Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-30 00:00:00

Рівненський міський центр зайнятості звернувся до Костопільського районного суду Рівненської області з позовом до [PERSON] , третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору- Управління Міністерства внутрішніх справ України в Рівненській області в якому просить, посилаючись на Закон України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття", стягнути з відповідача 38070,74 грн., виплачених як допомога по безробіттю. Позовні вимоги мотивовані тим, що гр. [PERSON] був звільнений з УМВС України в Рівненській області у зв`язку із скороченням штату і йому з 31.05.2019 по 24.05.2020 виплачувалась допомога по безробіттю. Разом з тим, рішеннями Рівненського окружного адміністративного суду від 23.09.2019 року було визнано протиправним та скасовано наказ УМВС України в Рівненській області в частині звільнення [PERSON] та поновлено останнього на посаді з 21.10.2019 року. Позивач вважає, що фактично виплачена гр. [PERSON] допомога по безробіттю за період з 31.05.2019 по 24.05.2020 в розмірі 70465,24 грн підлягає відшкодуванню на підставі частини 4 статті 35 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття", як сума виплаченого забезпечення та вартість наданих соціальних послуг безробітному, у зв`язку з поновленням його на роботі за рішенням суду. Позивачем прийнято рішення про розподіл суми, належної до повернення, а саме сума допомоги по безробіттю отримана [PERSON] за період з 31.05.2019 по 20.10.2019 в розмірі 32394,50 грн утримується із роботодавця - Управління Міністерства внутрішніх справ України в Рівненській області, а починаючи з дня його поновлення на роботі (з 21.10.2019 року) по останній день виплати допомоги по безробіттю (24 травня 2020 року) в розмірі 38070,74 грн має бути стягнута з відповідача по справі, у зв`язку з тим, що сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг застрахованій особі внаслідок умисного невиконання нею своїх обов`язків та зловживання ними стягується з цієї особи відповідно до законодавства України з моменту виникнення обставин, що впливають на умови виплати їй забезпечення та надання соціальних послуг, тобто з 21.10.2019 року. Оскільки відповідач [PERSON] не повідомив про поновлення його на роботі, як про обставину, що впливає на умови перебування на обліку та виплати допомоги по безробіттю і далі перебував на обліку як безробітний та отримував допомогу, до закінчення терміну, на який вона була призначена (24.05.2020) та добровільно не повернув кошти, просили в судовому порядку стягнути з відповідача на їх користь кошти в розмірі 38070,74 грн за період з 21.10.2019 року по 24.05.2020 року. 16 жовтня 2020 року через канцелярію суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого останній позовні вимоги не визнає та просить суд відмовити в задоволенні позову повністю. Відповідач вважає, що відсутні правові підстави для стягнення з нього заявлених позивачем грошових коштів та судового збору, оскільки він не був фактично поновлений на роботі, був весь період безробітним та продовжував пошук роботи. Представник позивача Бурма І.П. в судовому засіданні підтримала позовні вимоги, з підстав зазначених у позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти позовних вимог Рівненського міського центру зайнятості та просив відмовити в їх задоволенні у зв`язку з їх безпідставністю та необгрунтованістю. Представник третьої особи на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Управління Міністерства внутрішніх справ України в Рівненській області В.Раєвська в судове засідання не з`явилася, подала до суду клопотання про розгляд справи без участі представника третьої особи. В поданих письмових поясненнях щодо позову Рівненського міського центру зайнятості позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити повністю та стягнути з відповідача [PERSON] кошти незаконно отриманої допомоги по безробіттю та судові витрати по справі. Суд, заслухавши пояснення представника позивача та відповідача, всебічно з`ясувавши обставини справи, дослідивши надані у справі докази у сукупності, дійшов до висновку, що заявлений позов не підлягає задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин справи та відповідних їм правовідносин. Судом встановлені наступні обставини та відповідні правовідносини. Так, 24 травня 2019 року до Рівненського міського центру зайнятості звернувся гр. [PERSON] за сприянням у працевлаштуванні, у зв`язку із звільненням із Управління МВС України в Рівненській області, відповідно до підпункту г пункту 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, у зв`язку з скороченням штату . Згідно із ст. 43 Закону України "Про зайнятість населення" гр. [PERSON] було надано статус безробітного та призначена допомога по безробіттю терміном до 360 календарних днів з 31.05.2019 року по 24.05.2020 року. За весь час перебування на обліку в Рівненському міському центрі зайнятості в статусі безробітного (за період з 31.05.2019р. по 24.05.2020р.) гр. [PERSON] отримав матеріальне забезпечення - допомогу по безробіттю, відповідно до Закону України "Про зайнятість населення" та Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" в сумі 70 465,24грн. Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 23 вересня 2019 року у справі №460/1190/19, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 13 січня 2020 року, визнано протиправним та скасовано наказ Управління Міністерства внутрішніх справ України в Рівненській області від 23.04.2019р. № 2 о/с в частині звільнення [PERSON] та поновлено його на посаді з 24.04.2019 року. Зобов`язано УМВС України в Рівненській області нарахувати та виплатити грошове забезпечення за час вимушеного прогулу. Як вбачається з матеріалів справи, на виконання рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 23 вересня 2019 року у справі №460/1190/19, УМВС України в Рівненській області 21.10.2019 року видало наказ за № 5 о/с про поновлення громадянина [PERSON] на посаді. Вирішуючи даний спір по суті, суд застосовує наступні норми права. Правові, фінансові та організаційні засади загальнообов`язкового державного соціального страхування на випадок безробіття визначені Законом України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття". Контроль за використанням коштів Фонду загальнообов`язкового державного страхування на випадок безробіття покладено на центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політнику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, який здійснює свої повноваження безпосередньо або через територіальні органи. Відповідно до п. 1 ст. 1 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття - система прав, обов`язків і гарантій, яка передбачає матеріальне забезпечення на випадок безробіття з незалежних від застрахованих осіб обставин та надання соціальних послуг за рахунок коштів Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття. Пунктом 8 статті 1 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" передбачено, що страховий випадок - це подія, через яку: застраховані особи втратили заробітну плату (грошове забезпечення) або інші передбачені законодавством України доходи внаслідок втрати роботи з незалежних від них обставин та зареєстровані в установленому порядку як безробітні, готові та здатні приступити до підходящої роботи і дійсно шукають роботу; застраховані особи опинилися в стані часткового безробіття. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 45 Закону України "Про зайнятість населення" реєстрація безробітного в територіальному органі центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, припиняється у разі поновлення на роботі за рішенням суду, що набрало законної сили. Пунктом 2 частини 1 статті 31 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" визначено, що виплата допомоги по безробіттю припиняється у разі поновлення безробітного на роботі за рішенням суду. Згідно із ч. 1 ст. 34 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" визначено, що Фонд має право, зокрема, стягувати з роботодавця суму страхових коштів та вартість соціальних послуг, наданих безробітному в разі поновлення його на роботі за рішенням суду, а також незаконно виплачені безробітному суми матеріального забезпечення в разі неповідомлення роботодавцем Фонду про прийняття його на роботу. Згідно частини 4 ст. 35 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття", з роботодавця утримується, зокрема, сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному у разі поновлення його на роботі за рішенням суду. Отже, положеннями статей 34, 35 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" встановлено право Фонду стягувати з роботодавця суму страхових коштів і вартість соціальних послуг, наданих безробітному в разі поновлення його на роботі за рішенням суду та обов`язок роботодавця відшкодувати суму виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному у разі поновлення його на роботі за рішенням суду. Аналогічна позиція щодо стягнення виплаченої допомоги по безробіттю з роботодавця міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 06.06.2018 у справі №902/291/17. Покликання позивача на ч.3 ст.36 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття", яка передбачає, що сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг застрахованій особі внаслідок умисного невиконання нею своїх обов`язків та зловживання ними стягується з цієї особи відповідно до законодавства України з моменту виникнення обставин, що впливають на умови виплати їй забезпечення та надання соціальних послуг. Суд не погоджується з таким твердження, оскільки позивачем не надано суду доказів умисного невиконання [PERSON] своїх обов`язків та зловживання ними, а отже безпідставними є доводи позивача щодо необхідності стягнення зазначених коштів, як зайво виплачених, безпосередньо з безробітного. Розглядаючи доводи заперечень відповідача на позовні вимоги суд доходить наступних висновків. Питання, пов`язане з фактом поновлення на роботі, вирішується відповідно до рішення суду: видається наказ про поновлення працівника на роботі та вносяться зміни до трудової книжки працівника відповідно до пункту 2.10 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення від 29.07.93 N 58, зокрема, визнається недійсним запис, зроблений відповідно до наказу, визнаного судом незаконним. Належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків. Виконання рішення вважається закінченим із моменту фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків на підставі відповідного акта органу, який раніше прийняв незаконне рішення про звільнення працівника. Аналогічна позиція міститься в постанові Верховного Суду від 17.06.2020 року у справі №521/1892/18. Судом на підставі оцінки доказів встановлено, що відсутні докази направлення [PERSON] копії наказу УМВС України в Рівненській області від 21.10.2019 року за № 5 о/с про поновлення його на посаді, а саме рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення відповідачу. Крім того, судом встановлено, що рішення суду про поновлення [PERSON] на посаді не було виконано з наступних підстав. Так відповідно до ч.2 ст.65 Закону України "Про виконавче провадження"- рішення вважається виконаним боржником з дня видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі та внесення відповідного запису до трудової книжки стягувача, після чого виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження. Як слідує з постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 09 грудня 2020 року у справі №460/5756/20 постанову про закінчення виконавчого провадження від 26.06.2020 року у виконавчому провадженні №61385327 по примусовому виконанню виконавчого листа №5 від 21.02.2020 року у справі №460/1190/19 визнано протиправною та скасовано. Тобто рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 23 вересня 2019 року у справі №460/1190/19 про поновлення відповідача [PERSON] на посаді, яке було залишено без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 13 січня 2020 року, фактично не виконано, а відповідач не був фактично допущений до роботи, тобто не відбулося фактичного поновлення відповідача на посаді. Встановлені обставини суд не може розцінювати як умисне невиконання відповідачем [PERSON] своїх обов`язків та зловживання ними . Доказів на підтвердження протилежних обставин суд не надано. За результатами з`ясування обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були дослідженні судом, і з наданням оцінки всім аргументам учасників справи у їх сукупності, суд дійшов висновку про безпідставність позову, що є підставою для відмови в його задоволенні. Враховуючи, що в задоволенні позову відмовлено, витрати зі сплати судового збору залишаються за позивачем. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed