Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-19 00:00:00

27.03.2019 року [PERSON] звернулася до Київського районного суду м. Одеси з позовною заявою до Київської районної адміністрації Одеської міської ради, [PERSON] , [PERSON] , Виконавчого комітету Одеської міської ради, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - [PERSON] , Служби у справах дітей Одеської міської ради, в якій, з урахуванням заяви про зміну підстав позову (т. 2 а.с. 1-5), просить суд визнати протиправними та скасувати положення пунктів 1, 2 розпорядження Київської районної адміністрації Виконавчого комітету Одеської міської ради за №66 від 21.01.2000 року «Про затвердження акту державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництва житлового будинку «И» та «И1», загальною площею 112,2 кв.м. та жилою 67,2 кв.м., що розташований за адресою: [ADDRESS] . Обґрунтовуючи позовні вимоги [PERSON] посилається на те, що нещодавно зі змісту листа Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради від 28.05.19 року їй стало відомо, що колишня дружина [PERSON] - [PERSON] отримала рішення Київського районного суду міста Одеси від 26.11.2008 року справа №2-5888/08, на підставі якого отримала у власність самочинно збудований житловий будинок, що розташований на земельної ділянці по [ADDRESS] , з присвоєнням юридичної адреси шляхом виділу у самостійний об`єкт нерухомості - житловий будинок по [ADDRESS] . Так, позивач вказує, що ознайомившись 11 червня 2019 року у Київському районному суді м. Одеси з рішенням Київського районного суду м. Одеси №2-5888/08 від 26.11.2008 року вона дізналася про існування ухвал Київського районного суду міста Одеси від 25.06.2005 року та від 23.08.2007 року по справі №2-258/2005, а 19.06.2019 року вона ознайомилась із матеріалами цивільної справи №2-258/2005, зокрема, із позовними матеріалами, на підставі яких були постановлені ухвали Київського районного суду міста Одеси від 25.06.2005 року та від 23.08.2007 року. [PERSON] зазначає, що з позовної заяви та додатків до неї, що знаходяться у цивільній справі №2-258/2005 їй стало відомо про наявність розпорядження Київської районної адміністрації Виконавчого комітету Одеської міської ради за №66 від 21.01.2000 року, яким було затверджено акт міжвідомчої комісії приймання до експлуатації від 04.11.99 року про прийняття в експлуатацію житлового будинку під літерами «И» та «И1», загальною площею 112,2 кв.м. та жилою 67,2 кв.м., що розташований за адресою: [ADDRESS] , і вказані документи слугували підставами отримання права користування та для звернення до суду [PERSON] про визнання права власності на самочинно збудовану будівлю під літерами «И» та «И1» загальною площею 112,2 кв.м. та жилою 67,2 кв.м. Отже, на думку позивача, усі постановлені рішення Київським районним судом міста Одеси, які були ухвалені за результатами розгляду штучних позовів [PERSON] , були спрямовані на незаконне отримання права власності на самочинне будівництво родини [PERSON] , права користування земельною ділянкою тощо, що знаходиться в [ADDRESS] , шляхом застосування інституту мирової угоди. Вважаючи, що прийняті Київським районним судом м. Одеси рішення порушують її права та інтереси, [PERSON] було оскаржено рішення Київського районного суду м. Одеси №2-5888/08 від 26.11.2008 року та ухвали Київського районного суду м. Одеси від 25.06.2005 року, від 23.08.2007 року по справі №2-258/2005. При цьому, ознайомившись із розпорядженням Київської районної адміністрації Виконавчого комітету Одеської міської ради за №66 від 21.01.2000 року, яким було затверджено акт міжвідомчої комісії приймання до експлуатації від 04.11.99 року про прийняття в експлуатацію житлового будинку під літерами «И» та «И1» загальною площею 112,2 кв.м. та жилою 67,2 кв.м., що розташований за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] вважає його протиправним та таким, що підлягає скасуванню. Так, позивач зазначає, що [PERSON] та [PERSON] на підставі розпорядження Київської районної адміністрації Виконавчого комітету Одеської міської ради за №66 від 21.01.2000 року, яким було затверджено акт міжвідомчої комісії приймання до експлуатації від 04.11.1999 року про прийняття в експлуатацію житлового будинку під літерами «И» та «И1» загальною площею 112,2 кв.м. та жилою 67,2 кв.м., що розташований за адресою: [ADDRESS] , отримали право користування та власність на будівлю під літерами «И» та «И1», що розташована на земельній ділянці загальною площею - 600 кв.м. На думку позивача, відповідачі, незаконно отримавши право власності шляхом здачі в експлуатацію житлового будинку під літерами «И» та «И1», загальною площею 112,2 кв.м., та жилою 67,2 кв.м., що розташований за адресою: [ADDRESS] , отримали право користування на розташовану земельну ділянку, що безумовно порушує право позивача. Отже, право користування земельною ділянкою визначається відповідно до часток кожного з власників нерухомого майна, розміщеного на ній земельній ділянці, якщо іншого не встановлено домовленістю між ними. Однак у будь-якому випадку наявне в однієї особи право не може порушувати права іншої особи (ч.5 ст.319 ЦК України). Відповідно до умов п.2 ст.152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Виходячи з вищенаведеного, позивач вважає, що земельна ділянка площею 600 кв.м., на якій розташований житловий будинок під літерою «А» та надвірні споруди літера: «Б» - гараж, І - мостіння, №1-4 огорожа, під номером [ADDRESS] , частка в якому належить позивачу, і житловий будинок під літерами «И» та «И1» по [ADDRESS] , знаходиться у спільному користуванні її - [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , і їх право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток цих осіб у праві власності на розташованій на вказаній земельній ділянці домоволодінь. Таким чином, [PERSON] вважає, що самочинне будівництво житловогобудинку літера «И» та «И1», загальною площею 112,2 кв.м., житловою 67,2 кв.м., що розташоване на земельній ділянці площею 600 кв.м. по [ADDRESS] , яке, на думку позивача, було протиправно введено в експлуатацію, порушує її право власності, а також порушує її права якземлекористувача. Крім того, позивач зазначає, що після смерті її чоловіка [PERSON] , вона - [PERSON] прийняла спадщину, надавши відповідну заяву нотаріусу, однак отримала свідоцтво про право на спадщину лише на 1/18 частину житлового будинку з надвірними спорудами під №27 , який складається з одного кам`яного житлового будинку під літерою «А», житловою площею 35/7 кв.м. та надвірних споруд під літерами «Б» - гараж, І - мостіння, №1-4 - огорожа, розташовані в м. Одесі на земельній ділянці площею 600 кв.м. по [ADDRESS] , а щодо видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на самочинно збудовані будівлі: гараж «К», сарай «В», сарай майстерня «Г», сарай «З», житловий будинок літера «И», житловий будинок літера «Л» ,свідоцтво не видавалося та їх вартість в оцінку спадкового майна не включена. На думку позивача, оскільки усі вищезазначені самочинні будівлі були збудовані родиною [PERSON] , а саме: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] участі у будівництві не приймала, а отже родина [PERSON] була протиправно позбавлена власності і, зокрема, вона - [PERSON] як спадкоємець. Між тим, позивач вважає, що до складу спадщини, яка була прийнята нею входять фактично житловий будинок, право власності на який було зареєстроване за спадкоємцем [PERSON] , та інша будівля, яку спадкодавець зареєструвати не встиг з причин його смерті, тобто житловий будинок літера «И», «И1», і з приводу цієї будівлі і виник спір, проте, визнати право власності на будівельні матеріали не уявляється можливим оскільки існує протиправне розпорядження Київської районної адміністрації Одеської міської ради за №66 від 21.01.2000 року, згідно якого титульними власниками цього спадкового майна є [PERSON] та [PERSON] . Позивач стверджує, що оскільки будівництво будівлі було здійснено, зокрема, її чоловіком в межах відведеної для цієї мети земельної ділянки і відповідно до будівельних норм та правил забудови, останній за життя мав право звернутися з вимогою про введення до експлуатації зазначеного об`єкту незавершеного будівництва, таке право належить їй - [PERSON] як спадкоємцю. Таким чином, на думку позивача, після смерті [PERSON] , вона як спадкоємець за законом першої черги прийняла спадщину в установленому порядку, в силу ст.ст. 1218, 1222, 1223, 1261 ЦК України набула у порядку спадкування за законом право власності на 1/18 частину нерухомого майна - об`єкт незавершеного будівництва, який у подальшому був введений до експлуатації як житловий будинок літера «И», «И1», який знаходиться за адресою: м. Одеса, на земельній ділянці площею 600 кв.м., по [ADDRESS] . Відносно скасування розпорядження Київської районної адміністрації Одеської міської ради за №66 від 21.01.2000 року в частині затвердження акту про прийняття до експлуатації житлового будинку під літерами «И» та «И1», загальною площею 112,2 кв.м. та жилою 67,2 кв.м., позивач зазначає наступне. Так, позивач вказує, що актом державної технічної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта від 04.11.1999 року вирішено прийняти в експлуатацію пред`явлений житловий будинок літера «И» та «И1», загальною площею 112,2 кв.м. та жилою 67,2 кв.м., що розташований за адресою: [ADDRESS] . З вказаного акту вбачається, що [PERSON] є забудовником та заявником про прийняття до експлуатації, що відповідає положенням п.2 «Порядку введення в експлуатацію об`єктів, які не є державною власністю», затвердженого рішенням Одеської обласної ради народних депутатів №71 від 20 травня 1995 року. Однак, на думку позивача, мотивувальна частина розпорядження Київської районної адміністрації Виконавчого комітету Одеської міської ради за №66 від 21.01.2000року не містить мотивів та підстав, у зв`язку з якими було прийнято рішення про необхідність [PERSON] оформити документи на землекористування та право власності на введену в експлуатацію будівлю у встановленому законом порядку, в той час, як вводити в експлуатацію могли лише і за відповідною письмовою заявою забудовника. Відповідно до розпорядження Київської районної адміністрації Виконавчого комітету Одеської міської ради за №66 від 21.01.2000 року вищезазначений акт від 04.11.1999 року державної приймальної комісії було затверджено. В пункті 1 вказаного розпорядження зазначено затвердити акт приймання до експлуатації збудовані будівлі: житловий будинок літ «И», «И1» загальною площею 112,2 кв.м. та жилою 67,2 кв.м., на земельній ділянці по [ADDRESS] , що знаходиться у користуванні для обслуговування частини житлового будинку належної [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину від 04.03.87 року, узаконити та прийняти до експлуатації. В п.2 цього розпорядження зазначено про необхідність [PERSON] та [PERSON] оформити документи на землекористування та право власності у встановленому законом порядку. Земельна ділянка під індивідуальне житлове будівництво площею 600 кв.м. за вказаною адресою була відведена колишньому власнику [PERSON] рішенням виконавчого комітету Одеської міської ради депутатів трудящих 05 червня 1954 року. Так, позивач зазначає, що саме [PERSON] звернулася з заявою про введення домоволодіння в експлуатацію та в оскаржуваному розпорядженні про затвердження акту державної приймальної комісії в мотивувальній частині йдеться лише про [PERSON] , у зв`язку з чим, позивач вважає незаконним п.2 цього рішення про необхідність [PERSON] оформити документи на землекористування та право власності на житловий будинок у встановленому законом порядку. Оскільки, згідно зі ст.17 ЗК України та ст. 12 Закону України "Про власність" земельна ділянка для будівництва жилого будинку і господарських будівель надається громадянину у приватну власність, то участь інших осіб у будівництві не створює для них права приватної власності на жилий будинок, крім випадків, коли це передбачено законом. Також, позивач вказує, що згідно ст. 119 ЦК 1963 року коли учасник спільної часткової власності на жилий будинок збільшить в ньому за свій рахунок корисну площу будинку шляхом прибудови, надбудови або перебудови, проведеної за згодою решти учасників і в установленому порядку, частки учасників у спільній власності на будинок і порядок користування приміщеннями в ньому підлягають відповідній зміні. Між тим, як зазначає позивач, ані [PERSON] , ані [PERSON] не передавали свою власність ані [PERSON] , ані [PERSON] у встановленому законом порядку. При цьому, звертаючись із заявою про прийняття в експлуатацію будівель, що розташовані по [ADDRESS] , [PERSON] ввела в оману і Київську районну адміністрацію Одеської міської ради, і інші органи влади, оскільки з 06 травня 1997 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, а отже будь-якого права звертатися із відповідними заявами про прийняття в експлуатацію будь-яких будівель та або споруд, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] не мала права, оскільки не була ні власником ні землекористувачем. Крім того, позивач вказує, що у якості технічної документації щодо відповідності виконаних будівельно-монтажних робіт заходам з охорони праці забезпечення пожежо-вибухобезпеки, будівельним нормам був наданий технічний висновок державного науково-вишукувального інституту «УКРПРОЕКТРЕКОНСТРУКЦІЯ» за №203, і у вказаному висновку зазначено, що правовстановлюючими документи на землекористування є, зокрема, рішення виконавчого комітету Одеської міської ради депутатів трудящих від 06,66.1954 року за №473, яким колишньому власнику [PERSON] було відведено земельну ділянку під індивідуальне житлове будівництво загальною площею 600 кв.м., проте, [PERSON] до цього землекористування не має жодного відношення. Співвласниками домоволодіння на момент видачі вказаного висновку, як зазначає позивач, були [PERSON] дружина померлого [PERSON] , її сини [PERSON] та [PERSON] . У висновку ДНВІ «УКРПРОЕКТРЕКОНСТРУКЦІЯ» будинок, що досліджувався за адресою: [ADDRESS] має загальну площу 87,6 кв.м., коли як у оскаржуваному розпорядженні будівля, що вводиться до експлуатацію загальною площею 112,2 кв.м., а тому, на думку позивача, вказані розбіжності дають підстави для висновку, що будинок загальною площею 112,2 кв.м., у тому числі житловою 67,2 кв.м., не досліджувався та не має відповідної технічної документації щодо відповідності виконаних будівельно-монтажних робіт заходам з охорони праці забезпечення пожежо-вибухобезпеки, будівельним нормам збудованого житлового будинку по [ADDRESS] . Між тим, висновок ДНВІ «УКРПРОЕКТРЕКОНСТРУКЦІЯ» був виготовлений на підставі технічного паспорту КП «ОМБТІ та РОН» від 17.06.1997 року, результатів обстеження в натурі. Проте, відповідно до вказаного технічного паспорту загальна площа будівлі, що розташована по [ADDRESS] під літерами «И», «И1» дорівнює 112,2 кв.м., житловою 67,2 кв.м. Таким чином, позивач стверджує, що державна технічна комісія при вирішенні питання про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, зокрема, спірного будинку, не у повному обсязі перевірила відповідність об`єкту затвердженої/узгодженої технічної документації, не вдалася до перевірці відповідності виконаних будівельно-монтажних робіт заходам з охорони праці забезпечення пожежо-вибухобезпеки, будівельним нормам; не вдалася до перевірці окремих конструкцій і вузлів будівель та споруд; перевірці наявності виконавчої технічної документації; не вдалася до перевірці наявності дозволів відповідних служб на підключення об`єкту до мереж водопостачання, гарячого водопостачання, каналізації, енергопостачання, тепловим і газовим мережам, телефонного та радіозв`язку, чим порушила встановлений законом порядок про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта. Отже, позивач вважає, що, приймаючи вказане розпорядження, Київська районна адміністрація Одеської міської ради, не з`ясувавши у повному обсязі за який рахунок та ким саме було побудовано спірний будинок під літерами «И» та «И1» загальною площею 112,2 кв.м., не перевірила, чи є заявник власником або користувачем земельної ділянки на якій знаходиться спірна будівля, не переконавшись, яка саме будівля була введена до експлуатації таякою площею, не перевіривши наявність згоди співвласників на будівництво нової будівлі на земельній ділянці, що розташована по [ADDRESS] , передчасно видала розпорядження про введення спірного будинку до експлуатації, запропонувавши [PERSON] та [PERSON] оформити документи на землекористування та право власності на самочинно збудований будинок. З урахуванням викладеного, оскільки [PERSON] вважає, що під час прийняття оскаржуваного розпорядження та висновку мали місце порушення наведених вище норм законодавства, його чинність призводить до порушення її законних прав та інтересів, зокрема, порушення права власності та землекористування як співвласника та землекористувача земельної ділянки на якій зведений спірний будинок під літерами «И» та «И1», а відтак, оскаржуване розпорядження Київської районної адміністрації Одеської міської ради має бути скасовано, у зв`язку з чим, [PERSON] звернулася до суду з відповідним позовом. Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Київського районного суду м. Одеси Петренку В.С. Ухвалою судді Київського районного суду м. Одеси Петренка В.С. від 28.08.2019 року було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження по цивільній справі за позовною заявою[PERSON] до Київської районної адміністрації Одеської міської ради, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - [PERSON] , [PERSON] про визнання протиправним та скасування розпорядження. Розгляд справи призначено в порядку загального позовного провадження.Призначено підготовче засідання. 23.09.2019 року від представника відповідача - Київської районної адміністрації Одеської міської ради до канцелярії суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача просить суд у задоволенні позовних [PERSON] щодо визнання протиправними та скасування положення пунктів 1, 2 розпорядження Київської районної адміністрації Виконавчого комітету Одеської міської ради № 66 від 21.01.2000 року «Про затвердження акту державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництва житлового будинку «И» та «И1», загальною площею 112,2 кв.м. та жилою 67,2 кв.м., що розташований за адресою: [ADDRESS] , відмовити у повному обсязі. В обґрунтування наданого відзиву представник відповідача посилається на те, що позивачем не надано будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження того, що Київською районною адміністрацією Одеської міської ради порушено будь-яке охоронюване законом право позивача. Представник відповідача вказує, що на час прийняття оскаржуваного розпорядження, Київська районна адміністрація Виконавчого комітету Одеської міської ради у своїй діяльності керувалась «Положенням про райадміністрацію», затвердженого рішенням Виконкому Одеської міської ради № 524 від 15.06.1999 року, Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні», а згідно п. 3.5. вказаного положення, Київська районна адміністрація Виконавчого комітету Одеської міської ради приймає в експлуатацію закінченні будівництвом об`єкти індивідуальної житлової забудови, в тому числі, побудованих самовільно, після прийняття відповідного рішення Міжвідомчої комісії. При цьому, представник відповідача зазначає, що відповідно до Положення про міжвідомчу комісію Київської районної адміністрації, затвердженого розпорядженням голови Київської районної адміністрації № 1135 від 21.07.1999р., міжвідомча комісія вирішує питання прийняття в експлуатацію завершених будівництвом об`єктів житлової забудови, у тому числі забудованих самовільно, затверджує акти прийняття в експлуатацію завершених будівництвом об`єктів. Міжвідомча комісія являла собою колегіальний орган, що складався зі служб району та міста. 21.01.2000року Київською районною адміністрацією Виконавчого комітету Одеської міської ради було розглянуто пропозицію Міжвідомчої комісії від 14.11.1999 р. та заяву [PERSON] про прийняття в експлуатацію будівель по [ADDRESS] , в результаті чого прийнято розпорядження «Про прийняття в експлуатацію будівель по [ADDRESS] . Так, згідно з вищезазначеною пропозицією, управління архітектури та містобудування, райсанепідемстанція, СДПЧ-3 не заперечують проти експлуатації будівель. Міжвідомчою комісією будівлі було прийнято в експлуатацію. Розпорядженням Київської районної адміністрації Виконавчого комітету Одеської міської ради було затверджено акт прийняття в експлуатацію. Акт був складений державною технічною комісією у складі голови комісії, представника ЖЕО, представника ГУАГ, Зав. юрвідділу, представника санепідемстанції, представника ДАСК, представника Держпожежнагляду. Таким чином, представник відповідача стверджує, що Київською районною адміністрацією Виконавчого комітету Одеської міської ради в рамках компетенції було прийняте розпорядження про затвердження акту місцевої комісії. Підставою для прийняття оскаржуваного розпорядження стало колегіальне рішення Міжвідомчої комісії. На думку представника відповідача, Київською районною адміністрацією Виконавчого комітету Одеської міської ради оскаржуване розпорядження № 66 від 21.01.2000 року «Про прийняття в експлуатацію будівель по [ADDRESS] » приймалося на підставі наданих документів згідно вимог діючого на той час законодавства, а тому воно є законним, а твердження позивача стосовно того, що оскаржуване рішення є протиправним не відповідають дійсності. 27.09.2019 року від третьої особи - [PERSON] до канцелярії суду надійшли письмові пояснення на позовну заяву, в яких [PERSON] у задоволенні позовної заяви [PERSON] до Київської районної адміністрації Одеської міської ради, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] , [PERSON] про визнання протиправним та скасування розпорядження просила відмовити у повному обсязі. В обґрунтування наданих письмових пояснень [PERSON] посилається на те, що розпорядження Київської районної адміністрації Виконавчого комітету Одеської міської ради за № 66 від 21.01.2000 року не може та не могло порушувати прав та інтересів [PERSON] , оскільки на момент його прийняття позивач взагалі не була членом родини [PERSON] . Будівництво та прийняття житлового будинку до експлуатації, як вказує третя особа, здійснювалось за згодою всіх на той час співвласників - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , і відношення до її будинку [ADDRESS] ), [PERSON] як не мала, так і не має. Так, третя особа зазначає, що 24.07.1954 року на підставі договору про право забудови будинку та безстрокового користування земельною ділянкою [PERSON] була відведена земельна ділянка, площею 600 м2 під будівництво житлового будинку по [ADDRESS] , і на цій земельній ділянці [PERSON] та його дружиною - [PERSON] був зведений житловий будинок під літ. "А", житловою площею 35,7 кв.м. [INFO] [PERSON] помер та після його смерті, [INFO] [PERSON] Третьою Одеською державною нотаріальною конторою було видано свідоцтво про право власності на 1/2 частину житлового будинку, площею 35,7 кв.м. з надвірними будівлями "Б" гараж, "Г" сарай майстерня, "Д" сарай, № 1-3 огорожі, 1 - мощення. Також, як вказує третя особа, [PERSON] та їх синам - [PERSON] , [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину у вигляді 1/2 частини житлового будинку, площею 35,7 кв.м. з надвірними будівлями. В подальшому, третя особа стверджує, що 26.08.1978 року між нею та [PERSON] був укладений шлюб, який розірвано 06.05.1997 року, та, в період шлюбу, на земельній ділянці, відведеній батьку її колишнього чоловіка, за згодою всіх членів сім`ї - [PERSON] , [PERSON] , вона з чоловіком побудували житловий будинок під літ. «И, И1», загальною площею 112,2 кв.м., житловою 67,2 кв.м. Третя особа зазначає, що в дійсності цей будинок був побудований нею самостійно за власні кошти, тому 25.06.2005 року між нею та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] була укладена мирова угода, відповідно до якої сторони визнали за нею право особистої приватної власності на житловий будинок літ. "И,И1". Дана угода затверджена ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 25.06.2005 року по справі №2-258/2005, яка набрала чинності 11.07.2005 року. Вказаний житловий будинок під літ. "И, И1" прийнятий в експлуатацію розпорядженням Київської районної адміністрації Виконавчого комітету Одеської міської ради від 21.01.2000 року за № 66 в межах повноважень у галузі будівництва встановлених п.п. 1 п. б ч. 1 ст. 31 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (в редакції від 03.09.1999 року), та, на підставі наданих документів: висновку «Технічний стан конструкцій побудованого житлового будинку по [ADDRESS] » від 1998 року; висновку № 241/99-К Управління архітектури містобудування ВК ОМР від 22.07.1999 року; висновку Санепідстанції від 03.08.1999року; листа Самостійної державної пожежної частини № 3 м. Одеси від 06.08.1999 року; виписки з рішення Виконкому Одеської міської ради депутатів трудящих від 05.06.1954 року з копією договору на право будівництва будинку та безстрокового користування земельною ділянкою; плану-схеми ділянки по [ADDRESS] ; технічного паспорту від 19.06.1997 року. Таким чином, третя особа стверджує, що законні підстави для визнання протиправним та скасування розпорядження від 21.01.2000 року по справі відсутні. У подальшому, як зазначає третя особа, 03.12.2004 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] , а [INFO] помер [PERSON] , та після його смерті відкрилась спадщина на належне йому майно, а саме 1/6 частку житлового будинку з надвірними спорудами під [ADDRESS] , який складається з одного кам`яного житлового будинку під літ. "А", житловою площею 35,7 кв.м. та надвірних споруд під літ. "Б" - гараж, мостіння, № 1-4 - огорожа. Спадкоємцями за законом були його матір [PERSON] , [PERSON] та син [PERSON] . В порядку спадкування [PERSON] отримала 1/18 частку вказаного житлового будинку. Третя особа вказує, що [PERSON] не надала жодного належного та допустимого доказу, що майно, а саме: житловий будинок [ADDRESS] ), який був побудований нею та введений в експлуатацію належав [PERSON] чи їй - [PERSON] . При цьому, третя особа зазначає, що спадкодавець - [PERSON] право на оскарження розпорядження протягом п`яти років з дня його прийняття до дня своєї смерті не скористувався, а навпаки, надав свою письмову згоду на те, що житловий будинок [ADDRESS] під літ. "И, И1" побудований нею та є її особистою приватною власністю, а тому до спадкоємця [PERSON] ніяких прав щодо цього майна не перейшло. За таких обставин, [PERSON] вважає, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] необхідно відмовити за їх необґрунтованістю та безпідставністю. Крім того, у наданих письмових поясненнях [PERSON] просила суд стягнути з [PERSON] на її користь витрати на правничу допомогу у розмірі 25 000,00 грн. 08.11.2019 року до канцелярії суду від [PERSON] як третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору надійшла позовна заява про визнання свідоцтва про право на спадщину за законом від 08.02.2010 року, видане спадкоємцям [PERSON] , померлого [INFO] , посвідченого державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори Савицькою О.Ю., зареєстрованого в реєстрі за № 2-119, недійсним в частині визначення розміру земельної ділянки на якій розташоване спадкове майно у вигляді 1/6 частки житлового будинку з надвірними спорудами під [ADDRESS] , який складається в цілому з одного кам`яного житлового будинку під літ. «А», житловою площею 35,7кв.м. та надвірних споруд під літерами: «Б» - гараж, 1- мостіння, № 1-4 - огорожа та в частині включення гаражу «К» та житлового будинку під літ. «И» в якості самочинно збудованих будівель. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 11.11.2019 року у прийнятті позовної заяви третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа - Державний нотаріус Третьої Одеської державної нотаріальної контори Савицька О.Ю. про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину було відмовлено. 13.11.2019 року від представника позивача до канцелярії суду надійшла заява про залучення [PERSON] до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору. Також, 13.11.2019 року від представника позивача надійшла заява про зміну підстав позову. У підготовчому засіданні 13.11.2019 року судом було прийнято до розгляду заяву про зміну підстав позову, та залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - [PERSON] . 10.12.2019 року від представника [PERSON] надійшли письмові пояснення на заяву про зміну підстав позову. 10.12.2019 року від представника [PERSON] до канцелярії суду надійшло клопотання про закриття провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України. 11.12.2019 року від представника відповідача Київської районної адміністрації Одеської міської ради надійшли письмові пояснення на заяву про зміну підстав позову. У підготовчому засіданні 11.12.2019 року у задоволенні клопотання представника [PERSON] про закриття провадження у справі було відмовлено. 28.12.2019 року від представника позивача до канцелярії суду надійшла заява про зміну підстав позову. 21.01.2020 року від представника позивача до канцелярії суду надійшло клопотання про залучення [PERSON] та [PERSON] до участі у справі в якості співвідповідачів. 21.01.2020 року від представника позивача до канцелярії суду знову надійшла заява про зміну підстав позову, в якій представник позивача, остаточно виклавши позовні вимоги, просить суд визнати протиправними та скасувати положення пунктів 1, 2 розпорядження Київської районної адміністрації Виконавчого комітету Одеської міської ради за №66 від 21.01.2000 року «Про затвердження акту державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництва житлового будинку «И» та «И1», загальною площею 112,2 кв.м. та жилою 67,2 кв.м., що розташований за адресою: [ADDRESS] (т. 2 а.с. 1-5). У підготовчому засіданні 22.01.2020 року судом було долучено до матеріалів справи та прийнято до розгляду заяви про зміну підстав позову від 28.12.2019 року та від 21.01.2020 року, а також задоволено клопотання представника позивача та залучено до участі у справі в якості співвідповідачів [PERSON] та [PERSON] . Крім того, у підготовчому засіданні 22.01.2020 року представник позивача надав суду заяву про залучення до участі у справі в якості співвідповідача - Виконавчий комітет Одеської міської ради, яка була задоволена судом, залучено Виконавчий комітет Одеської міської ради до участі у справі в якості співвідповідача. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 22.01.2020 року за клопотанням відповідача [PERSON] було витребувано з Комунального некомерційного підприємства «Одеський обласний центр психічного здоров`я» Одеської обласної ради інформацію відносно перебування [PERSON] , [INFO] , у Комунальному некомерційному підприємстві «Одеський обласний центр психічного здоров`я» Одеської обласної ради у період з 1978 року по 1997 рік включно, із зазначенням кількості, періодів та причини перебування. 11.02.2020 року від представника позивача до канцелярії суду надійшло клопотання про залучення до участі у справі в якості третьої особи - Орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради, оскільки [PERSON] , який є третьою особою у даній справі, є неповнолітньою особою. 14.02.2020 року від Комунального некомерційного підприємства «Одеський обласний центр психічного здоров`я» Одеської обласної ради до канцелярії суду надійшла витребувана судом інформація. 17.02.2020 року від відповідача - [PERSON] до канцелярії суду надійшла заява про застосування строків позовної давності, оскільки про існування спірного розпорядження [PERSON] стало відомо у 2010 році з витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно КП «ОМБТІ та РОН» від 01.02.2020 року, а з позовом до суду [PERSON] звернулася у 2019 року. У підготовчому засіданні 19.02.2020 року судом було відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про залучення до участі у справі в якості третьої особи - Орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради, оскільки Орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради не має статусу юридичної особи, Київська районна адміністрація Одеської міської ради вже визначена у даній справі в якості відповідача. 03.03.2020 року від представника Служби у справах дітей Одеської міської ради надійшла заява про залучення Служби у справах дітей Одеської міської ради в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору. 10.03.2020 року від представника відповідача - Виконавчого комітету Одеської міської ради до канцелярії суду надійшли письмові пояснення, в яких представник відповідача просить суд позовну заяву [PERSON] в частині вимог до Виконавчого комітету Одеської міської ради про визнання протиправним та скасування розпорядження Київської районної адміністрації Виконавчого комітету Одеської міської ради від 21.01.2000 року №66 «Про затвердження акту державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом житлового будинку «И» та «И1», загальною площею112,2 кв.м. та жилою 67,2 кв.м., що розташований за адресою: [ADDRESS] » залишити без задоволення. В обґрунтування наданих письмових пояснень представник відповідача посилається на те, що виконавчий комітет Одеської міської ради не приймав оскаржуване рішення, а так само не є правонаступником прав та обов`язків Київської районної адміністрації Виконавчого комітету ОМР, та, відповідно, не може бути суб`єктом, уповноваженим на скасування оскаржуваного рішення. Таким чином, виконавчий комітет Одеської міської ради є неналежним відповідачем у даній справі. Більш того, як вказує представник відповідача, [PERSON] не заявлено жодної позовної вимоги сааме до виконавчого комітету Одеської міської ради, а відповідно позовна заява не підлягає задоволенню в цій частині. 11.06.2020 року від представника позивача до канцелярії суду надійшло клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, в якому представник позивача просив суд відмовити [PERSON] у стягненні на її користь витрат на правничу допомогу у розмірі 25 000,00 грн., оскільки [PERSON] не надано доказів щодо обсягу послуг і виконаних адвокатом робіт. У підготовчому засіданні 11.06.2020 року було задоволено клопотання Служби у справах дітей Одеської міської ради, залучено Службу у справах дітей Одеської міської ради до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача. У підготовчому засіданні 11.06.2020 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. 14.09.2020 року до канцелярії суду від представника відповідача надійшов детальний опис робіт відносно надання правничої допомоги. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 14.09.2020 року було поновлено судовий розгляд справи №947/20482/19 за позовом [PERSON] до Київської районної адміністрації Одеської міської ради, [PERSON] , [PERSON] , Виконавчого комітету Одеської міської ради, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - [PERSON] , Служби у справах дітей Одеської міської ради про визнання протиправним та скасування положення пунктів розпорядження. У судовому засіданні 20.10.2020 року представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд їх задовольнити. У судовому засіданні 20.10.2020 року представник відповідача Київської районної адміністрації Одеської міської ради проти позову заперечував, просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. У судовому засіданні 20.10.2020 року відповідач [PERSON] та її представник проти позову також заперечували, просили відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Відповідач - [PERSON] про час та місце судового засідання повідомлений належним чином, у судове засідання 20.10.2020 року не з`явився, однак 26.09.2019 року надіслав на адресу суду заяву, в якій просив розглянути справу за його відсутності, а у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Представник відповідача - Виконавчого комітету Одеської міської ради про час та місце судового засідання повідомлений належним чином, у судове засідання 20.10.2020 року не з`явився, про поважність причин відсутності не повідомив. Представник третьої особи - Служби у справах дітей Одеської міської ради про час та місце судового засідання також повідомлений належним чином, у судове засідання 20.10.2020 року не з`явився, про поважність причин відсутності не повідомив. В інтересах третьої особи - неповнолітнього [PERSON] діяла його мати [PERSON] , інтереси якої у суді представляв адвокат Скіндер В.Б., діючий на підставі свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю та довіреності, який був присутнім у судовому засіданні 20.10.2020 року. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представника позивача, відповідача [PERSON] , її представника, представника відповідача Київської районної адміністрації Одеської міської ради, проаналізувавши надані сторонами докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено у судовому засіданні, [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованої шлюбі. Рішенням Виконавчого комітету Одеської міської ради депутатів трудящих від 05 червня 1954 року за № 473 «Про відвід вільних земельних ділянок громадянам м. Одеси під індивідуальне житлове будівництво» було відведено [PERSON] земельну ділянку під індивідуальне житлове будівництво площею 600 кв.м., за адресою: [ADDRESS] , заплан. масив (т. 1 а.с. 73-74). 24 липня 1954 року між Житловим управлінням виконавчого комітету Одеської міської Ради депутатів трудящих та [PERSON] було укладено договір на право забудови будинку та безстрокове користування земельною ділянкою, відповідно до умов якого, житлове управління відводить забудовнику ділянку комунальної землі площею 600 кв.м. під індивідуальне будівництво житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , заплан. масив (т. 1 а.с. 75-76). У подальшому, на вказаній земельній ділянці [PERSON] було здійснено будівництво житлового будинку, і рішенням виконавчого комітету Київської районної ради народних депутатів від 20 липня 1979 року за №788 було прийнято в експлуатацію побудований [PERSON] на земельній ділянці площею 597 кв.м. житловий будинок по [ADDRESS] , корисною площею 54,7 кв.м., житловою 35,7 кв.м., та надвірних споруд: сарай літ. «Д», гараж літ. «Б», та сарай-майстерня літ «Г» (т. 2 а.с. 121). Таким чином, судовим розглядом встановлено, що [PERSON] та його дружині [PERSON] належав житловий будинок по [ADDRESS] , корисною площею 54,7 кв.м., житловою 35,7 кв.м., та надвірних споруд: сарай літ. «Д», гараж літ. «Б», та сарай-майстерня літ «Г», розташований на земельній ділянці площею 597 кв.м. [INFO] [PERSON] помер. Після смерті [PERSON] , 04 березня 1987 року Третьою Одеською державною нотаріальною конторою його дружині - [PERSON] , та його синам - [PERSON] та [PERSON] було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на Ѕ частину житлового будинку з надвірними спорудами, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , який складається в цілому з житлової кам`яної будівлі загальною площею 35,7 кв.м., та надвірних споруд; «Б» гараж, «Г» сарай-майстерня, «Д» - сарай, №1-3 - огрожа, І - мощення, розташованих на земельній ділянці площею 597 кв.м.(т. 1 а.с. 43). Крім того, 04 березня 1987 року Третьою Одеською державною нотаріальною конторою [PERSON] було видано свідоцтво про право власності на Ѕ частину житлового будинку з надвірними спорудами, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , розташованих на земельній ділянці площею 597 кв.м., на підставі ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю, як на частку в спільному майні, набутому подружжям за час шлюбу (т. 1 а.с. 42). Судовим розглядом також встановлено, що 26.08.1978 між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, який розірвано 06.05.1997 року (т. 1 а.с. 37). Під час перебування у шлюбі, на земельній ділянці, за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] та [PERSON] було побудовано житловий будинок під літ. «И», «И1», загальною площею 112,2 кв.м., житловою 67,2 кв.м. Розпорядженням Київської районної адміністрації Виконавчого комітету Одеської міської ради від 21.01.2000 року за №66 «Про прийняття в експлуатацію будівель по [ADDRESS] » було затверджено акт приймання в експлуатацію. Зведені будівлі: житловий будинок літ. «И», «И1», загальною площею 112,2 кв.м., житловою 67,2 кв.м., на земельній ділянці по [ADDRESS] , яка знаходиться в користуванні для обслуговування частини житлового будинку, належного [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину від 04.03.1987 року було вирішено узаконити та прийняти в експлуатацію. [PERSON] та [PERSON] оформити документи на землекористування та право власності у встановленому порядку (т. 1 а.с. 22). Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 25 червня 2005 року, яка набрала законної сили 11.07.2005 року, у справі №2-258/2005 було затверджено мирову угоду, укладену між [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Визнано за [PERSON] право власності на житловий будинок літ. «И», «И-1», загальною площею 112,2 кв.м., житловою площею 67,2 кв.м., на земельній ділянці по [ADDRESS] . Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 30 000 грн. (що еквівалентно 6 000 доларів США). У подальшому, рішенням Київського районного суду м. Одеси від 26.11.2008 року, яке набрало законної сили 08.12.2008 року, було виділено з домоволодіння по [ADDRESS] , в натурі частку у розмірі 71/100, яка складається з жилого будинку літ. «И,И1», загальною площею 112,2 кв.м., в тому числі житловою площею 67,2 кв.м., господарських споруд у вигляді гаражу літ. «К», мостіння, огорож, що розташована на земельній ділянці площею 237 кв.м. та належить на праві власності [PERSON] у самостійний об`єкт нерухомості. Визнано за [PERSON] право власності за на самостійний об`єкт нерухомості по [ADDRESS] , що складається з жилого будинку літ. «И,И1», загальною площею 112,2 кв.м., в тому числі житловою площею 67,2 кв.м., з господарськими спорудами у вигляді гаражу літ. «К», огорож, мостіння, розташований на земельній ділянці площею 237 кв.м.Припинено право спільної часткової власності [PERSON] і [PERSON] на житлові будинки з господарськими спорудами по [ADDRESS] . Судовим розглядом також встановлено, що 03 грудня 2004 року [PERSON] уклав шлюб з [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про одруження (т. 1 а.с. 39). [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (т. 1 а.с. 41). Спадкоємцями після його смерті, як зазначено у свідоцтві про право на спадщину за законом, є його мати - [PERSON] , його син - [PERSON] та дружина - [PERSON] . [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть (т. 1 а.с. 40). 26 січня 2007 року [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] , після реєстрації шлюбу [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] » (т. 1 а.с. 38). 08 лютого 2010 року Третьою Одеською державною нотаріальною конторою [PERSON] (померла [INFO] ), [PERSON] та [PERSON] було видано свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , на 1/6 частину житлового будинку з надвірними спорудами під [ADDRESS] , який складається в цілому з одного кам`яного житлового будинку під літерою «А», житловою площею 35,7 кв.м. та надвірних споруд під літерами «Б» - гараж, І - мостіння, №1-4 - огорожа, розташованих на земельній ділянці площею 600 кв.м., яка знаходиться у фактичному користуванні (т. 1 а.с. 47). Тобто кожному було видано свідоцтво про право на спадщину на 1/18 частину вищезазначеного житлового будинку (т. 1 а.с. 47 на звороті). Разом з тим, позивач - [PERSON] вважає, що оскільки усі вищезазначені самочинні будівлі були збудовані родиною [PERSON] , а саме: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , а [PERSON] участі у будівництві не приймала, отже родина [PERSON] була протиправно позбавлена власності і, зокрема, вона - [PERSON] як спадкоємець. Між тим, позивач вважає, що до складу спадщини, яка була прийнята нею входять фактично житловий будинок, право власності на який було зареєстроване за спадкоємцем [PERSON] , та інша будівля, яку спадкодавець зареєструвати не встиг з причин його смерті, тобто житловий будинок літера «И», «И1», і з приводу цієї будівлі і виник спір, проте, визнати право власності на будівельні матеріали не уявляється можливим оскільки існує протиправне розпорядження Київської районної адміністрації Одеської міської ради за №66 від 21.01.2000 року, згідно якого титульними власниками цього спадкового майна є [PERSON] та [PERSON] . Позивач стверджує, що оскільки будівництво будівлі було здійснено, зокрема, її чоловіком в межах відведеної для цієї мети земельної ділянки і відповідно до будівельних норм та правил забудови, останній за життя мав право звернутися з вимогою про введення до експлуатації зазначеного об`єкту незавершеного будівництва, таке право належить їй - [PERSON] як спадкоємцю. Таким чином, вважаючи, що після смерті [PERSON] , вона як спадкоємець за законом першої черги прийняла спадщину в установленому порядку, в силу ст.ст. 1218, 1222, 1223, 1261 ЦК України набула у порядку спадкування за законом право власності на 1/18 частину нерухомого майна - об`єкт незавершеного будівництва, який у подальшому був введений до експлуатації як житловий будинок літера «И», «И1», який знаходиться за адресою: м. Одеса, на земельній ділянці площею 600 кв.м., по [ADDRESS] , [PERSON] звернулася до суду з позовом про визнання протиправними та скасування пунктів розпорядження Київської районної адміністрації Виконавчого комітету Одеської міської ради від 21.01.2000 року за №66 «Про прийняття в експлуатацію будівель по [ADDRESS] ». Крім того, [PERSON] вважає, що вказаним розпорядженням також порушені її права як землекористувача земельної ділянки, на якій розташований житловий будинок під літерами «И», «И1». Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою статті 16 ЦК України визначено способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Необхідною умовою застосування судом певного способу захисту є наявність, доведена належними доказами, певного суб`єктивного права (інтересу) у позивача та порушення (невизнання або оспорювання) цього права (інтересу) відповідачем. У рішенні Конституційного суду України № 18-рп/2004 від 01 грудня 2004 року (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається у частині першій статті 4 ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам. За приписами ч.ч 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. При цьому за положеннями ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. В свою чергу за положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Приймаючи рішення по суті спору, суд має зазначити про застосування положень цивільного процесуального законодавства щодо змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства. Доказами, відповідно до ст. 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, згідно до ст. 79 ЦПК України. В свою чергу положеннями ст. 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно з ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (ст.317 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до частини першої статті 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Відповідності до статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Як зазначає Верховний Суд у постанові від 25 червня 2018 року у справі №208/1131/17, суд повинен досліджувати правомірність рішень, дій або бездіяльності суб`єкта владних повноважень на момент прийняття (вчинення) та не може обґрунтовувати юридичну правильність (правомірність) таких актів із урахуванням подій, які сталися, або могли статися у майбутньому. Судовим розглядом встановлено, що спірне розпорядження Київської районної адміністрації Виконавчого комітету Одеської міської ради за №66 «Про прийняття в експлуатацію будівель по [ADDRESS] » було прийнято 21.01.2000 року, а шлюб між з [PERSON] та [PERSON] , який на момент прийняття розпорядження був співвласником житлового будинку та землекористувачем земельної ділянки по [ADDRESS] , було укладено 03 грудня 2004 року. Тобто, на момент прийняття спірного розпорядження Київською районною адміністрацією Виконавчого комітету Одеської міської ради позивач - [PERSON] ніякого відношення до житлового будинку та земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , не мала. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Будь-яких належних обґрунтувань щодо підстав визнання протиправними та скасування пунктів розпорядження Київської районної адміністрації Виконавчого комітету Одеської міської ради від 21.01.2000 року за №66 «Про прийняття в експлуатацію будівель по [ADDRESS] », позивач суду не надав, а тому суд не вбачає підстав для їх задоволення. Крім того, суд приймає до уваги і те, що її чоловік - [PERSON] , який на момент прийняття розпорядження був співвласником житлового будинку та землекористувачем земельної ділянки по [ADDRESS] , з моменту прийняття спірного розпорядження - 21.01.2000 року по день смерті - [INFO], вказане розпорядження не оскаржив, тобто протягом п`яти років [PERSON] не вчинив жодних дій щодо оскарження зазначеного розпорядження. Жодних доказів того, що спірний будинок будувався, в тому числі, і за кошти її покійного чоловіка - [PERSON] , позивачем надано не було. Більш того, суд враховує, що [PERSON] , підписавши 25 червня 2005 року мирову угоду з [PERSON] , погодився та визнав, що [PERSON] є власником житлового будинку літ. «И», «И-1», загальною площею 112,2 кв.м., житловою площею 67,2 кв.м., на земельній ділянці по [ADDRESS] . При цьому, суд не приймає до уваги посилання позивача на те, що відповідачі, отримавши право власності шляхом здачі в експлуатацію житлового будинку під літерами «И» та «И1», загальною площею 112,2 кв.м., та жилою 67,2 кв.м., що розташований за адресою: [ADDRESS] , отримали право користування на розташовану земельну ділянку відповідно до часток кожного з співвласників нерухомого майна, оскільки у даному випадку, у зв`язку з відсутністю письмової угоди порядку користування земельною ділянкою, між співвласниками склався фактичний порядок користування спільною земельною ділянкою. З урахуванням викладеного, оскільки суд повинен досліджувати правомірність рішень, дій або бездіяльності суб`єкта владних повноважень на момент прийняття, а на момент прийняття 21.01.2000 року спірного розпорядження Київською районною адміністрацією Виконавчого комітету Одеської міської ради за №66 «Про прийняття в експлуатацію будівель по [ADDRESS] » позивач - [PERSON] ніякого відношення до житлового будинку по [ADDRESS] , не мала, оскільки не була членом сім`ї співвласника цього житлового будинку, суд приходить до висновку, що при прийнятті спірного розпорядження її права ніяким чином порушені не були, у зв`язку з чим, у задоволенні позову [PERSON] про визнання протиправними та скасування пунктів розпорядження слід відмовити. При цьому, суд не надає правову оцінку клопотанню представника відповідача про застосування строків позовної давності, оскільки судом у задоволенні позову відмовлено по суті з підстав недоведеності та безпідставності позовних вимог. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з відмовою у позові судові витрати позивачу не відшкодовуються. Щодо заяви [PERSON] про стягнення з [PERSON] витрат на правничу допомогу у розмірі 25 000,00 грн., суд зазначає наступне. Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Ч. 8 ст. 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Велика палата Верховного Суду у постанові від 27 червня 2018 року по справі №826/1216/16 зазначила наступне. Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду від 30.09.2009 №23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права. Отже, з викладеного випливає, що до правової допомоги належать й консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру, представництво у судах тощо. КС зазначив і про те, що гарантування кожному права на правову допомогу в контексті ч.2 ст.3, ст.59 Конституції покладає на державу відповідні обов`язки щодо забезпечення особи правовою допомогою належного рівня. Такі обов`язки обумовлюють необхідність визначення в законах, інших правових актах порядку, умов і способів надання цієї допомоги. Проте не всі галузеві закони, зокрема процесуальні кодекси, містять приписи, спрямовані на реалізацію такого права, що може призвести до обмеження чи звуження змісту та обсягу права кожного на правову допомогу Зокрема, ст.1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» визначено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб`єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому При цьому, Велика палата Верховного Суду у постанові від 27 червня 2018 року по справі №826/1216/16, роз`яснила, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. З матеріалів справи вбачається, що інтереси відповідача - [PERSON] у суді представляв адвокат - [PERSON] , який діяв на підставі укладеного договору про надання правничої допомоги від 27 серпня 2019 року, додаткової угоди №1 від 17.09.2019 року до договору про надання правничої допомоги від 27 серпня 2019 року, що підтверджується копією відповідного договору та копією відповідної додаткової угоди. П.2 додаткової угоди, було доповнено договір про надання правничої допомоги від 27 серпня 2019 року пунктом 3.1.1. та викладено його у наступній редакції: «Вартість послуг адвокатського бюро за надання правничої допомоги у справі № 947/20482/19, яка розглядається у Київському районному суді м. Одеси складає 25000,00грн.». Зазначені грошові кошти у розмірі 25 000,00 грн. були сплачені відповідачем [PERSON] 19.09.2019 року та 23.09.2019 року, що підтверджується копіями квитанцій, які наявні у матеріалах справи (т. 1 а.с. 86). З урахуванням викладеного, у зв`язку з відмовою у позові, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України витрати на правову допомогу у розмірі 25 000,00 грн. підлягають стягненню з позивача [PERSON] на користь відповідача [PERSON] . У постанові від 17 вересня 2020 року по справі №904/3583/19 Верховний Суд зазначив, що для зменшення розміру витрати на професійну правничу допомогу адвоката недостатньо лише клопотання сторони. У такому разі на неї покладається також обов`язок доведення несумірності витрат. Тобто, суд, з огляду на принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Він повинен дати оцінку тим обставинам, щодо яких є заперечення в клопотання іншої сторони, а також її доказам стосовно невідповідності заявлених до відшкодування витрат критеріям сумірності. Таким чином, з урахуванням складності справи, строку її розгляду, суд не вбачає підстав для зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу.

Outcome: approved