Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-13 00:00:00

13.09.2018 року Органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Хортицькому району звернувся до суду з позовом в інтересах [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], в якому просив позбавити батьківських прав [PERSON] та стягнути з неї аліменти на утримання дітей у розмірі 272 грн. на кожного, посилаючись на ті обставини, що діти перебувають на обліку, оскільки приміщення, де вони мешкають дуже брудне, в квартирі антисанітарія, дуже брудно, сморід, діти часто голодні. Відповідачка на контакт не йшла, пояснень не надавала, від соціального супровіду відмовилася, за інформацією, наданою з місця навчання дітей, мати не в повному обсязі виконує батьківськи обов'язки, діти приходять до школи з невивченими завданнями, пропускають заняття, пропуски мотивують погодними умовами та відсутністю сезонного одягу та взуття. Оскільки відповідачка нехтує своїми обов'язками з виховання, розвитку та утримання дітей, діти були відібрані від матері та поміщені до КЗ «Запорізький обласний центр соціально-психологічної реабілітації дітей» ЗОР. Ухвалою суду від 26.09.2018 року відкрито провадження по справі, відповідачки наданий строк на подання відзиву. Ухвалою суду від 25 січня 2019 року справа призначена до розгляду. У судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтвердив, вважає їх законними та обґрунтованими, просить їх задовольнити. Відповідачка [PERSON] позов не визнала, суду пояснила, що її родина опинилася у складній життєвій ситуації, та є малозабезпеченою, вона працює двірником на декількох роботах, тому за можливості утримувала дітей як могла. Дітей вона любить, бажає їх повернути, але на сьогодні її брат не пускає до житла, де вона зареєстрована разом з дітьми, тому вона буде змушена проживати у знайомих. Просить у задоволенні позову відмовити. Неповнолітні [PERSON] та [PERSON] суду пояснили, що на теперішній час умови проживання у центрі кращі ніж дома, але вони люблять свою матір, сумують за нею та бажають повернення додому. Під час проживання з матір'ю вони були забезпечені усім самим необхіднім, мати готувала їм кашу, вони мали одяг, але не у великій кількості, цікавилася їхнім навчанням. Вони разом почали робити ремонт у кімнаті. У відповідності до ст. 171 СК України висловили свою думку щодо відмови у задоволенні позову. Свідок [PERSON] суду пояснив, що відповідачка є його сестрою, яка зареєстрована з дітьми у його квартирі, де вона мешкали, займаючи одну кімнату, інші кімнати він зачинив. [PERSON] не сплачувала комунальні послуги, мала велику заборгованість,їх відключили від послуг енергопостачання. [PERSON] утримувала у квартирі кішок, збирала пляшки, які здавала, привела житло у ганебний стан, розвела антисанітарію, він написав заяву до органу опіки та піклування, також звертався до суду за їх виселенням, але суд у позові відмовив, тоді він у сестри забрав ключі та не пустить її до житла доти, поки вона не сплатить усю заборгованість з квартплати. Свідок [PERSON] суду пояснила, що діти були поставлені на облік в службі у справах дітей ЗМР, оскільки до служби з заявою звернувся [PERSON], в якій зазначив, що діти проживають в антисанітарних умовах. В приміщення спеціалісти потрапили у квітні 2017 року, про що було складено відповідний акт, умови проживання дітей були жахливі, у квартирі смерділо та було дуже брудно, на підлозі відсутнє покриття, замало меблів, які у занедбаному стані, відсутній холодильник та продукти харчування. [PERSON] на контакт не йшла, запрошення ігнорувала, від соціального супроводу відмовилася. Свідок [PERSON] суду пояснив, що він працював соціальним педагогом у навчальному закладі, де вчилися діти відповідачки до відібрання, діти вчилися неохоче, мали багато пропусків навчань. Мати несвоєчасно надавала пояснювальні записки, мотивуючи відсутність дітей сімейними обставинами. Життям дітей мати майже не цікавилася, батьківськи збори не відвідувала, хоча за інформацією класного керівника приймала участь у ремонтних роботах у класі. Свідок [PERSON] суду пояснила, що під час перебування у реабілітаційному центрі діти адаптувалися швидко, гарно вчяться, приймають активну участь у житті закладу, однак сумують за матір'ю та хочуть додому. Під час відвідувань [PERSON] Центру діти її майже не відпускають від себе, обнімають, менший [PERSON], незважаючи на свій вік, навіть сидів у матері на руках. [PERSON] регулярно відвідує дітей, цікавиться їхнім життям, привозить дітям гостинці, купила зимовий одяг. Вислухавши пояснення сторін, думку неповнолітній дітей, пояснення свідків, розглянувши матеріали провадження, з'ясувавши повно, всебічно та об'єктивно усі обставини справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані сторонами докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, достатності і взаємозв'язку, виходячи з вищевикладених вимог діючого законодавства, суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість заявлених позовних вимог. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Крім того, згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифіковано Україною 17.07.1997 року, набула чинності для України 11.09.1997 року) та правових позицій, викладених в рішенні Європейського Суду з прав людини по справі «Бендерський проти України (заява № 22750/02 параграф 42) - відповідно до практики, яка відображає принцип здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов'язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлині обставин кожної справи. Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом. За вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд встановлює такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню для цих правовідносин Судом встановлено наступне. Відповідно до свідоцтва про народження, відповідачка по справі [PERSON] є матір'ю [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Відомості про батька дітей внесені до свідоцтва про їх народження за вказівкою матері відповідно до ч.1 ст.135 СК України. Родина мешкає за адресом : [ADDRESS]. Відповідно до акту обстеження умов проживання дітей від 04.04.2017 року умови проживання незадовільні, в квартирі брудно, неприємний запах, на підлозі відсутнє покриття, на стінах відсутні шпалери, замало меблів, всі вони у занедбаному стані, відсутній холодильник, для дітей створені неналежні умови для проживання, розвитку та навчання. Відповідно до інформації Запорізького міського центру соціальних служб для сім'ї , дітей та молоді від 13.08.2018 року. [PERSON] відмовилася від запропонованого співробітництва, на соціальний супровід не погоджувалася. Відповідно до розпорядження голови районної адміністрації запорізької міської ради по Хортицькому району від 4 вересня 2018 року діти [PERSON] та [PERSON] відібрані від матері та тимчасово влаштовані на повне державне забезпечення до КЗ «Запорізький обласний центр соціально-психологічної реабілітації дітей» ЗОР. Відповідно до висновку від 10 вересня 2018 року орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Хортицькому району дійшов висновку про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно дітей [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Відповідно до ст. 164 СК України матір батько бути позбавлений батьківських прав, якщо вони ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Але слід зазначити, що така міра є край суворою і тому повинна, насамперед, сприяти захисту та інтересів дитини та позитивному результату у долі дитини. Відповідно до ст. 32 Конституції України "Ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України..." Відповідно до ст. 51 Конституції України "...Сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою". Відповідно до ст..8 Європейської конвенції про захист прав людини «кожен має право на повагу до свого... сімейного життя. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб". У рішеннях Європейського Суду у справах «Савіни проти України», «МакМайкл проти Сполученого Королівства" встановлено що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції. Таке втручання є порушенням зазначеного положення, якщо воно здійснюється не "згідно із законом", не відповідає законним цілям, переліченим у пункті 2 статті 8, і не може вважатися "необхідним у демократичному суспільстві». Позбавлення батьківських прав є, з одного боку, засобом захисту прав дитини, а з другого - заходом впливу на батьків, які ухиляються від виконання своїх батьківських обов'язків стосовно дитини. Проте, між інтересами дитини та заходом впливу на батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над застосуванням такого крайнього заходу впливу на відповідача, як позбавлення його батьківських прав. Відповідно до ст.111 Закону України «Про охорону дитинства "...Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків". Відповідно до ст.ст.112, 114 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. Держава надає батькам допомогу у виконанні ними своїх обов'язків щодо виховання дітей, захищає права сім'ї". "Діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили". У преамбулі до Конвенції ООН «Про права дитини» зазначено, що дитині для повного та гармонійного розвитку необхідно зростати в сімейному оточенні. Згідно зі статтею 9 Конвенції Держави-сторони дбають про те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи за судовим рішенням визначають відповідно до застосовного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в інтересах дитини. При цьому, вичерпний перелік підстав для позбавлення батьківських прав встановлено ч. 1 ст. 164 СК України, за змістом якої мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Орган опіки та піклування свій позов про позбавлення батьківських прав обґрунтував тим, що мати [PERSON] ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Разом з цим, відповідно зазначених норм права, ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Для встановлення зазначених обставин суду потрібно ретельно перевіряти докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги та обов'язково здійснювати необхідні дії для з'ясування позиції відповідача. Європейський суд з прав людини в рішенні від 18.12.2008 року у справі "Савіни проти України" наголошував, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав і основних свобод людини. Таке втручання є порушенням зазначеного положення, якщо воно здійснюється не "згідно із законом", не відповідає законним цілям, переліченим у пункті 2 статті 8, і не може вважатися "необхідним у демократичному суспільстві". При цьому визначаючи, чи було конкретне втручання "необхідним у демократичному суспільстві", суд повинен оцінити - у контексті всієї справи загалом - чи були мотиви, наведені на виправдання втручання, доречними і достатніми для цілей пункту 2 статті 8 Конвенції і чи був відповідний процес прийняття рішень справедливим і здатним забезпечити належний захист інтересів, як цього вимагає стаття 8 Конвенції. Європейським судом зазначалося, що, хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати що розірвання сімейних зв'язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Звертаючись до суду в інтересах малолітньої дитини про позбавлення батьківських прав його батька, орган опіки та піклування не надав переконливих та зважених аргументів, які б підкріплювали, що позбавлення матері батьківських прав буде діяти на захист інтересів дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Згідно ст. 171 СК України та ст. 12 ч. I Конвенції ООН від 20 листопада 1989 р. "Про права дитини" (ратифікована Україною 27 лютого 1991 р.) до прав дитини належить, зокрема, право на врахування її думки щодо питань, які стосуються її життя. Дитині, здатній сформулювати власні погляди, надано право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що стосується дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. З матеріалів справи вбачається, що діти [PERSON] та [PERSON] висловили свою думку, що люблять свою матір, спілкуються з нею та не бажають бути з нею розлученими. Суд вважає, що позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно дітей позитивного результату у їх долі не дасть, оскільки, як встановлено у судовому засіданні, [PERSON] любить синів, цікавиться їх долею, намагається виконувати свої обов'язки, а тому прийшов до висновку про відмову у задоволені позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed