення позовних вимог. Представник відповідача в судове засідання не зявився, причину неявки суду не повідомив, в раніше наданій суду заяві про проведення судового засідання в режимі від конференції, у разі не можливості її забезпечення просив розглядати дану справу за відсутності представника ПАТ «Укрсоцбанк». Треті особи приватний нотаріус [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не зявились, причину неявки суду не повідомили, про день та час розгляду справи були повідомлені належним чином. Представник третьої особи [PERSON] [PERSON], в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову посилаючись на обставини викладені у наданих ним раніше письмових поясненнях. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією України та законами України. Судом встановлено, що між АКБ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та [PERSON] 3 березня 2007 року було укладено договір кредиту №899/06-034-96, відповідно до якого банк надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання кошти в сумі 99000 доларів США зі сплатою 12,5% річних та кінцевим терміном повернення кредиту до 02.03.2017р. (т.1 а.с. 10-12). В якості забезпечення позичальником своїх зобовязань щодо погашення кредиту, сплати процентів, можливих санкцій, а також витрат на здійснення забезпеченої іпотекою вимоги, кредитор уклав із фізичною особою-підприємцем [PERSON] іпотечний договір № ІД 899/06-034-96 від 6 березня 2007 року, відповідно до п.1.1 якого, іпотекодавець ФОП [PERSON] передає в іпотеку іпотекодержателю у якості забезпечення виконання [PERSON] зобовязань за Договором про надання невідновлювальної кредитної лінії №899/06-034-96 від 3 березня 2007 року нерухоме майно, а саме магазин №3, позначений на технічному плані літ. «А-12», а саме приміщення 1-го поверху з №1 по №6, загальною площею 208,3 кв.м, що знаходиться за адресою: м. Черкаси, бульвар Шевченка, буд. 352. (т. а.с. 72-73). 17 серпня 2012 року договором про внесення змін №2 до договору не відновлювальної кредитної лінії №899/06-034-96 від 3 березня 2007 року сторони змінили валюту кредиту на гривню та визначили кінцевим терміном повернення заборгованості за кредитом до 16 грудня 2030 року (т.1 а.с. 13-14). Згідно з п.1.4 договору про внесення змін повернення кредиту здійснюється щомісячно до 10 числа (включно) кожного місяця. Відповідно до п. 1.1 кредитного договору банк надав позичальнику кошти у тимчасове користування на умовах платності. Пунктом 2.5 кредитного договору визначено, що позичальник зобовязаний сплачувати Банку проценти за використання кредиту, нараховані за поточний місяць, до 10 числа наступного місяця. Згідно з п.4.2 кредитного договору за прострочення строків погашення кредиту, прострочення сплати процентів за кредитним договором, Позичальник зобовязаний сплатити Відповідачу пеню за кожний день прострочення в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми кредиту за кожний день прострочення. Договором про внесення змін до іпотечного договору № ІД 899/06-034-96 від 6 березня 2007 року, який посвідчений 6 березня 2007 року приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за №853, 17 серпня 2012 року сторони домовились внести зміни до іпотечного договору, виклавши пп. 1.4.1, 1.4.2 п.1.4 статті 1 а такій редакції: «1.4.1. повернення кредиту в сумі 692853,45 гривень. З порядком погашення заборгованості за кредитом, визначеним договором, яким обумовлене основне зобовязання, з кінцевим терміном погашення кредиту до 16.12.2030 року, а також дострокового погашення у випадках, передбаченим договором, яким обумовлене сновне зобовязання». «1.4.2. сплата відсотків та комісії за користування кредитом у розмірі в строки та в порядку, що визначені договором, яким обумовлене основне зобовязання» (т.1 а.с.154). Взяті за кредитним договором зобовязання ПАТ «Укрсоцбанк» виконав належним чином, однак через порушення позичальником своїх кредитних зобовязань перед банком, в останньої виникла заборгованість, яка станом на 18 червня 2015 року складала 979848,06грн, а саме: борг по кредиту 680256,13грн.; заборгованість за процентами 161129,94грн; пеня у сумі 60077,60грн, інфляційні втрати у сумі 78384,50грн. Рішенням постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 24 вересня 2015 року у справі №1253/15, були задоволенні в повному обсязі та зазначена сума боргу була стягнута в солідарному порядку з [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (т. 1 а.с. 188-119). Дане рішення третейського суду відповідачами не було оскаржене, доказів на підтвердження протилежного стороною позивача суду не було надано. Разом з тим, взяті на себе кредитні зобовязання позичальником й надалі не виконуються, порушуються строки повернення кредиту та сплати процентів. Через що, станом на 24 лютого 2017 року неналежне виконання [PERSON] взятих за кредитним договором зобовязань призвело до виникнення заборгованості, яка станом на 24 лютого 2017 року становить 1 133\~191 грн. 97 коп., відповідний розрахунок заборгованості наданий банком (т.1 а.с. 77-82). Як вбачається з вимог про усунення порушень за вих. №3518-31 від 14 березня 2017 року [PERSON] та [PERSON] повідомлено, що станом на 24 лютого 2017 року загальна сума заборгованості за договором кредиту №899/06-034-96 від 3 березня 2007 року становить 1 133 191,97грн. (680 256,13грн. заборгованості за кредитом; 275 552,38грн. заборгованості за відсотками; 46137,58грн. пеня за несвоєчасне повернення кредиту; 80 831,70грн. пеня за несвоєчасне повернення відсотків; 17 952,30грн. інфляційні витрати за кредитом; 31 461,88грн. інфляційні витрати за відсотками), у звязку із чим, банк вимагає від позичальника у тридцятиденний строк сплатили заборгованість по кредиту, відсотках за користування кредитом та нараховану неустойку. Додатково повідомили, що в разі не виконання цієї вимоги, банком буде розпочате звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом подачі до суду позову про звернення стягнення на предмет іпотеки чи вчинення виконавчого напису нотаріуса (т.1 а.с.84-85, 86-87). Як вбачається з реєстру відправлень поштових листів рекомендованих та копії квитанції про оплату (а.с. 88), вищезазначена вимога була направлена боржникам [PERSON] та [PERSON] 18 березня 2017 року. Однак, зазначена вимога не була отримана [PERSON], оскільки поштове відправлення надіслане банком повернулось на адресу відправника буз вручення адресату (т.1 а.с. 89, 90). Проте боржником [PERSON] вищезазначена вимога була отримана особисто 27 березня 2017 року, про що свідчить підпис у рекомендованому повідомленні, наявному в матеріалах справи (т.1 а.с.91). Після спливу тридцятиденного строку з моменту відправлення вимоги, банк звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріально округу [PERSON] із заявою про вчинення виконавчого напису (т.1 а.с.92-93). З наданих відповідачем документів вбачається, що для вчинення виконавчого напису нотаріусу було надано: іпотечний договір, копія кредитного договору; засвідчена стягувачем копія письмової вимоги про усунення порушення виконання зобовязання з відміткою стягувача про непогашення заборгованості; копія розрахункового документа про надання послуг поштового звязку, що підтверджує надіслання письмової вимоги про усунення порушення виконання зобовязання; довідка фінансової установи про ненадходження платежу; документи стягувача, що підтверджують безспірність заборгованості Боржника, та документи представника стягувача за довіреністю. 3 травня 2017 року приватним нотаріусом [PERSON] був вчинений виконавчий напис на Предмет іпотеки, а саме: магазин №3 (приміщення 1-го поверху з №1 по №6) (літ. А-12), загальною площею 208,3 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Черкаси, бульвар Шевченка, 352, та зареєстрований в реєстрі за № 6079 (т.1 а.с.7). Даним виконавчим написом було визначено за рахунок коштів, отриманих від реалізації іпотечного майна задовольнити вимоги стягувача у розмірі заборгованості, що виникла внаслідок невиконання/неналежного виконання Боржником умов кредитного договору за період з 01 червня 2014 року по 24 лютого 2017 року, а саме: заборгованості за кредитом 680256,13грн, заборгованості за відсотками за користування кредитом 276552,38грн. Загальна сума заборгованості становить 956808,51грн. Стягувачем було предявлено до виконання виконавчий напис до Центрального відділу ДВС в м. Черкаси де в межах виконавчого провадження №54155031, дане іпотечне майно було реалізовано на прилюдних торгах, переможцем яких було визнано [PERSON], зазначене підтверджується відповідним актом про реалізацію іпотечного майна від 27 листопада 2017 року складеним державним виконавцем Гайдай Т.О. (т.1 а.с. 83). Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] отримав свідоцтво про право власності на вказане майно №1821 від 5 грудня 2017 року та зареєстрував право власності на нього в реєстрі речових прав 5 грудня 2017 року (реєстраційний номер обєкту нерухомого майна 1428034171101) (т.1 а.с. 140, 141). Разом з тим, позивач вважає вказане незаконним, оскільки попередження про вчинення банком стягнення на предмет іпотеки вона не отримувала, сума заборгованості спірна, порушення допущені банком при подачі документів до приватного нотаріуса, банком пропущений строк позовної давності, сума заборгованості не безспірна. Позивач вказує на те, що спірний виконавчий напис вчинено в порушення вимог ст. 87, 88 Закону України «Про нотаріат». Будучи не згодною з вказаним написом, позивач була вимушена звертатися до суду з позовом про визнання цього напису таким, що не підлягає виконанню. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. При вчинені виконавчого напису нотаріусом були порушені ст. 88 Закону України «Про нотаріат», відповідно до якої нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність (основна вимога) заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року; пункт 284 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, відповідно до якої, нотаріус вчиняє виконавчі написи: якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Позивач заявляє про те, що спірний виконавчий напис вчинено в порушення вимог ст. 87, 88 Закону України «Про нотаріат». Також позивач стверджує про те, що нотаріус не мав достатніх підстав на вчинення виконавчого напису, адже кредитор не надав усіх документів за переліком Постанови Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення зобов'язань проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса; що виконавчий напис вчинено в порушення вимог п. 283 Інструкції «Про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», що виконавчий напис було вчинено не на підставі первинних документів бухгалтерського обліку. Але судом встановлене наступне. Відповідно до ст. 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ст. 88 Закону України «Про нотаріат» нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Пленум Верховного Суду України своєю постановою № 2 від 31 січня 1992 року «Про судову практику в справах за скаргами на нотаріальні дії або відмову в їх вчиненні» від 31 січня 1992 року з подальшими змінами роз'яснив судам, що в справах щодо оспорювання виконавчого напису боржник може оспорити в позовному провадженні лише правильність вимог, зазначених у виконавчому напису. При безпідставності цих вимог суд скасовує виконавчий напис і відмовляє в задоволенні цих вимог, а у разі часткової їх обґрунтованості - постановляє рішення про скасування виконавчого напису і стягнення з боржника на користь кредитора дійсної суми боргу. Таким чином, предметом спору в цій справі є не дійсний розмір його боргу перед кредитором або відсутність такого, а дотримання нотаріусом діючого законодавства при вчиненні виконавчого напису, а такі порушення, навіть якби вони були допущені, не можуть бути підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Позов [PERSON] ґрунтується на трьох основних обставинах: позивач вважає, що банком не надано всіх необхідних документів; заборгованість за виконавчим написом не є безспірною та виконавчий напис вчинено поза межами строку, передбаченого статтею 88 Закону України "Про нотаріат", а отже пропущена позовна давність. Вище зазначені факти, якби вони й мали місце в дійсності, не є підставою для скасування виконавчого напису, з огляду на наступне. Так, відповідно до п. 2.2 глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, позивачу на його адресу, яка зазначена в позові, було направлено письмову вимогу по усунення порушення за договором, докази направлення та текст вимоги наявні у матеріалах справи. Згідно з постановою № 2 Пленуму Верховного Суду України, чинного на момент винесення виконавчого напису який оспорюється, від 31 січня 1992 року "Про судову практику в справах за скаргами на нотаріальні дії або відмову в їх вчиненні" з подальшими змінами, зазначено, що при безпідставності вимог зазначених у виконавчому написі, суд скасовує такий напис і відмовляє в задоволенні цих вимог, а у разі часткової їх обґрунтованості - постановляє рішення про скасування виконавчого напису і стягнення з боржника на користь кредитора дійсної суми боргу. Підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню може бути тільки встановлений судом факт відсутності боргу або менший його розмір. Факти які підтверджують відсутності боргу, або невідповідність суми боргу у позові відсутні. Суду позивачем не надано жодних розрахунків, які б підтверджували спірність оспорюваного виконавчого напису. Згідно з вимогами частини 3 статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивачем не надано суду належних, допустимих доказів в обґрунтування свого позову. Відповідно до розділу «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних правовідносин» Переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1172 від 29 червня 1999 року, в редакції чинній на момент вчинення виконавчого напису, для одержання виконавчого напису за кредитним договором, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов'язаннями, подаються: 1. оригінали кредитного договору; 2. засвідчена стягувачем виписка з рахунку боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості. Таким чином, Банком для вчинення виконавчого напису було надано всі необхідні документи. Згідно зі статтею 18 ЦК України, а також статтями 87, 88 Закону України "Про нотаріат" вчинення виконавчого напису - це форма захисту цивільних прав кредитора, нотаріусом, за допомогою спрощеної, позасудової процедури, яка полягає у вчиненні на боргових документах напису про стягнення грошей або витребування майна на користь кредитора, за наявності між боржником і кредитором правовідносин, які визначаються Кабінетом Міністрів України шляхом встановлення переліку документів, що підтверджують ці правовідносини. Отже «безспірність» в розуміння статті 88 Закону України "Про нотаріат" є не доведення саме суми боргу, це вже є елементом судового процесу. Безспірність у розумінні статті 88 Закону України "Про нотаріат" є саме факт існування між кредитором та боржником правовідносин, а також наявність заборгованості, яка підтверджується документами, згідно з переліком затвердженим Кабінетом Міністрів України, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку. Банком були надані усі необхідні документи, згідно з Переліком документів затвердженим Кабінетом Міністрів України, які підтверджують наявність правовідносин між кредитором та боржником, а також документи які підтверджують заборгованість. Позиція, яка зазначена вище відповідає правовій позиції Верховного Суду України, яка викладена у постанові від 20 травня 2015 року № 6-158цс15, в якій чітко прописано: "Отже, безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком, нотаріус під час вчинення виконавчого напису не встановлює права та обов'язки учасників правовідносин, а лише перевіряє наявність необхідних документів. Встановивши у справі, яка переглядається, що Банком нотаріусу надано всі необхідні документи, що підтверджують безспірність заборгованості, наявність доказів належного направлення та отримання позивачем письмової вимоги про усунення порушень ... суди дійшли обґрунтованого висновку про відмову в позові (про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню), а та обставина, що сума заборгованості за кредитом більша ніж у повідомленні, не свідчить про наявність спору". Отже, у цій позиції також зазначено, що наявність розбіжностей в сумі боргу не свідчить про наявність спору. Аналогічна правова позиція зазначена й в ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, який в своїх ухвалах від 09 вересня 2015 року по справі № 490/2908/15-ц та від 18 травня 2016 року по справі № 6-6347св15, у яких зазначено, що нотаріус під час вчинення виконавчого напису не встановлює права та обов'язки учасників правовідносин, а лише перевіряє наявність необхідних документів. Крім того, згідно підпунктів 3.1, 3.3 та 3.4 пункту 3 глави 16 розділу ІІ Наказу Міністерства юстиції України "Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України" від 22 березня 2012 року № 296/5, нотаріус вчиняє виконавчий напис за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року, строк потягом якого може бути вчинено виконавчий напис, обчислюється з моменту, коли у стягувача виникло право примусового стягнення боргу. В першу чергу слід звернути увагу, що строки передбачені статтею 88 Закону України «Про нотаріат», за своєю природою, не є строками позовної давності, вчинення виконавчого напису, є позасудовим способом захисту цивільних прав. Але навіть якщо виходити з норм статті 256 Цивільного кодексу України: «Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу». Ця норма закону стосується саме звернення до суду, а ні в якому разі не строком звернення до нотаріуса для вчинення виконавчого напису. Не зважаючи на те, що строк позовної давності невірно використовувати у даному випадку, банком норма цієї статті не порушено. Оскільки згідно зі статтею 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення, відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. У даному випадку терміном, з якого має обчислюватися згаданий вище строк, є дата направлення боржнику вимоги про усунення порушень. Також згідно зі статтею 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Банк зі свого боку виконав свої обов'язки, на відміну від боржника. Відповідно до статті 631 Цивільного кодексу України, строком договору є час, протягом якого сторони мають здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. У договорі на основі якого був вчинений виконавчий напис нотаріусом, строк дії не передбачено, тобто він укладений на невизначений час. Виходячи з цього, можна зробити висновок, що сторони мають здійснити свої права та обов'язки у будь який час. Ґрунтуючись на вище викладеному, можна зробити висновок, що договір досі чинний, а отже в кредитора виникає право вимагати виконання обов'язків боржника, передбачених договором, в тому числі й право на примусове стягнення боргу у будь який час, це право виникає до тих пір доки договір є чинним. Відповідно до статті 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином у відповідності до умов договору та вимог чинного законодавства. Відповідно до ст. 598 ЦК України, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Згідно договору, а також статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. В даному випадку умови договору не виконано у повному обсязі. Отже, на момент вчинення виконавчого напису банк мав право на звернення. Отже, виконавчий напис є правомірним, а доводи позивача є нікчемними, нотаріус діяв у рамках чинного законодавства, а отже виконавчий напис вчинено з дотриманням всіх вимог законодавства. Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про визнання виконавчого напису таким, що не виконанню не ґрунтуються на вимогах закону і не підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed