Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-06 00:00:00

03 жовтня 2013 року [PERSON] звернувся в суд з позовом до публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» /надалі Банк/ з вимогами про визнання недійсним кредитного договору укладеного 25 лютого 2008 року між ним та Банком, вказуючи що цей правочин вчинено з порушенням чинного законодавства, оскільки в договорі передбачені лише права Банку та обов'язки і відповідальність позичальника, та договір в порушення законодавства укладено в іноземній валюті. Також в порушення вимог законодавства про захист прав споживачів перед укладенням договору позикодавець не довів до відома позичальника всієї необхідної інформації щодо кредитування. Також, з огляду на те що за кредитним договором кошти отримала інша особа, [PERSON], позивач просив суд визнати боржником саме його. Та посилаючись на наведені обставини щодо недійсності кредитного договору, позивач просив визнати недійсним і договір іпотеки укладений в забезпечення основного зобов'язання. Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 21 лютого 2014 року позов [PERSON] задоволено частково, визнано [PERSON] боржником за кредитним договором та відмовлено в задоволенні решти позовних вимог. З рішенням суду не погодився відповідач, в апеляційній скарзі представник Банку просив рішення скасувати та ухвалити нове, яким в позові відмовити, вказуючи що суд не мотивував своїх висновків відповідно до вимог норм процесуального права, та рішення містить протиріччя, оскільки в одному випадку відмовляючи у визнанні кредитного договору недійсним суд робить висновок про те, що вимоги чинного законодавства дотримані, в подальшому суд робить висновок про те, що позичальник за кредитним договором інша особа [PERSON] При цьому, суд не врахував того, що [PERSON] діяв на підставі посвідченої нотаріально довіреності від імені та і інтересах саме [PERSON] та фактично суд здійснив переведення боргу та змінив боржника у зобов'язанні без згоди кредитора, оскільки в судовому засіданні Банк проти такого заперечував. Заслухавши доповідача, пояснення представника позивача, пояснення представника Банку та пояснення [PERSON], дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково за наступних підстав. Судом першої інстанції встановлено, що 25 лютого 2008 року між [PERSON] та Банком укладено кредитний договір № Д002/СЖ-053.08.2 за яким позичальнику надано відновлювальну кредитну лінію на споживчі цілі на загальну суму 100000,00 доларів США, на строк 36 місяців з терміном повернення кредиту до 25 лютого 2011 року із сплатою 16% річних за користування кредитом /надалі Кредитний договір/, та згідно висновків суду Кредитний договір відповідає вимогам чинного законодавства, та з огляду на те, що позивач не довів свої позовні вимоги відсутні підстави для визнання договору недійсним, з огляду на що, також відсутні підстави для визнання недійсним договору іпотеки укладеного на забезпечення зобов'язання за кредитним договором. Разом з тим, суд посилаючись на обставини з приводу того, що кошти за кредитним договором отримані [PERSON], який наведених обставин не заперечував, зробив висновок про наявність підстав для заміни боржника [PERSON] на [PERSON] з підстав фактичного неотримання позичальником коштів, застосувавши до спірних відносин положення статтей 1048-1051 ЦК України. Висновки суду про часткове задоволення позову здійснені з порушенням норм як матеріального так і процесуального права, та суд не повно з'ясував обставини у справі. Прововідносини з приводу надання кредиту регулюються Цивільним кодексом України та Законом України «Про банки та банківську діяльність» № 2121-ІІІ від 07 грудня 2000 року /надалі Закон № 2121-ІІІ/ відповідно до статті 2 якого банківським кредитом визнається будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання сплати процентів та інших зборів з такої суми. Та правовою формою щодо оформлення відносин сторін є кредитний договір, та відповідно до положень частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно діючого законодавства кредитний договір набирає чинності з моменту, коли сторони в належній формі досягли згоди з усіх його істотних умов /ч.1 ст. 638 ЦК України/ та істотними умовами кредитного договору є предмет, строк повернення та його ціна /розмір процентів/. Статтею 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору та визначенні умов договору. Отже одним із фундаментальних принципів приватноправових відносин є принцип свободи договору, закріплений у пункті 3 статті 3 ЦК України, та межі дії цього принципу визначаються критеріями справедливості, добросовісності, пропорційності, розумності, що обумовлюють розумний баланс між комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і охоронюваними законом правами та інтересами споживачів їх кредитних послуг. Та запровадження наведених принципів має на меті фактичну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, оскільки договір представляє спільну волю його сторін на досягнення правового результату. Хартією захисту споживачів, схваленою Резолюцією Консультативної Асамблеї Ради Європи від 17 травня 1973 року N 543, зокрема, передбачається, що надання товарів чи послуг, у тому числі у фінансовій галузі, не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача. Відповідно до обставин справи сторони визначили умови Кредитного договору за якими Банк надав позичальнику відновлювальну кредитну лінію на споживчі цілі на загальну суму 100000,00 доларів США з кінцевим терміном повернення кредиту 25 лютого 2011 року та в договорі визначено що фіксована процентна ставка за користування кредитом становить 16% річних, також договір містить умови щодо строків, розміру платежів та порядку погашення заборгованості. Отже умова Кредитного договору щодо визначення порядку погашення заборгованості, при умові що позичальник мав суб'єктивне право знати в якому порядку буде здійснюватись погашення та відповідного обов'язку Банку щодо визначення в цьому платежі розміру процентів та окремо тіла кредиту не суперечить принципам цивільного права. У той же час, згідно рішення Конституційного суду України від 10 листопада 2011 року положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" N 1023-XII від 12 травня 1991 року у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширювалася на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Відповідно до пункту "д" частини 2 статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" /в редакції що діяла на час укладення Кредитного договору надалі Закон N1023-XII/ перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту. У цьому ж Законі чітко прописана процедура укладання договору, в якій йдеться й про питання щодо надання інформації кредитодавцеві та споживачеві один про одного та щодо умов кредитування: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений, форми його забезпечення, тип процентної ставки, сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту, строк, на який кредит може бути одержаний, та варіанти його повернення. При цьому в разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону. Постанова НБУ N 168 від 10.05.2007 року містить аналогічні зобов'язальні норми для банків про інформування клієнтів-споживачів перед укладенням відповідного кредитного правочину щодо сукупної вартості кредиту тощо. Закон N 1023-XII регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Захист інтересів споживачів фінансових послуг є метою державного регулювання ринків фінансових послуг також відповідно до пункту 2 статті 19 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" від 12 липня 2001 року N 2664-III /надалі Закон N 2664-III про фінансові послуги/. Частиною другою статті 11 Закону та абзацом шістнадцятим частини першої статті 6 Закону N 2664-III про фінансові послуги врегульовуються питання щодо відомостей, які кредитодавець має повідомити споживачеві до укладення договору споживчого кредиту, а статтею 56 Закону України "Про банки і банківську діяльність" від 7 грудня 2000 року N 2121-III щодо відомостей, які банк має надавати споживачеві як власному клієнту на його вимогу. У той же час, положення частин четвертої - одинадцятої статті 11 Закону № 1023-ХІІ передбачають такі права споживача, які за своїм змістом можливо реалізувати лише під час виконання договору споживчого кредиту. Зокрема, це право споживача протягом певного терміну відкликати згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин; не бути примушеним під час виконання кредитного договору сплачувати платежі, встановлені на незаконних засадах; достроково повернути споживчий кредит; не бути примушеним достроково повернути суму споживчого кредиту у разі незначних порушень договору; бути захищеним від суспільного поширення інформації про несплату боргу тощо. Наявний у справі Кредитний договір та надані відповідачем докази свідчать про те, що позичальник [PERSON] був повідомлений про строк повернення кредиту та розмір процентів. При цьому, суд першої інстанції врахував додаток №1 до Кредитного договору який містить детальний розрахунок сукупної вартості кредиту та щомісячну суму платежу за розрахунковий період /а.с. 50/. Так само, Банком підтверджено те, що позичальник був повідомлений та останній володів інформацією, щодо умов розірвання договору та висловлював свою згоду на укладення Кредитного договору на умовах визначених та відображених у Кредитному договорі, за наявності заповненої власноручно заяви [PERSON] від 25 лютого 2008 року за змістом якої останній підтверджував що він до укладення Кредитного договору ознайомлений з усіма умовами кредитування відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів» та отримав екземпляр договору /а.с. 15/. Отже встановлені обставини справи в сукупності дають підстави для висновку про те, що наявність в договорі чітко та вичерпно визначених умов щодо орієнтовної сукупної вартості кредиту, розміру процентів, порядку їх сплати свідчать про дотримання Банком вимог чинного законодавства про захист прав споживачів, та не знаходять підтвердження в судовому засіданні обставини щодо невідповідності договору вимогам закону через те що в договорі передбачені лише права Банку та обов'язки і відповідальність позичальника, та щодо порушення Банком вимог законодавства про захист прав споживачів. У той же час, однією із підстав із якою позивач пов'язував недійсність правочину [PERSON] називав видачу Банком кредиту в іноземній валюті. Однак такі доводи апеляційної скарги не узгоджуються із вимоги чинного законодавства, так Законом України "Про Національний банк України", Декретом Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" визначено, що дозволяється банком зазначена діяльність за наявності виданої Національним банком України ліцензії. Як вбачається із матеріалів справи, така ліцензія відповідачу видана Національним банком України /а.с. 42/ та доводи позивача про необхідність мати індивідуальну ліцензію також не можуть бути взяті до уваги, оскільки вищевказаними законами встановлено, що письмовий дозвіл /а.с. 43-45/ на здійснення операцій з валютними цінностями є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій. За умови отримання письмового дозволу НБУ банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями. Також, відповідно до статті 36 Закону України "Про Національний банк України" офіційний курс гривні до іноземних валют установлюється Національним банком України та валютні курси, як зазначено у частині першій статті 8 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання та валютного контролю", встановлюються Національним банком України за погодженням із Кабінетом Міністрів України. Поряд з цим, згідно Положення про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року N 496, офіційний курс гривні до іноземних валют, зокрема до долару США, встановлюється щоденно. Для розрахунку курсу гривні до іноземних валют використовується інформація про котирування іноземних валют за станом на останню дату. Тобто, виходячи зі змісту наведених норм підстави для визнання недійсним кредитного Договору через укладення його в іноземній валюті, на які посилався позивач, також відсутні. Таким чином, оспорюваний договір про надання кредиту, що підписаний обома сторонами, якими була погоджена валюта кредиту та всі умови договору, повинен виконуватись належним чином відповідно до умов договору /ст. 526 ЦК України/, та суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що між сторонами виникли права та обов'язки, саме ті що випливають із змісту договору кредитування. Відповідно до статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно із частиною 1 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Суд першої інстанції врахував, що для дійсності правочину необхідно, щоб його зміст відповідав нормам права, та в ньому не повинні міститися ті умови, які нормативно-правові акти забороняють включати у правочин, та сторони можуть передбачити в договорі інші умови, які не суперечать цивільному законодавству. Зокрема, при відмові в позові, суд першої інстанції врахував, що тільки вчинення правочинів, які не відповідають вимогам ст. 203 ЦК України, та тим самим порушують право, є неправомірними діями які тягнуть за собою недійсність правочину, та при цьому обґрунтовано виходив з того, що неправомірними є правочини з певними вадами волі, суб'єктного складу, форми, змісту. Разом з тим, із встановлених у справі обставин вбачається, що волевиявлення сторін кредитного договору було вільним, умови договору погоджені сторонами, не заборонені нормативно правовими актами та є правомірними. У той же час, вирішуючи по суті спір, суд виходив з того, що фактично за Кредитним договором кошти позичальник не отримував, та вважав встановленими обставини щодо отримання коштів за Кредитним договором не позичальником, а іншою особою. Однак такий висновок суду протирічить дійсним обставинам у справі, оскільки при укладенні Кредитного договору та погоджені всіх умов договору позичальником виступав [PERSON], який при виконанні умов Кредитного договору частину належних йому за договором повноважень делегував [PERSON], який діяв на підставі довіреності посвідченої 25 лютого 2008 року. Зокрема із письмової довіреності від 25 лютого 2008 року /а.с. 16/ вбачається, що [PERSON] цією довіреністю уповноважив [PERSON] отримувати кредитні кошти згідно з Кредитним договором, розписуватись в отриманні, вносити від імені [PERSON] платежі за кредитом та процентами, а також виконувати інші дії, що пов'язані із цим дорученням. Та при цьому суд не врахував того, що позичальник доручивши [PERSON] вчиняти певні дії за Кредитним договором від його імені діяв у відповідності із нормами цивільного права та закон містить вимоги про форму довіреності, та довіреність що є у справі відповідає цим вимогам /письмова форма, та різновид письмової форми нотаріальне посвідчення/ та містить обов'язковий реквізит правочину підпис довірителя [PERSON], справжність якого відповідно до змісту довіреності засвідчено нотаріусом. Посилання позивача на те, що наявна довіреність не відображала справжнього волевиявлення позивача, оскільки кошти отримував саме [PERSON] який цими коштами і розпоряджувався само по собі не спричиняє такого наслідку як нікчемність правочину. Згідно чинного законодавства, нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсності не потрібно рішення суду /ч. 2 ст. 215 ЦК України/. Із дійсного змісту наведеної норми вбачається, що у випадку нікчемності правочинів виявлення неправомірності дій осіб відбувається шляхом зіставлення правочину і вимог закону, з наявної у справі довіреності не можна зробити висновок про її невідповідність вимогам закону. Разом з тим, здійснюючи оцінку правочину з точки зору правових норм, судом не враховано, що відповідно до статті 204 ЦК України, в якій закріплено презумпцію правомірності правочину, кожний вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права та обов'язки, доки презумпція не буде спростована. Отже до спростування презумпції правомірності довіреності виданої на ім'я [PERSON] всі права набуті сторонами за нею, можуть безперешкодно здійснюватись, а створені обов'язки підлягають виконанню. Та стосовно обставин справи спростування презумпції правомірності не було оскільки недійсність правочину /довіреності/ прямо законом не встановлена, також довіреність не визнана судом не дійсною, не існує рішення суду, яке набрало законної сили, та позивач не ставив, в ході даного судового розгляду вимог про недійсність довіреності. Разом з тим, письмовими доказами, зокрема повідомлення Банку від 08 червня 2010 року /а.с. 17-18/ спростовуються доводи позивача про те, що він особисто жодних коштів не отримував, оскільки за змістом повідомлення [PERSON] тричі 25 лютого 2008 року, 13 березня 2008 року та 04 червня 2008 року отримував кошти за Кредитним договором в загальному розмірі 16100,00 доларів США, частину яких особисто повертав Банку в рахунок погашення заборгованості. Отже висновки суду першої інстанції про часткове задоволення позову не ґрунтуються на законі, та рішення суду в цій частині не відповідає вимогам про законність та обґрунтованість і підлягає скасуванню із відмовою в задоволенні позову в цій частині. У той же час, відмовляючи у визнанні недійсним Кредитного договору з підстав, передбачених цивільним законодавством України, суд, з дотриманням вимог ст. 203 ЦПК України зазначив дотримання сторонами при укладені договору всіх вимог. Позивач на якого покладено обов'язок доказування тих обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог, жодних належних доказів щодо порушення вимог цивільного законодавства не надав, а відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Суд врахував всі обставини та надані сторонами докази, щодо відповідності Кредитного договору вимогам закону, та дійшов обґрунтованого висновку з приводу недоведеності обставин щодо його недійсності та суд відповідно до обставин справи, дійшов обґрунтованого висновку, що в даному випадку волевиявлення позичальника збігалося з його волею. Отже з урахуванням наведеного, за відсутності підстав для визнання Кредитного договору недійсним, позивач не одержав права на застосування наслідків його недійсності, також жодним чином не обґрунтував своїх вимог щодо визнання боржником за Кредитним договором [PERSON] З огляду на викладене, рішення суду слід скасувати в частині визнання [PERSON] боржником за Кредитним договором та в цій частині в задоволенні позовних вимог відмовити, в решті рішення суду ухвалено з дотриманням вимог чинного законодавства та відсутні підстави для його скасування.

Outcome: partial