Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, у якому вказав, що відповідно до наказу №135 від 01.08.2002 р. Державного Закладу «Луганський державний медичний університет», [PERSON] був зарахований на перший курс денного відділення медичного факультету за спеціальністю: «Лікувальна справа» Державного закладу «Луганський державний медичний університет», де навчався за державним замовленням. Відповідно до ст. 2 Указу президента України від 23.01,1996р. №77/9(3 «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів» Відповідач зобов'язаний після закінчення вищого навчального закладу освіти та одержання відповідної кваліфікації прибути на місце направлення і відпрацювати не менше трьох років. Згідно п.1.1, 1.2 наказу МОЗ України №291 від 19.09.1996 року «Про затвердження Положення про спеціалізацію(інтернатуру) випускників вищих медичних і фармацевтичних закладів освіти 3-4 рівня акредитації медичних факультетів університетів», спеціалізація (інтернатура) є обов'язковою формою післядипломної практичної підготовки випускників всіх факультетів медичних і фармацевтичних вищих навчальних закладів, після закінчення якої їм присвоюється кваліфікація лікаря спеціаліста певного фаху. Відповідно до наказу ГУОЗ ЛОДА № 6250-к від 20.06.11р. відповідач був відрахований з першого року навчання в інтернатурі. В ході проведення зустрічної перевірки, за результатами ревізії КРУ в Луганській області( Акт №04-21/006 від 25.05.2013р.) було встановлено, що відповідач був звільнений 01.04.2011 року з посади лікаря інтерна Сватівського районного територіального медичного об'єднання. На підставі п. 21 Наказу МОЗ України №367 «Про затвердження Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснюється за державним замовленням із студентами, прийнятими на навчання за держзамовленням» у разі, якщо випускник не прибув за направленням або відмовився приступити до роботи за призначенням з причин не зазначених у п.9 та 18 цього Порядку, чи його звільнено з ініціативи власника або уповноваженого ним органу за порушення трудової дисципліни або звільнено за власним бажанням протягом навчання в інтернатурі та трьох років після закінчення останньої, він зобов'язаний відшкодувати у встановленому порядку повну вартість, навчання до державного бюджету. Впродовж навчання відповідача по спеціальності за період з 2004-2010 рр. було витрачено на оплату праці працівників, нарахування на зарплату, оплату комунальних послуг та енергоносіїв, стипендію, загальну суму у розмірі 29553,00 грн., згідно розрахунку вартості навчання вітчизняного студента. Таким чином, відповідачем порушені вимоги Указу президента України від 23.01.1996р. №77/96 «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів», наказу МОЗ України: №291 від 19.09.1996 року «Про затвердження Положення про спеціалізацію(інтернатуру) випускників вищих медичних і фармацевтичних закладів освіти 3-4 рівня акредитації медичних факультетів університетів» та наказу Міністерства охорони здоров'я від 25.12.1998 р. №367 «Про затвердження Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснюється за державним замовленням із студентами, прийнятими на навчання за держзамовленням» а саме: був звільнений з місця проходження інтернатури та не відпрацював не менше трьох років за місцем направлення. Просив суд стягнути з відповідача на його користь витрати на навчання в сумі 29553,00 грн., а також судові витрати в сумі 295,53 грн. В судове засідання представник позивача не з'явився, до суду надав письмову заяву, у якій вказав, що заявлені позовні вимоги підтримує у повному обсязі, та просив справу розглянути за його відсутності. Відповідач у зал судового засідання не з'явився, про причини неявки суду не повідомив, про час, день, та місце слухання справи був повідомлений належним чином, заяв про розгляд справи за його відсутності до суду не надходило. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні було встановлено, що Наказом №135 від 01 серпня 2002 року Ректору Державного Закладу «Луганський державний медичний університет» Івченко В.К. - відповідач [PERSON] був зарахований на перший курс денного відділення медичного факультету за спеціальністю: «Лікувальна справа», де навчався за державним замовленням (ар.с.4). Крім того, як вбачається з Акту ревізії КРУ в Луганській області №04-21/006 від 25 травня 2013 року, відповідача було відрахований з першого року навчання в інтернатурі (ар.с.8). Відповідно до розрахунку заборгованості, впродовж навчання відповідача по спеціальності за період з 2004 по 2010 рік було витрачено на оплату праці працівників, нарахування на зарплату, оплату комунальних послуг та енергоносії, стипендію, загальну суму у розмірі 29553,00 грн., згідно розрахунку вартості навчання вітчизняного студента (ар.с.5-6). Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. На підтвердження своїх вимог позивач посилається на Наказ МОЗ України №367 «Про затвердження Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснюється за державним замовленням із студентами, прийнятими на навчання за держзамовленням» відповідно до якого, у разі, якщо випускник не прибув за направленням або відмовився приступити до роботи за призначенням з причин, не зазначених у п. 9 та 18 цього Порядку, чи його звільнено з ініціативи власника або уповноваженого ним органу за порушення трудової дисципліни або звільнено за власним бажанням протягом навчання в інтернатурі та трьох років після закінчення останньої, він зобов'язаний відшкодувати він зобов'язаний відшкодувати у встановленому порядку відповідно до державного або місцевого бюджетів вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати.. Частиною другою статті 52 Закону України "Про освіту" визначено, що випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов'язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до статті 52 Закону України "Про освіту", на виконання Указу Президента України від 23 січня 1996 року N 77 "Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів", в редакції Указу Президента України від 16 травня 1996 року N 342, та статті 197 Кодексу законів про працю України було розроблено Порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 22 серпня 1996 року N 992 (далі - Порядок). Пунктом 4 Порядку передбачено, що керівники вищих навчальних закладів після зарахування осіб на навчання за державним замовленням укладають з ними угоду за формою згідно з додатком N 1. Відповідно до пункту 8 Порядку випускники, які уклали угоду з вищим навчальним закладом після зарахування на навчання, повинні відпрацювати за місцем призначення не менше трьох років. У разі неприбуття молодого фахівця за направленням або відмови без поважної причини приступити до роботи за призначенням, звільнення його з ініціативи адміністрації за порушення трудової дисципліни, звільнення за власним бажанням протягом трьох років випускник зобов'язаний відшкодувати у встановленому порядку до державного бюджету вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати (пункт 14 Порядку). Однак, відповідно до п. 4 Порядку Міністерству фінансів разом з Міністерством освіти, Міністерством економіки, Міністерством юстиції та Національним банком до 1 січня 1997 року було доручено розробити і затвердити Порядок визначення та відшкодування випускниками вартості навчання у разі порушення ними умов угоди про працевлаштування. Проте, до теперішнього часу такий Порядок не прийнятий та не затверджений. Таким чином, механізм визначення та відшкодування випускниками вартості навчання у разі порушення ними угоди про працевлаштування відсутній. Розрахунок вартості навчання, зазначений позивачем, не може застосовуватися до спірних правовідносин. Крім того, зазначеними актами, які передбачають обов'язок випускника відшкодувати витрати на навчання, передбачається обов'язок відшкодувати у встановленому порядку вартість навчання до державного бюджету. Позивач безпідставно просить суд стягнути такі витрати на його користь. Відповідно до ст. 53 Конституції України та висновків Рішення Конституційного Суду України №5-рп/2004 від 04.03.2004 року державою гарантовано безоплатність вищої освіти у державних і комунальних навчальних закладах на конкурсній основі в межах обсягу підготовки фахівців для загальносуспільних потреб (державне замовлення). Оскільки відсутні законні підстави для задоволення позову, для стягнення судових витрат також відсутні законні підстави. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed