Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-28 00:00:00

І. Обставини справи: Заявник [PERSON] звернувся до суду із зазначеною заявою, в якій просить суд встановити юридичний факт його травмування при виконанні обов`язку військової служби 16.01.2015 року поблизу населеного пункту Старогнатівка Бойківського району Донецької області України внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України. В обґрунтування заявлених вимог покликається на те, що на підставі Указу Президента України "Про часткову мобілізацію" №607 він був призваний та проходив військову службу у військовій частині [NUMBER] на посаді командира самохідних гармат 152мм. Крім цього, з 25.08.2014р. по 16.01.2015р. безпосередньо брав участь в бойових діях, забезпеченні їх проведення і захисті незалежності суверенітету та територіальної цілісності в районі/районах проведення бойових ді1й на території Донецької та Луганської областей. Зазначає, що у кінці лютого - на початку березня 2014 року, як загальновідомо, перекинуті з Російської Федерації війська без розпізнавальних знаків окупували Кримський півострів. З цього моменту фактично розпочалася військова агресія Російської Федерації проти України. Факти збройної (військової) агресії Російської Федерації відносно України, окупації частини території України є загальновідомими, а тому не підлягають доказуванню згідно з приписами ч. 3 ст. 82 ЦПК України. Вказує, що він був залучений та брав безпосередню участь в бойових діях на території Донецької та Луганської областей, забезпеченні їх проведення і захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі/районах проведення бойових дій. Станом на 16.01.2015р. його підрозділ військової частини [NUMBER] був дислокований поблизу населеного пункту Старогнатівка Бойківського району Донецької області, який згідно інформації Інформаційно-аналітичного центру Ради національної безпеки і оборони України щодо ситуації на Сході України станом на 19.01.2015р. є місцем сутичок Збройних Сил України з незаконним збройними формуваннями. Стверджує,\~що 16.01.2015р.\~близько 17.30\~год.\~він (заявник)\~після відпрацювання\~стрільб разом\~з іншими\~військовослужбовцями \~проводили зміну\~бойової позиції\~в межах\~3\~механізованого батальйону\~військової частини\~ польова\~пошта [NUMBER] .\~Внаслідок цього\~бойова машина\~потрапила до\~рову,\~накренившись наперед,\~в результаті\~чого він\~отримав травму\~ закритий\~перелом правого\~стегна зі\~зміщенням уламків.\~На позиції\~йому була\~надана перша\~медична допомога\~та евакуйовано\~до МП.КП\~в/ч\~ [NUMBER] ,\~в подальшому\~евакуйовано до\~61\~ВМГ.\~Проходив лікування\~в ВМКЦ\~Південного регіону\~з 18.01.2015р.\~по 03.02.2015р.,\~з 09.06.2015р.\~по 15.06.2015р.\~та з\~12.01.2016р.\~по 18.0.2016р.;\~далі у\~в/ч\~ [NUMBER] \~-\~з 21.08.2015р.\~по 27.08.2015р.,\~з 23.02.2016р.\~по 03.03.2016р.;\~у ЦВКС\~«Хмільник» з\~28.08.2015р.\~по 17.09.2015р.\~В подальшому,\~на підставі\~наказу командира\~військової частини\~-\~польова пошта [NUMBER] (по стройовій частині) від 21.03.2016 року №83 його звільнено у запас за станом здоров`я, виключено із списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення. Стверджує, що саме в результаті збройної агресії та воєнного конфлікту, який був розпочатий Російською Федерацією проти України він отримав поранення 16.01.2015 року поблизу н.п. Старогнатівка Бойківського району Донецької області. Проте, свідоцтво про хворобу №15, як і інші документи, що відповідно до законодавства встановлюють причинний зв`язок травм (поранень, контузій, каліцтв) не визначають причинно-наслідкового зв`язку цих травм із збройною агресією Російської Федерації проти України, що необхідно йому (заявнику) для набуття ним статусу жертви міжнародного збройного конфлікту. Крім того, заявник вважає, що внаслідок саме військової агресії Російської Федерації на території Донецької області України було порушено його право на життя і здоров`я, передбачене статтею 27 Конституції України, ст.2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року. Вказує, що встановлення юридичного факту його (заявника) травмування при виконанні обов`язку військової служби 16.01.2015р. на території Донецької області в районі населеного пункту Старогнатівка Бойківського району Донецької області України, яке сталося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, буде породжувати юридичні наслідки, а саме набуття статусу жертви міжнародного збройного конфлікту, як особи, яка перебувала під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, яка ратифікована Україною 03.07.1954р., що обумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених цією Конвенцією, іншими нормами національного та міжнародного права. Вважає, що встановлення факту того, що він отримав травмування саме внаслідок військової агресії Російської Федерації - можливе лише у судовому порядку, оскільки іншого порядку встановити такий факт чинним законодавством України не передбачено, у зв`язку із чим змушений звернутися до суду. ІІ. Позиція учасників справи: В судове засідання заявник [PERSON] не з`явився, проте подав до суду клопотання про розгляд справи у його (заявника) відсутності, в якому також зазначає, що вимоги, викладені у заяві підтримує в повному обсязі. Представник заінтересованої особи Міністерства соціальної політики України у судове засідання не з`явився, проте подав до суду клопотання, в якому просить суд розглянути справу у відсутності представника Мінсоцполітики. Представники заінтересованих осіб - Міністерства оборони України, Міністерства у справах ветеранів України судове засідання не з`явилися і не повідомили про причини своєї неявки, а також від них не надходило клопотання про відкладення розгляду справи чи розгляду справи за їх відсутності, хоча такі були своєчасно і належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи. Представник заінтересованої особи Російської Федерації в судове засідання не з`явився і не повідомив про причини своєї неявки, а також від нього не надходило клопотання про відкладення розгляду справи чи розгляду справи за його відсутності, хоча такий був своєчасно і належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи через Посольство Російської Федерації в Україні, а тому суд вважає за можливе розглянути дану справу у його відсутності. ІІІ. Процесуальні дії у справі: Ухвалою судді від 07.10.2019р. відкрито провадження у даній справі та постановлено розгляд справи проводити в порядку окремого провадження. Ухвалою суду від 12.11.2019р. залучено Міністерство оборони України в якості заінтересованої особи до участі у цивільній справі. Ухвалою суду від 25.02.2020р. залучено Міністерство у справах ветеранів України (Міністерство у справах ветеранів, тимчасово окупованих територій та внутрішньо переміщених осіб України) в якості заінтересованої особи до участі у цивільній справі. Оскільки в судове засідання не з`явилися всі учасники справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, не здійснюється. Дослідивши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що заяву слід задовольнити з наступних підстав. ІV. Обставини справи, встановлені судом: Судом встановлено, що заявник [PERSON] , [INFO] , на підставі Указу Президента України "Про часткову мобілізацію" №607/2014 був призваний та проходив військову службу у лавах Збройних Сил України з серпня 2014року, що підтверджується копією військового квитка серії [NUMBER] та копією довідки Мостиського районного військового комісаріату від 19.06.2018року №19. Крім того, в період з 25.08.2014 року по 16.01.2015 року [PERSON] безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі/районах проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей. Станом на 16.01.2015року підрозділ військової частини [NUMBER] був дислокований поблизу населеного пункту Старогнатівка Бойківського району Донецької області, який згідно інформації Інформаційно-аналітичного центру Ради національної безпеки і оборони України щодо ситуації на Сході України станом на 19.01.2015р. був місцем сутичок Збройних Сил України з незаконним збройними формуваннями. Так, 16.01.2015 року близько 17:30 год. солдат за призовом [PERSON] разом з іншими військовослужбовцями, перебуваючи поблизу населеного пункту Старогнатівка на позиціях в темну пору доби після відпрацювання стрільб, проводили зміну бойової позиції в межах 3 механізованого батальйону військової частини польова пошта [NUMBER] , внаслідок чого бойова машина потрапила до рову, накренившись наперед. Внаслідок зазначеної події, [PERSON] отримав травму: закритий перелом шийки правого стегна зі зміщенням уламків. На позиції надана перша медична допомога. Наведені обставини були встановлені в ході розслідування, проведеного згідно з наказом командира військової частини польова пошта [NUMBER] від 16.03.2015року №1942. Із наявних у справі копій медичних документів також відомо, що заявнику [PERSON] перша медична допомога була надана у Волновахській ЦРЛ, звідки такий евакуйований у в/ч [NUMBER] , де перебував з 16.01.2015р. по 17.01.2015р., з 17.01.015р. перебував у ВМКЦ Південного регіону, де 20.01.2015р. йому виконана операція. У ВМКЦ Південного регіону перебував з 18.01.2015р. по 03.02.2015р., з 09.06.2015р. по 15.06.2015р. та з 12.01.2016р. по 18.01.2016р.; у в/ч [NUMBER] - з 21.08.2015р. по 27.08.2015р., з 23.02.2016р. по 03.03.2016р.; у ЦВКС «Хмільник» з 28.08.2015р. по 17.09.2015р.; у ВМКЦ Південного регіону з 12.01.2016р. по 18.01.2016р.; у в/ч [NUMBER] з 23.02.2016р. по березень 2016р. Згідно Свідоцтва про хворобу №115, складеного 03.03.2016 року за результатами проведеного огляду заявника [PERSON] військово-лікарською комісією військової частини [NUMBER] , затвердженого 17.03.2016р. Військово-лікарською комісією Центрального регіону: - Діагноз та постанова ВЛК про причинний зв`язок захворювання, поранення, контузії, каліцтва - хибний суглоб шийки правої стегнової кістки після її закритого трансцервікального перелому (16.01.2015р.) з наявністю металоконструкції та відносним вкороченням правої нижньої кінцівки на 2 см, больовим синдромом при помірному порушенні функцій. Післятравматична (16.01.2015) невропатія правого сідничного нерва у вигляді гіпостезії правої гомілки та правої стопи з помірним порушенням функцій. Травма ТАК\~пов`язана із\~захистом Батьківщини (п.12 Свідоцтва); - [PERSON] визнаний непридатним до військової служби в мирний час, обмежено придатним у воєнний час (п.13 Свідоцтва). Згідно Довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12ААА №807356 заявник [PERSON] визнаний інвалідом ІІ групи, причина інвалідності «травма, пов`язана із захистом Батьківщини». На підставі наказу командира військової частини - польова пошта [NUMBER] (по стройовій частині) від 21.03.2016 року №83 солдата [PERSON] , який знаходиться у розпорядженні командира військової частини польової пошти [NUMBER] , звільненого наказом командира військової частини [NUMBER] по особовому складу від 10.03.2016р.№55-РС у запас за пунктом «б» (за станом здоров`я, на підставі висновку військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби у мирний час та обмежену придатність у військовий час), відповідно до положень ст.26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" в результаті отриманої травми було виключено із списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення з 21.03.2016року. Із матеріалів справи також відомо, що заявник [PERSON] є ветераном війни - учасником бойових дій. Заявник просить суд встановити юридичний факт отримання ним травмування при виконанні обов`язку військової служби 16.01.2015 року в районі населеного пункту Старогнатівка Бойківського району Донецької області, яке сталося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, стверджуючи, що від встановлення цього факту залежить набуття ним статусу жертви міжнародного збройного конфлікту, як особи, яка перебувала під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, яка ратифікована Україною 03.07.1954, що обумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених цією Конвенцією, іншими нормами національного та міжнародного права. Вищевказані обставини підтверджуються наявними у справі письмовими доказами, а саме: копією військового квитка серії [NUMBER] ; копією довідки Мостиського районного військового комісаріату від 19.06.2018року №1242; копією довідки про безпосередню участь особи в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України від 30.03.2016року №979; копією довідки про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва) від 03.02.2015р. №203, виданої військовою частиною польова пошта [NUMBER] ; копією свідоцтва про хворобу №115 від 03.03.2016року та копією продовження свідоцтва про хворобу; копією довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12ААА №807356; копією витягу з наказу командира військової частини - польова пошта [NUMBER] (по стройовій частині) від 21.03.2016 року №83; копією посвідчення серії [NUMBER] ; копією посвідчення ветерана війни-учасника бойових дій, виданого заявнику [PERSON] ; іншими матеріалами справи. Суд надавши оцінку всім в сукупності та кожному окремо доказам та аргументам заявника, приходить до наступного висновку. V. Застосоване судом законодавство: Згідно з частиною першою статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Згідно п.5 ч.2 ст.293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Крім того, відповідно до ч.2 ст.315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Зі змісту зазначених норм права, а також роз`яснень, наданих судам у пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» випливає, що в порядку окремого провадження суд розглядає справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений або знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; із заяви про встановлення факту не вбачається спору про право; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Отже, у судовому порядку встановлюються тільки такі факти, які мають юридичні наслідки і від встановлення яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав заявника і в судовому порядку можливе лише тоді, коли діючим законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення. При зверненні до суду із заявою про встановлення юридичного факту важливе значення має мета його встановлення, оскільки саме вона дає можливість зробити висновок, чи дійсно цей факт є юридичним і чи тягне він правові наслідки. Заявник звернувся до суду у порядку окремого провадження з метою встановлення факту, що має юридичне значення, у порядку, передбаченому статтею 315 ЦПК України. Метою встановлення такого факту є визначення його статусу як особи, яка перебуває під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях (далі - Конвенція), яка набрала чинності 21 жовтня 1950 року, ратифікована Президією Верховної Ради Української РСР від 03 липня 1954 року, тобто отримати статус жертви міжнародного збройного конфлікту та з подальшим отримання допомоги від гуманітарних організацій. Отже, від встановлення такого факту залежить виникнення та реалізація особистих та майнових прав саме заявника. При цьому, відповідний юридичний факт є індивідуальним, оскільки породжує правові наслідки лише для заявника. Статтею 2 Конвенції передбачено, що крім положень, які виконуються в мирний час, ця Конвенція застосовується в усіх випадках оголошеної війни чи будь-якого іншого збройного конфлікту, що може виникнути між двома чи більше Високими Договірними Сторонами, навіть якщо одна з них не визнає стану війни. В усіх випадках оголошеної війни чи будь-якого іншого збройного конфлікту, що може виникнути між двома чи більше Високими Договірними Сторонами, навіть якщо одна з них не визнає стану війни. Конвенція також застосовується в усіх випадках часткової або повної окупації території держави однієї з Високих Договірних Сторін, навіть якщо цій окупації не чиниться жодний збройний опір. Хоча одна з держав, які перебувають у конвенції може не бути учасницею цієї Конвенції, держави, які є її учасницями, залишаються зобов`язаними нею у своїх взаємовідносинах. Крім того, вони зобов`язані Конвенцією стосовно зазначеної держави, якщо остання приймає та застосовує її положення. Статтею 4 Конвенції передбачено, що нейтральні держави за аналогією застосовують положення цієї Конвенції щодо поранених і хворих, а також медичного та духовного персоналу збройних сил конфлікту, прийнятих або інтернованих на території їхніх держав, а також знайдених померлих. Положеннями статті 13 Конвенції передбачено, що вона застосовується до поранених і хворих, які належать, зокрема, до категорії та особового складу збройних сил сторони конфлікту, а також членів ополчення або добровольчих загонів, які є частиною цих збройних сил. Відповідно до положень ст.3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Приписами ст. 27 Конституції України встановлено, що кожна людина має невід`ємне право на життя. Ніхто не може бути свавільно позбавлений життя. Обов`язок держави - захищати життя людини. Кожен має право захищати своє життя і здоров`я, життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань. Згідно частин 1, 2, 3 статті 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України. Забезпечення державної безпеки і захист державного кордону України покладаються на відповідні військові формування та правоохоронні органи держави, організація і порядок діяльності яких визначаються законом. Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей (ч. 4 ст. 17 Конституції України). Згідно з пунктом 9 частини першої статті 85 Конституції України до повноважень Верховної Ради України належить, зокрема, оголошення за поданням Президента України стану війни і укладення миру, схвалення рішення Президента України про використання Збройних Сил України та інших військових формувань у разі збройної агресії проти України. Президент України як глава держави, гарант державного суверенітету, територіальної цілісності України за своїм конституційно-правовим статусом забезпечує державну незалежність, національну безпеку держави; є Верховним Головнокомандувачем Збройних Сил України; призначає на посади та звільняє з посад вище командування Збройних Сил України, інших військових формувань; здійснює керівництво у сферах національної безпеки та оборони держави; очолює Раду національної безпеки і оборони України (пункти 1, 17, 18 частини першої статті 106 Конституції України). Відповідно до пунктів 19 та 20 частини першої статті 106 Основного Закону України Президент України вносить до Верховної Ради України подання про оголошення стану війни та у разі збройної агресії проти України приймає рішення про використання Збройних Сил України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань, приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України. Наведені вище положення Конституції України знайшли свій розвиток у нормах Закону України «Про оборону України» та Закону України «Про правовий режим воєнного стану». У статті 1 Закону України «Про оборону України» наведено визначення збройної агресії - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; блокада портів, узбережжя або повітряного простору, порушення комунікацій України збройними силами іншої держави або групи держав; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України; засилання іншою державою або від її імені озброєних груп регулярних або нерегулярних сил, що вчиняють акти застосування збройної сили проти України, які мають настільки серйозний характер, що це рівнозначно переліченим в абзацах п`ятому - сьомому цієї статті діям, у тому числі значна участь третьої держави у таких діях; дії іншої держави (держав), яка дозволяє, щоб її територія, яку вона надала в розпорядження третьої держави, використовувалася цією третьою державою (державами) для вчинення дій, зазначених в абзацах п`ятому - восьмому цієї статті; застосування підрозділів збройних сил іншої держави або групи держав, які перебувають на території України відповідно до укладених з Україною міжнародних договорів, проти третьої держави або групи держав, інше порушення умов, передбачених такими договорами, або продовження перебування цих підрозділів на території України після припинення дії зазначених договорів. Відповідно до статті 4 Закону України «Про оборону України» у разі збройної агресії проти України або загрози нападу на Україну Президент України приймає рішення про загальну або часткову мобілізацію, введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях, застосування Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, подає його Верховній Раді України на схвалення чи затвердження, а також вносить до Верховної Ради України подання про оголошення стану війни. Органи державної влади та органи військового управління, не чекаючи оголошення стану війни, вживають заходів для відсічі агресії. На підставі відповідного рішення Президента України Збройні Сили України разом з іншими військовими формуваннями розпочинають воєнні дії. З моменту оголошення стану війни чи фактичного початку воєнних дій настає воєнний час, який закінчується у день і час припинення стану війни. Згідно зі статтею 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень. З урахуванням наведених норм слід дійти висновку, що встановлення факту збройної агресії Російської Федерації проти України має безпосередній зв`язок та випливає із компетенції конституційних, політичних органів (суб`єктів) - Верховної Ради України та Президента України, які наділені дискреційними повноваженнями у відповідних сферах. Підтвердженням такої позиції є прийняття парламентом України та Президентом України низки актів, якими фактично встановлено факт збройної агресії Російської Федерації проти України. Так, 15 квітня 2014 року Верховна Рада України, діючи як представницький орган Українського народу, який є єдиним джерелом влади в Україні та має виключне право визначати і змінювати конституційний лад України, прийняла Закон України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території» (далі - Закон №1207-VII) згідно якого встановила, що тимчасово окупована територія України (далі - тимчасово окупована територія) є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України і встановила, що датою початку тимчасової окупації є 20 лютого 2014 року (ст. 1 Закону зі змінами та доповненнями). Відповідно до ст.2 вказаного Закону, цей Закон визначає статус території України, тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії Російської Федерації, встановлює особливий правовий режим на цій території, визначає особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах цього режиму, додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб. Цим законом дано визначення «тимчасово окупована територія» - це сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій; внутрішні морські води і територіальне море України навколо Кримського півострова, територія виключної (морської) економічної зони України вздовж узбережжя Кримського півострова та прилеглого до узбережжя континентального шельфу України, на які поширюється юрисдикція органів державної влади України відповідно до норм міжнародного права, Конституції та законів України; повітряний простір над територіями, зазначеними у пунктах 1 і 2 цієї частини. Встановлено правовий режим цієї території та визначено способи захисту прав і свобод людини і громадянина на тимчасово окупованій території Україна і зазначено, що Україна вживає всіх необхідних заходів щодо гарантування прав і свобод людини і громадянина, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, усім громадянам України, які проживають на тимчасово окупованій території (ч. 1 ст. 5 Закону № 1207-VII). 14 серпня 2014 року Верховна Рада України, виходячи з положень Конституції України, Декларації про державний суверенітет України та загальновизнаних міжнародних норм і правил, констатуючи, що пріоритетами національних інтересів України є, зокрема, гарантування конституційних прав і свобод людини і громадянина, захист державного суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності державних кордонів, недопущення втручання у внутрішні справи України, розвиток рівноправних взаємовигідних відносин з іншими державами світу в інтересах України, заявляючи, що пряме або опосередковане втручання у внутрішні і зовнішні справи України під будь-яким приводом є неприпустимим, усвідомлюючи потребу невідкладного та ефективного реагування на наявні і потенційні загрози національним інтересам і національній безпеці України, включаючи ворожі дії, збройний напад інших держав чи недержавних утворень, завдання шкоди життю та здоров`ю населення, захоплення заручників, експропріацію власності держави, фізичних та юридичних осіб, завдання майнових втрат та створення перешкод для сталого економічного розвитку, повноцінного здійснення громадянами України належних їм прав і свобод, прийняла Закон «Про санкції» (далі - Закон № 1644-VII). У цілісній сукупності усі наведені в хронологічній послідовності нормативно-правові акти відтворюють обставини, що відбувались на частині території України - Автономної Республіки Крим та вказують на військову агресію Російської Федерації по відношенню до України, наслідком якої стала повна окупація та подальша незаконна анексія території Автономної Республіки Крим, яка засуджена міжнародними інстанціями. 27 квітня 2015 року Верховна Рада України своєю постановою затвердила Звернення Верховної Ради України до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської асамблеї Ради Європи, Парламентської асамблеї НАТО, Парламентської асамблеї ОБСЄ, Парламентської асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором, в якому зазначено наступне: Україна залишається об`єктом воєнної агресії з боку Російської Федерації, яку вона здійснює, серед іншого, і через підтримку та забезпечення масштабних терористичних атак (абзац 1 Звернення); Верховна Рада України визнає Російську Федерацію державою-агресором та закликає міжнародних партнерів України визнати Російську Федерацію державою-агресором, що всебічно підтримує тероризм та блокує діяльність Ради Безпеки ООН, чим ставить під загрозу міжнародний мир і безпеку, а так звані «ДНР» і «ЛНР» визнати терористичними організаціями (абзаци 6 та 8 Звернення); міжнародне співтовариство закликано визнати факт агресії проти України, окупації її території і посилити вимоги щодо повернення до міжнародно визнаних кордонів України, запобігши створенню небезпечного прецеденту у вигляді грубого порушення світового порядку та системи безпеки, що склалися після Другої світової війни (абзац 12 Звернення). Крім того, Верховна Рада України Постановою від 21.04.2015 року схвалила текст Заяви Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків», у абзаці 1 пункту 1 якої констатовано, що збройна агресія Російської Федерації проти України розпочалася 20 лютого 2014 року. У вказаній Заяві також зазначено, що і фактично, і юридично збройна агресія Російської Федерації проти України триватиме до повного відведення з території України всіх підрозділів Збройних Сил Російської Федерації, включно з підтримуваними нею найманцями, та повного відновлення територіальної цілісності України; крім того, наведено численні факти порушень Російською Федерацією своїх міжнародних зобов`язань, посягань на територіальну цілісність України, на які, в тому числі посилається і заявник в обґрунтування необхідності встановлення відповідного юридичного факту судом. 24 вересня 2015 року Президент України своїм Указом №555 ввів у дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 02 вересня 2015 року «Про нову редакцію Воєнної доктрини України» та затвердив Воєнну доктрину України, у пунктах 3, 9, 11, 16, 17, 28-30, 36, 42, 49, 65 якої визнано та зафіксовано факт збройної агресії Російської Федерації проти України. Частиною четвертою статті 2 Закону України від 18 січня 2018 року «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» визначено, що відповідальність за матеріальну чи нематеріальну шкоду, завдану Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації, покладається на Російську Федерацію відповідно до принципів і норм міжнародного права. Згідно з ч. 3 ст. 82 ЦПК України обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Таким чином, обставини, які свідчать про факт збройної агресії Російської Федерації проти України є загальновідомим фактом, що його закріплено державою на законодавчому рівні і тому, на підставі ч. 3 ст. 82 ЦПК України, не потребують доказування. Слід зазначити, що незважаючи на те, що одну із заінтересованих осіб у цій справі визначено іноземну державу, правило про застосування щодо неї судового імунітету, передбачене ч.1 ст.79 Закону України «Про міжнародне приватне право» від 23.06.2005 року, не порушено, з огляду на наступне. По-перше, зазначена норма визначає імунітет від пред`явлення позову до іноземної держави та залучення її до участі у справі як третьої особи. Однак, у цьому випадку Російська Федерація бере участь як заінтересована особа у справі окремого провадження, а не виступає із вимогами як сторона чи третя особа у справі позовного провадження. По-друге, підставою подання громадянами України заяви про встановлення відповідного факту є тимчасова окупація Російською Федерацією частини території України. Як зазначено в абз. 15 преамбули Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях», дії Російської Федерації на території окремих районів Донецької та Луганської областей, Автономної Республіки Крим та міста Севастополя грубо порушують принципи та норми міжнародного права. У ч. 4 ст. 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» наведено випадки, коли Україна може застосувати реторсію - правомірні обмежувальні заходи у відповідь на аналогічні заходи іншої держави. Так, якщо в порушення норм міжнародного права Україні, її майну або представникам в іноземній державі не забезпечується такий же судовий імунітет, який згідно з ч. 1 та ч. 2 цієї статті забезпечується іноземним державам, їх майну та представникам в Україні, Кабінетом Міністрів України може бути вжито до цієї держави, її майна відповідних заходів, дозволених міжнародним правом, якщо тільки заходів дипломатичного характеру недостатньо для врегулювання наслідків зазначеного порушення норм міжнародного права. На необхідності врахування цих приписів закону наголошується у п.19 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19.12.2014 року № 13 «Про застосування судами міжнародних договорів України при здійсненні правосуддя». Необхідною передумовою справедливого судового розгляду, дотримання принципів змагальності і процесуальної рівноправності сторін є належне повідомлення про судовий процес осіб, які беруть участь у справі. Судом вчасно надсилались на адресу Посольства Російської Федерації в Україні відповідні листи. Однак, представник Російської Федерації у судових засіданнях участі не брав, жодних заяв, у тому числі щодо невизнання юрисдикції українських судів на вирішення цієї справи, не заявляв. Така ж правова позиція щодо застосування тих самих норм права у подібних правовідносинах сформульована Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в іншому судовому рішенні, постановленому за результатами перегляду цивільної справи № 363/2981/16-ц. Суд також враховує правову позицію Верховного Суду у аналогічних справах, викладену у постановах від 06 червня 2018 року по справі №428/13977/16-ц (провадження № 61-3831 св 18), від 21 березня 2018 року по справі №417/3852/17 (провадження № 61-4150св18), від 18.07.2018року по справі №285/3000/17-ц, від 23.01.2019року по справі №127/16029/18 та ін. VI. Висновки суду: З огляду на вказане вище, оцінюючи повно, всебічно докази по справі у їх сукупності, зважаючи на положення чинного процесуального законодавства України, зокрема ч.2 ст. 315 ЦПК України, а також враховуючи, що обставини, які свідчать про факт збройної агресії Росії проти України є загальновідомим фактом, який закріплено державою на законодавчому рівні, а також те, що заявнику встановлення даного факту необхідно для отримання статусу жертви міжнародного збройного конфлікту, як особи, яка перебувала під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, яка ратифікована Україною 03.07.1954р., що обумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених цією Конвенцією, іншими нормами національного та міжнародного права, суд приходить до висновку про необхідність встановлення юридичного факту травмування заявника внаслідок збройної агресії РФ проти України, а відтак подана заява є підставною та такою, що підлягає до задоволення.

Outcome: approved