Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-30 00:00:00

11 травня 2018 року [PERSON] (далі позивач, [PERSON]С.) звернулася в суд з позовом до Дочірнього підприємства "Телерадіокомпанія "Аверс" Відкритого акціонерного товариства "Корпорація "Аверс" (далі відповідач, ДП «ТРК «Аверс») про захист честі, гідності, ділової репутації та спростування недостовірної інформації. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач працює на посаді поліцейського в УПП у Волинській області. 20 квітня 2018 року під час виконання нею службових обовязків, при оформленні адміністративних матеріалів на громадянина [PERSON], в якого не працювала фара в режимі ближнього світла, на місце події прибули журналісти відповідача. 21 квітня 2018 року на телеканалі «АВЕРС» о 21 год. 30 хв. під час випуску новин «На часі» був продемонстрований відеосюжет, зміст якого містив недостовірну інформацію та порушив особисті немайнові права позивача, а саме честь, гідність та ділову репутацію. Позивач зазначає, що у цьому сюжеті диктором була оприлюднена недостовірна інформація, а саме: 1) «дівчина патрульна, яка проводила затримання, показала майстер-клас нецензурної лексики. Коли журналісти запропонували дочекатися адвоката та директора телеканалу, адже водій був на робочому місці і не міг його залишити без дозволу, поліцейська красномовно пояснила, що «керівництво каналу їй до одного місця»; 2) «поведінка патрульної «Аверсу» видалася підозрілою, тож журналісти попросили освідування на стан алкогольного спяніння, це розізлило поліцейську, і вона навідріз заявила, що відмовляється пройти тест». Крім того, даним відеосюжетом, на думку позивача, було підтверджено, що журналісти відповідача неодноразово, будучи при виконанні обовязків журналіста 20 квітня 2018 року, порушуючи норми журналістської та ділової етики, звинувачували її, що вона перебуває в нетверезому стані, називали її «трохи нетверезою», «трохи пяною» та «неадекватною», і такі висловили позивач вважає образливими. Даний відеосюжет також був оприлюднений на офіційному YouTube каналі ТРК «Аверс». З наведених вище мотивів та з посиланням на приписи ст.ст. 32, 34, 68 Конституції України, ст.5 Закону України «Про інформацію», ст. 201, ч.ч.1, 4 ст.277 ЦК України позивач просить суд визнати недостовірною та такою, що принижує її честь, гідність та шкодить діловій репутації інформацію поширену відповідачем 21 квітня 2018 року на телеканалі «Аверс» о 21 год. 30 хв. під час випуску новин «На Часі», а саме відеосюжеті «Подробиці затримання патрульними водія телеканалу «Аверс» [PERSON]» та 21 квітня 2018 року в мережі Інтернет «youtube.com» під назвою «Подробиці затримання патрульними водія телеканалу «Аверс» [PERSON]» і 20 квітня 2018 року на сайті в мережі Інтернет «yotube.com» під назвою «Луцька поліцейська: «мені ваш директор до …» Затримання водія телекомпанії» в частині (мовою оригіналу): 1) «дівчина патрульна, яка проводила затримання, показала майстер-клас нецензурної лексики. Коли журналісти запропонували дочекатися адвоката та директора телеканалу, адже водій був на робочому місці і не міг його залишити без дозволу, поліцейська красномовно пояснила, що «керівництво каналу їй до одного місця»; 2) «поведінка патрульної «Аверсу» видалася підозрілою, тож журналісти попросили освідування на стан алкогольного спяніння, це розізлило поліцейську, і вона навідріз заявила, що відмовляється пройти тест». Позивач та її представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили суд позов задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні та у письмовому відзиві від 12 червня 2018 року просить суд відмовити у задоволенні позову, оскільки спірний сюжет містить судження журналістів щодо особи позивача, а не твердження. Крім того зазначає, що позивач перебуває на службі в органах Національної поліції, а отже межа допустимої критики щодо неї є ширшою, ніж до приватної особи. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові матеріали справи та допитавши свідків, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, з наступних підстав. Сторонами не заперечується, що позивач працює на посаді поліцейського Управління патрульної поліції у Волинській області. Судом встановлено та сторонами не заперечується, що 21 квітня 2018 року на телеканалі «АВЕРС», який належить відповідачу, о 21 год. 30 хв. під час випуску новин «На часі» був продемонстрований відеосюжет, у якому диктором була оприлюднена наступна інформація: 1) «дівчина патрульна, яка проводила затримання, показала майстер-клас нецензурної лексики. Коли журналісти запропонували дочекатися адвоката та директора телеканалу, адже водій був на робочому місці і не міг його залишити без дозволу, поліцейська красномовно пояснила, що «керівництво каналу їй до одного місця»; 2) «поведінка патрульної «Аверсу» видалася підозрілою, тож журналісти попросили освідування на стан алкогольного спяніння, це розізлило поліцейську, і вона навідріз заявила, що відмовляється пройти тест». При цьому зі змісту даного сюжету слідує і сторонами цього власне не заперечується, що у ньому йшлося саме про особу позивача, яка 20 квітня 2018 року під час виконання службових обовязків, оформлювала адміністративні матеріали стосовно громадянина, що і було зафіксовано журналістами відповідача. Крім того, аналогічний за змістом відеосюжет був розміщений відповідачем на публічному доступному інтернет сервісі «YouTube» за посиланням http://youtube.com/watch?v=bNZ1_RkK23c під назвою «Подробиці затримання патрульними водія телеканалу «Аверс» [PERSON]». Також, відповідачем на публічному доступному інтернет сервісі «YouTube» за посиланням http://youtube.com/watch?v=YzsBb-kO61k був розміщений ролик під назвою «Луцька поліцейська: ''мені ваш директор до ...'' Затримання водія телекомпанії» в якому опубліковано фрагмент відео спілкування журналістів відповідача з працівниками поліції, на якому чути голос позивача яка повідомляє що «мені ваш директор до» і далі слідує запікування відео. Надаючи правову оцінку цим публікаціям, суд зазначає наступне. У статтях 3, 28 Конституції України визначено, що честь і гідність людини є найвищою соціальною цінністю, та передбачено, що кожен має право на повагу до його гідності. Відповідно до частини другої та четвертої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Відповідно до статті 10 Конвенції кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання держави і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов'язане з обов'язками і відповідальністю, може бути предметом таких формальностей, умов, обмежень або санкцій, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського спокою, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров'я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду. Пункт 2 статті 10 Конвенції дає можливість захищати репутацію інших осіб, тобто всіх людей, і цей захист поширюється і на політиків також, навіть коли вони не виступають як приватні особи; але в цьому разі вимоги такого захисту мають розглядатися у зв'язку з інтересами відкритого обговорення політичних питань (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 08 липня 1986 року в справі «Лінгенс проти Австрії»). \~ \~ \~ \~Згідно зі статтею 62 Конституції України один з основоположних принципів - презумпція невинуватості, а відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, право кожної особи на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх\~поглядів і\~переконаньвідповідає обов'язок не поширювати про іншу особу/осіб недостовірну інформацію. Відповідно до пункту 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної та юридичної особи» юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. ЄСПЛ вказує, що слід розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна (рішення ЄСПЛ від 08 липня 1986 року у справі «Лінгенс проти Австрії»). Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. У свою чергу, діловою репутацією є усталена оцінка особи, що ґрунтується на наявній інформації про її позитивні та негативні суспільно значимі діяння у певній сфері, що відома оточуючим. Згідно із частиною другою статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Предметом судового захисту не можуть бути оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які як вираження суб'єктивної думки і поглядів відповідача не можна перевірити щодо їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці ЄСПЛ при тлумаченні положень статті 10 Конвенції (зокрема, пункту 46 рішення від 08 липня 1986 року у справі «Лінгенс проти Австрії»). Разом з тим слід відрізняти деякі висловлювання, які хоч і мають характер образи, однак в цілому в надрукованому тексті є оцінюючими судженнями з урахуванням вживаних слів та виразів з використанням мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Свобода преси\~дає громадськості\~одну з\~найкращих можливостей\~дізнатися про\~ідеї та\~позиції політичних\~лідерів і\~сформувати свій\~погляд на\~них.\~У більш\~загальному плані\~свобода політичних\~дискусій лежить\~в самій\~основі концепції\~демократичного суспільства,\~якою пройнята\~вся Конвенція.\~Відповідно,\~межі допустимої\~критики є\~ширшими,\~коли вона\~стосується власне\~політика,\~а не\~приватної особи.\~На відміну\~від останньої,\~перший неминуче\~і свідомо\~відкривається для\~прискіпливого аналізу\~кожного свого\~слова і\~вчинку як\~з боку\~журналістів,\~так і\~громадського загалу\~і,\~як наслідок,\~повинен виявляти\~до цього\~більше терпимості. Безсумнівно, пункт 2 статті 10 дає можливість захищати репутацію інших осіб, тобто всіх людей, і цей захист поширюється і на політиків також, навіть коли вони не виступають як приватні особи; але в цьому разі вимоги такого захисту мають розглядатися у зв'язку з інтересами відкритого обговорення політичних питань (рішення ЄСПЛ від 08 липня 1986 року у справі «Лінгенс проти Австрії»). Оскільки політичні діячі\~та посадові\~особи,\~які обіймають\~публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати\~до довіри\~громадськості та\~погодилися «виставити»\~себе на\~публічне політичне\~обговорювання,\~то вони\~підлягають ретельному\~громадському контролю\~і потенційно\~можуть зазнати\~гострої та\~сильної громадської\~критики у\~засобах масової\~інформації з\~приводу того,\~як вони\~виконували або\~виконують свої\~функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв'язку з цим межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи або органу державної влади є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Вказані особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10 Конвенції, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов самореалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе (рішення ЄСПЛ у справі «Гендісайд проти Сполученого Королівства» від 07 грудня 1976 року). Право на наявність і можливість висловлювання власного судження, оцінки, думки, гарантоване. Це право закріплене і в статті 34 Конституції України. Оцінка є ставленням особи до певного явища або події, висловленням її поглядів та/або переконань. ЄСПЛ неодноразово зазначає, що вимогу доведення правдивості оціночного судження виконати неможливо, отже, ця вимога порушує свободу вираження думки як таку, а вона є основною складовою права, гарантованого статтею 10 Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі «Лінгенс проти Австрії» від 08 липня 1986 року). У Резолюції 1165 (1998) Парламентської [PERSON] Європи зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі. Такі самі правові висновки зроблені у постановах Верховного суду від 01 березня 2018 року №757/54322/16-ц, від 20 червня 2018 року №755/7842/16-ц , від 11 липня 2018 року №658/1795/17-ц, від 21 серпня 2018 року №607/4318/16-ц,. Матеріалами справи підтверджено і сторонами не заперечується, що позивач працює по посаді поліцейського в Управлінні патрульної поліції у Волинській області, а спірні публікації стосувалися подій, які відбулися 20 квітня 2018 року під час виконання нею службових обовязків, тобто стосувалися її не як приватної особи, а як представника публічної влади на місцевому рівні. Проаналізувавши зміст спірних публікацій, суд дійшов висновку, що поширена відповідачем інформація є лише оціночним вираженням особистих поглядів щодо особи позивача, її висловлювань, критичною оцінкою діяльності, вираженням суб'єктивної думки і поглядів, а тому не підлягає спростуванню, оскільки кожен має право на свободу вираження поглядів у демократичному суспільстві. Доводи позивача про те, що окремі частини спірних публікацій містять звинувачення про її перебування в стані алкогольного спяніння, є необґрунтованими, оскільки вирвані із контексту спірних публікацій, які носять в цілому критичний характер та виражають субєктивну думку про особу позивача з боку автора публікацій. Доводи позивача, що окремі висловлювання журналістів під час спірних подій 20 квітня 2018 року на місці складання адміністративних матеріалів, ображають її як людину, порушують її честь та гідність, до уваги не беруться, оскільки предметом спору не є дії журналістів відповідача 20 квітня 2018 року на місці події, а спірні публікації, які були підготовлені та оприлюднені 21 квітня 2018 року. Суд ще раз підкреслює, що відповідно до вищенаведеної практики Європейського суду з прав людини, межі допустимої критики щодо позивача є ширшими, оскільки вона стосується власне особи, яка від імені Держави здійснює публічну владу на місцевому рівні, а не приватної особи. На відміну від останньої, перший неминуче і свідомо відкривається для прискіпливого аналізу кожного свого слова і вчинку як з боку журналістів, так і громадського загалу і, як наслідок, повинен виявляти до цього більше терпимості. Також суд зауважує, що позивач не надала суду висновків судової експертизи тексту в справах про захист честі, гідності й ділової репутації, яка встановлює чи містить текст негативну інформацію про особу, в якій формі (твердження, чи оцінного судження) подано інформацію, чи є підстави вважати, що судження виражено в брутальній, принизливій або непристойній формі. Підсумовуючи вищевикладене, оскільки спірні публікації носять критичний характер, містять особисті судження та переконання щодо особи позивача з боку автора (-ів) публікації, враховуючи, що межі допустимої крити щодо позивача, як особи, яка від імені Держави здійснює публічну владу на місцевому рівні, є значно ширшими, ніж для приватної особи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають до задоволення.

Outcome: dismissed