Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-03 00:00:00

ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» звернулось із позовом до [PERSON] посилаючись на те, що 07 лютого 2008 року між сторонами укладено кредитний договір № 014/2061/82/97123 згідно якому позичальник отримав кредит в сумі 30000 доларів США із строком погашення до 07 лютого 2018 року. Договором передбачено сплату процентів в розмірі 14 % річних та повернення коштів щомісячними платежами , згідно графіку. Внаслідок порушення позичальником своїх зобов'язань станом на 28 квітня 2015 року утворилась заборгованість зі сплати процентів в сумі 2509,94 дол. США, пеня за прострочення строку виплати кредиту та процентів в сумі 3847,08 дол. США та поточна заборгованість в сумі 17054,79 дол. США, що загалом складає 23411,81 дол. США ( в еквіваленті за курсом НБУ станом на дату розрахунку 536096,85грн.) Саме цю суму просить стягнути з відповідача. Не погоджуючись із заявленими вимогами відповідач подав письмові заперечення в яких вказав, що заявлені вимоги висунуто з порушенням положень статей 3,842,92 Конституції України, статей 11-12,18 Закону України «Про захист прав споживачів» та положень Міжнародних договорів, ратифікованих Україною (а.с. 60). Крім того, [PERSON] зазначено, що банк не мав права видавати кредитні кошти в іноземній валюті. Відповідач з посиланням на вказані норми Закону просив у позові відмовити. До початку розгляду справи по суті позивачем пред'явлено зустрічний позов (а.с.63) в якому посилаючись на ті ж норми Закону, що й в запереченнях просив визнати кредитний договір № 014/2061/82/97123, договір іпотеки недійсними й зобов'язати нотаріуса виключити запис про іпотеку з відповідного реєстру. У підготовчій частині судового засідання за клопотанням представника відповідача залишено без розгляду вимоги про визнання недійсним договору іпотеки та зобов'язання нотаріуса вчинити певні дії. У судовому засіданні представники позивача й відповідача наполягали на задоволені позовних вимог сторін, яких вони представляли. Суд заслухавши пояснення сторін, дослідивши надані ними докази в обґрунтування своїх позицій та спростування позиції іншої сторони , розглянувши справу в межах заявлених вимог дійшов до висновку про відмову у задоволенні позову банку й задовольняє зустрічний позов з таких підстав. Суд встановив, що між сторонами виник спір щодо укладання й виконання кредитного договору в іноземній валюті. Вказані правовідносини регулюються положеннями статей 41, 42, 99 Конституції України, статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 04.XI.1950), главами 52, 53, 71 Цивільного кодексу України (далі - ЦК), законами України: від 7 грудня 2000 року № 2121-III "Про банки і банківську діяльність"; від 12 травня 1991 року № 1023-XII"Про захист прав споживачів"; Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" (далі - Декрет №15-93 ) та іншими нормативно-правовими актами, у тому числі виданими Національним банком України у межах своїх повноважень, визначених Законом України від 20 травня 1999 року № 679-XIV "Про Національний банк України". Крім того, суд у відповідності до ст. 360-7 ЦПК України керується правовими позиціями, викладеними у постановах Верховного Суду України. Суд встановив такі факти. 07 лютого 2008 року між сторонами укладено кредитний договір № 014/2061/82/97123 згідно якому позичальник (Нестеров) отримав кредит в сумі 30000 доларів США із строком погашення до 07 лютого 2018 року. Договором передбачено сплату процентів в розмірі 14 % річних та повернення коштів щомісячними платежами , згідно графіку. Внаслідок порушення позичальником своїх зобов'язань станом на 28 квітня 2015 року, згідно розрахунку, наданого банком у [PERSON] утворилась заборгованість зі сплати процентів в сумі 2509,94 дол. США, пеня за прострочення строку виплати кредиту та процентів в сумі 3847,08 дол. США та поточна заборгованість в сумі 17054,79 дол. США, що загалом складає 23411,81 дол. США ( в еквіваленті за курсом НБУ станом на дату розрахунку 536096,85грн.) Суд надає правову оцінку й відкидає доводи [PERSON] щодо визнання договору недійсним з тих підстав, що банк не мав права видавати кредитні кошти в іноземній валюті, оскільки не мав індивідуальної ліцензії на надання та одержання резидентами кредитів в іноземній валюті. Статтею 99 Конституції встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон держави не встановлює обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до ст. 192 ЦК іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, проте водночас обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю, є Декрет № 15-93. Статтею 1054 ЦК передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 2 Закону № 2121-ІІІ кошти є грошима в національній або іноземній валюті чи їх еквівалентом. У статтях 47 та 49 цього Закону визначені операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Ці операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу. Відповідно до ст. 5 Декрету № 15-93 операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі генеральної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 цього ж Декрету. З огляду на це уповноважені банки на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті. Щодо вимог підпункту «в» п. 4 ст. 5 Декрету № 15-93, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання та одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то на сьогодні у законодавстві не визначено меж термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті. Відповідно до п. 1.5 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу (затверджено постановою правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 р. № 483; зареєстровано в Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 р. за № 1429/10028), використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк України видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл здійснювати операції з валютними цінностями). Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування індивідуального ліцензування щодо зазначених операцій, єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами ст. 5 Декрету № 15-93 є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому порядку. Тому при розгляді спорів про визнання недійсними договорів про надання кредиту в іноземній валюті судам слід враховувати, що у випадку наявності у банку відповідної генеральної ліцензії та письмового дозволу Національного банку України здійснення кредитних операцій у валюті не суперечить вимогам чинного законодавства України. Банком надано суду докази наявності на дату видачу кредиту банківської ліцензії (а.с.32) й письмового дозволу НБУ на здійснення кредитних операцій в іноземній валюті (а.с.34). Судом вважаються безпідставними й доводи позивача щодо підстав для розірвання кредитного договору посилання на зростання курсу іноземної валюти, оскільки саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для розірвання кредитного договору на підставі статті 652 ЦК (Постанова пленуму ВССУ Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин від 30 березня 2012 року №5) Суд вважає доведеними факти порушення вимог законодавства України при укладанні договору кредитування , тому на підставі статей 203 ч. 1 , 215 ЦК України задовольняє зустрічний позов й визнає спірний договір недійсним. Вказаний висновок ґрунтується на аналізі наступних норм права. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч. 1 ст. 203 ЦК). Порядок укладання кредитного договору, на час виникнення спірних правовідносин було регламентовано статтями 1048 - 1052, 1054 - 1055 Цивільного Кодексу України й статями 11, 18 - 19 Закону України "Про захист прав споживачів" в редакції Закону від 12.05.1991 № 1023-XII. Згідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі (ч. 1 ст. 1055 ЦК). Додаткові вимоги щодо форми та змісту кредитного договору містяться у положеннях Закону № 1023-XII. Пленум ВССУ в пункті 16 своєї Постанови « Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року №5 роз'яснив , що суди повинні з'ясувати виконання банками чи іншими фінансовими установами положення статей 11, 18, 21 Закону України "Про захист прав споживачів", а також пункту 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року № 541/13808 (щодо договорів, укладених після набрання постановою чинності), де передбачено обов'язок банків у разі надання кредиту в іноземній валюті під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за цим договором несе споживач. Конституційний Суд України у своєму Рішення від 10 листопада 2011 року у справі №15-рп/2011 (про захист прав споживачів кредитних послуг) розтлумачив, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" від 12 травня 1991 року N 1023-XII ( 1023-12 ) з наступними змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Таким чином, дотримання положень як ЦК України так й положень Закону N 1023-XII , а рівно Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту для дійсності договору є обов'язковими. Під час розгляду справи судом проаналізовано положення кредитного договору № 014/2061/82/97123 й встановлено, що вони не містять попередження споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за цим договором несе споживач. Оскільки судом кредитний договір 014/2061/82/97123 визнано недійсним, що має наслідком його недійсність з моменту укладання (ст.236 ЦК) й він не створює правових наслідків (ч.1 ст. 216 ЦК) не підлягають задоволенню позовні вимоги банку про стягнення з [PERSON] коштів за недійсним правочином. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує згідно до статті 88 ЦПК України й стягує судовий збір з банку на користь держави, оскільки [PERSON] при пред'явлені зустрічного позову цей збір сплачений не був. Судовий збір сплачений банком при зверненні в суд розподілу між сторонами не підлягає, оскільки банку у задоволенні позову відмовлено.

Outcome: approved