Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-10 00:00:00

19 травня 2017 року позивач звернулася до суду з позовною заявою, уточнивши позовні вимоги, просила визнати удаваним кредитний договір №0301/0708/71-127 від 01 липня 2008 року, укладений між Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» та [PERSON]. В обґрунтування позовних вимог позивач посилалась на те, що 01 липня 2008 року ВАТ «Сведбанк» та [PERSON] уклали кредитний договір № 0301/0708/71-127. 15 червня 2012 року між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа Банк» був укладений договір купівлі - продажу прав вимоги за кредитним договором. Згідно вказаного договору відбулося відступлення Прав вимоги за кредитним договором № 0301/0708/71-127 від 01.07.2008 року, який було укладено між ВАТ «Сведбанк» (правонаступник ПАТ «Сведбанк») та [PERSON] на користь ПАТ «Альфа - Банк». Відповідно до п.1.1 кредитного договору ВАТ «Сведбанк» зобов'язувався надати грошові кошти у вигляді кредиту у розмірі 70000 доларів США на строк з 01.07.2008 року по 20.02.2033 року на умовах, передбачених кредитним договором, а позичальник зобов'язувався повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом, виконати свої зобов'язання в повному обсязі. Відповідно до п.1.2 кредитного договору №0301/0708/71-127 від 01 липня 2008 року кредит надається банком у готівковій формі через касу банку або у безготівковій формі на підставі заяви позичальника з метою подальшої конвертації суми отриманого кредиту у національну валюту України та внесення коштів у національній валюті України на користь [PERSON] в оплату за договором купівлі - продажу, зазначеним у п. 1.4. договору. Відповідно до п. 1.4. кредитні кошти призначені для здійснення позичальником розрахунків за договором купівлі - продажу між позичальником та [PERSON] з метою придбання квартири [ADDRESS]. З метою забезпечення своєчасного і повного виконання зобов'язань позичальника по погашенню заборгованості за кредитом, сплаті процентів за користування кредитом, оплаті комісій, пені за несвоєчасну сплату процентів і несвоєчасного погашення заборгованості за користування кредитом, відшкодування збитків у зв'язку з порушенням умов договору та інших витрат банку, пов'язаних з одержанням виконання, вступає іпотека об'єкта нерухомості, що придбавається позичальником за договором купівлі - продажу. [PERSON] отримала кредитні кошти в національній валюті, а саме 339423 гривень, під час укладання кредитного договору № 0301/0708/71-127 відбулося грубе порушення та недостовірне повідомлення умов кредитного договору, передбачених п.2 ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», кредитний договір № 0301/0708/71-127 є удаваним щодо валюти видачі кредитних коштів, так як такою валютою зазначено долари США в сумі 70000 доларів США, насправді ж між сторонами укладено правочин по наданню кредиту в гривні в розмірі 339423 гривень, права позивача, як споживача порушені, у зв'язку з чим позивач змушена звернутися до суду. Відповідно до п.9 ч.1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України (в редакції від 15.12.2017 р.) справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги, викладені в уточненій позовній заяві підтримав в повному обсязі, посилаючись на обставини викладені в ній, просив позов задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача проти задоволення позовної заяви заперечував в повному обсязі, зауважив, що позивачем пропущено строк позовної давності звернення до суду з позовною заявою, а інші посилання позивача є незаконними і необґрунтованими. Вислухавши пояснення представника позивача, заперечення представника відповідача, вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, у зв'язку з наступним. В судовому засіданні встановлено, що 01 липня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» правонаступником якого є ПАТ "Сведбанк" та [PERSON] був укладений кредитний договір № 0301/0708/71-127, відповідно до умов якого [PERSON] отримала грошові кошти у розмірі 70000 доларів США з кінцевим терміном повернення - 20 лютого 2033 року, та взяла на себе зобов'язання щомісячного повернення кредитних коштів (арк.с.9-15). Відповідно до п. 1.1. Договору ВАТ "Сведбанк" зобов'язується надати грошові кошти у вигляді кредиту у розмірі 70000 доларів США на строк з 01.07.2008 року по 20.02.2033 року та на умовах, передбачених кредитним договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати свої зобов'язання в повному обсязі. Кредит надається банком у готівковій або безготівковій формі з метою внесення коштів у національній валюті на користь [PERSON]. Позичальник сплачує на користь банку проценти за користування кредитом у розмірі 9,5 % річних на весь строк фактичного користування кредитом, при невиконання позичальником умов договору процентна ставка - 11,5 %. Позичальник зобов'язується здійснювати погашення кредиту за позичковим рахунком [NUMBER], погашення процентів за рахунком № [NUMBER]. Також між сторонами укладено та підписано додаток № 1, додаток №2 до кредитного договору, а саме графік погашення кредиту та сплату відсотків. Відповідно до п.10.1 кредитного договору, укладаючи договір позичальник усвідомлює та підтверджує, що умови договору для нього зрозумілі, відповідають його інтересам, є зрозумілими та справедливими. Відповідно до п. 10.13 кредитного договору підписанням цього договору позичальник підтверджує, що перед укладанням кредитного договору банк надав йому в письмовій формі всю інформацію про умови кредитування. Також при укладенні договору йому була надана вся необхідна інформація, передбачена "Правилами надання банками інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту" в повному обсязі. Таким чином, позивач, підписавши кредитний договір №0301/0708/71-127 підтвердила, що була ознайомлена з усією необхідною інформацією перед укладанням кредитного договору. 01 липня 2008 року згідно заяви на видачу готівки № 01 ВАТ "Сведбанк" видало [PERSON] - 70000 доларів США, еквівалент у гривнях - 339423,00 гривень - кредит по договору №0301/0708/71-127 від 01.07.2008 року відповідно до заяви клієнта, поточний рахунок [NUMBER] - дебет та рахунок [NUMBER] - кредит, що підтверджується меморіальним ордером № 01 від 01.07.2008 року ВАТ "Сведбанк" (арк.с.16,33). 24 грудня 2008 року було укладено та підписано Додаткову угоду № 1 до кредитного договору. 26 січня 2008 року було укладено та підписано Додаткову угоду №2 до кредитного договору. 22 квітня 2009 року було укладено та підписано договір про внесення змін та доповнень № 3 до кредитного договору. 19 січня 2010 року було укладено та підписано Додаткову угоду № 4 до кредитного договору. Отже, ЗАТ "Сведбанк" правонаступником якого є ПАТ "Сведбанк" свої зобов'язання за кредитним договором виконав, надав позивачу 01 липня 2008 року кредит у сумі 70000 доларів США, що еквівалентно 339432 гривень. 25 травня 2012 року між ПАТ "Сведбанк" та ПАТ "Дельта Банк" був укладений договір купівлі - продажу прав вимоги, відповідно до якого ПАТ "Дельта Банк" придбав права вимоги за кредитними договорами. В додатку переліку договорів до зазначеного договору купівлі - продажу прав вимоги кредитний договір №0301/0708/71-127, який був укладений між ВАТ "Сведбанк" та [PERSON], на користь ПАТ "Альфа Банк". 15 червня 2012 року між ПАТ "Дельта Банк" та ПАТ "Альфа Банк" було укладено договір купівлі - продажу прав вимоги, відповідно до якого ПАТ "Альфа Банк" придбав права вимоги за кредитними договорами. Відповідно до Акту приймання - передачі кредитних файлів № 2 до вказаного договору купівлі - продажу ПАТ "Альфа Банк" було отримано кредитні файли, у тому числі на кредитний договір №0301/0708/71-127. На виконання умов кредитного договору №0301/0708/71-127 від 01.07.2008 року [PERSON] сплачено готівкою в касу банку: у 2008 році - 4294, 00 доларів США, кредит та проценти; у 2009 році сплачено 6605,00 доларів США, кредит та проценти; у 2010 році сплачено 8834,00 доларів США, кредит та проценти; за 2011 рік сплачено 106,17 доларів США, кредит та проценти; за 2012 рік сплачено 11789, 00 доларів США, кредит та проценти; за 2013 рік сплачено 10462, 00 доларів США, кредит та проценти; за 2014 рік сплачено 5030, 00 доларів США, кредит та проценти (арк.с.98-164). Відповідно до п.3.1. кредитного договору № 0301\\0708\\71-127 від 01 липня 2008 року позичальник зобов'язується здійснювати погашення кредиту за позичковим рахунком [NUMBER] та за процентами № [NUMBER]. У вказаному кредитному договорі не передбачено погашення заборгованості готівкою на рахунок [NUMBER] ВАТ «Сведбанк», з 18.01.2011 року на рахунок [NUMBER] ВАТ «Сведбанк», з 18.08.2011 на рахунок [NUMBER] ВАТ «Сведбанк» (арк.с.168-185). Таким чином, матеріалами справи підтверджено, що в період з 2008 року по 2014 рік позивач виконувала взяті на себе зобов'язання за кредитним договором на умовах та у валюті, визначеними у кредитному договорі. Згідно зі ст.99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Відповідно до ст.192 ЦК України гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ч.2 ст.533 ЦК України якщо в зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума що підлягає сплаті в гривнях за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інше визначення не встановлено договором або законом, або іншим нормативним актом. Грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків в Україні за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та умовах встановлених законом. У такому разі сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Відповідно до ч.1,3 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст.1056 ЦК України позичальник має право відмовитися від одержання кредиту частково або в повному обсязі, повідомивши про це кредитодавця до встановленого договором строку його надання, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" кошти це гроші у іноземній і національній валюті. Статті 47 та 49 цього Закону України "Про банки та банківську діяльність" визначають операції банків з розміщення, залучення коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції незалежно від виду валюти, яка використовується. Ці операції здійснюються на підставі банківської ліцензії. Банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (ст.ст.19, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність») банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5Декрету про валютне регулювання). Статтею 5 Декрету операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України (далі - НБУ). Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральної ліцензії) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 цього Декрету. В судовому засіданні встановлено, що у ВАТ «Сведбанк» на період укладення кредитного договору з [PERSON] була наявна банківська ліцензія Національного Банку України на використання іноземної валюти на території України № 38 від 31.10.1999 року, Дозвіл до неї за № 38-2 та Додаток до цього Дозволу за № 38-2, в яких чітко прописано право ВАТ «Сведбанк» на здійснення операцій з валютними цінностями, що також передбачає й надання валютних кредитів громадянам України (арк.с.199-206). Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. При цьому споживачем, права якого захищаються на підставі Закону України «Про захист прав споживачів», є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника (п.22 ч.1 ст. 1 Закону). Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Відповідно до п. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. За змістом ст.ст.11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Аналогічний правовий висновок міститься й у постанові Верховного Суду України № 6-1341цс15 від 02 грудня 2015 року, ухваленої за результатом розгляду заяви про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України, яка має враховуватися судами загальної юрисдикції при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин (ч. 2 ст. 214, ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочин - це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ч. 1 ст. 203ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч. 1,2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ст.509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст.ст.6,627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно ст.628 ЦК України, зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до положень ст.ст.1048-1052, 1054 ЦК України, істотними умовами виступають: мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, порядок зміни і припинення дії договору, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору. Відповідно до умов кредитного договору зазначено, що підписанням договору позичальник підтверджує, що перед укладенням кредитного договору банк надав йому в письмовій формі всю інформацію про умови кредитування. Також при укладенні кредитного договору позивачу була в повному обсязі надана інформація, передбачена Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 року № 168. Кредитний договір підписаний позивачем особисто, що представником позивача в судовому засіданні не оспорювалось. З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 01.07.2008 року між ВАТ «Сведбанк» та [PERSON] укладено іпотечний договір. На час укладення кредитного договору, іпотечного договору позивач була згодна з умовами кредитного договору та протягом восьми років його не оскаржувала. Позивач була вільною, як у виборі фінансових установ для отримання кредиту так і у виборі форми кредитування, у тому числі щодо валюти кредитування. Крім того, згідно договору, кредитні кошти були надані на придбання квартири за адресою: [ADDRESS], яку позивач купила. Після укладання кредитного договору між позивачем та ПАТ "Сведбанк" укладалися додаткові договори. Відповідно до ст.ст.215 - 235 ЦК України, особа, яка вважає, що її права, речові права порушені, має право звернутися до суду з вимогами про визнання правочину недійсним, вказавши конкретну підставу для визнання його недійсним. Відповідно до ч.ч.1,3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно з текстом укладеного сторонами кредитного договору такі умови договором передбачені. В договорі передбачені усі істотні умови договору: мета, сума і строк кредиту; умови і порядок його видачі та погашення; відсоткові ставки; порядок плати за кредит; порядок зміни та припинення дії договору; відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов цього Договору. При цьому, кредитний договір був укладений в належній письмовій формі та підписаний особисто сторонами. Оскільки судом встановлено, що позивачу перед укладенням договору була надана повна інформація щодо умов кредитування та сукупної вартості кредиту, суд приходить до висновку, що укладений кредитний договір відповідав вимогам закону на час його укладення. Так, договір укладений в письмовій формі, підписаний повноважними особами, містить всі суттєві умови передбачені законом для кредитних договорів, умови договору узгоджені сторонами. Доводи позивача про те, що вона отримала кредит у гривневому еквіваленті не впливають на вирішення питання про визнання кредитного договору удаваним, оскільки дане питання відноситься до виконання умов договору. Таким чином, при підписанні кредитного договору позивач ознайомилась та погодилася з його умовами, позивачу була надана повна інформація щодо умов кредитування та про сукупну вартість кредиту, що свідчить про повну обізнаність позивача з умовами кредитного договору. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України (в редакції 15.12.2017) обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи, або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину удаваним, позивач у силу ст. 12 ЦПК України (в редакції 15.12.2017) зобов'язаний довести правову та фактичну підстави удаваність правочину. Частиною 3 ст. 12, ст.81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст.110 ЦПК України, висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні. Висновок експерта №104е/17 від 07.11.2017 року, наявний в матеріалах справи лише підтверджує видачу кредиту готівкою з каси АТ «Сведбанк» у розмірі - 339423 грн., та в сукупності з іншими доказами, з урахуванням ст.89 ЦПК України, на підтвердження вимог позивача щодо визнання удаваним кредитного договору, судом не приймається до уваги. Отже, позивачем, не наведено жодної із зазначених вище підстав для задоволення позовних вимог, зазначених обставин позивач не довела, чим не виконала вимоги Закону. Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу. Тобто протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого цивільного права чи інтересу судом. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч.4 ст.267 ЦК України). Чинне цивільне законодавство передбачає два види позовної давності - загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України). Спеціальна позовна давність встановлена законом для окремих видів вимог. Нормою ч.3 ст.267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення. Тлумачення ч.3 ст.267 ЦК України, положення якої сформульовано із застосуванням слова «лише» (аналог «тільки», «виключно»), та відсутність будь-якого іншого нормативно-правового акта, який би встановлював інше правило застосування позовної давності, дає підстави для твердження про те, що із цього положення випливає безумовний висновок, відповідно до якого за відсутності заяви сторони у спорі позовна давність судом не застосовується. Тобто цією нормою встановлені суб'єктивні межі застосування позовної давності, зокрема передбачені випадки, до яких позовна давність не застосовується судом у зв'язку з відсутністю відповідної заяви сторони у спорі. Таким чином, позовна давність як загальна, так і спеціальна є диспозитивною, а не імперативною в застосуванні. Виходячи з основних засад цивільного права, які характеризуються загальним підходом до певної групи цивільних правовідносин, принципу рівності правового регулювання окремого виду правовідносин і аналізуючи норми розділу V ЦК України «Строки та терміни. Позовна давність» у їх сукупності, слід дійти висновку про поширення норми ч.3 ст.267 ЦК України як на загальну, так і спеціальну позовну давність. Отже, без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов'язана лише з наявністю про це заяви сторони. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що наведені у ст.ст.252-255 ЦК України. При цьому, початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи - ст.261 ЦК України, за змістом якої початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. У судовому засіданні встановлено, що оскаржуваний позивачем кредитний договір було укладено між нею та відповідачем 01 липня 2008 року. Таким чином, перебіг позовної давності розпочався 02 липня 2008 року, після укладання сторонами договору, саме з цього моменту у позивача виникло право звернення до суду за захистом свого права. Причини пропуску строку позовної давності представником позивача в судовому засіданні не зазначено. Позивач звернулась до суду з позовною заявою лише у травні 2017 року. Таким чином, виходячи з вище викладеного, на час звернення позивача до суду сплив строк позовної давності. Як вбачається з письмової заяви, представник відповідача просив застосувати наслідки спливу позовної давності Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові - ч.4 ст.267 ЦК України. Враховуючи вищезазначене, суд вважає за необхідне застосувати до спірних правовідносин строк позовної давності і у зв'язку з цим, відмови у задоволенні позовних вимог. Таким чином, позовні вимоги позивача про визнання удаваним кредитного договору №0301/0708/71-127 від 01 липня 2008 року, укладеного між Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» та [PERSON], задоволенню не підлягають. Відповідно до вимог ч.1 ст.141 ЦПК України, судові витрати компенсуються за рахунок держави. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed