Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-22 00:00:00

Позивач в позовній заяві вказує, що на підставі наказу ПТУ-21 м. Калинівка Вінницької області №120кс-06 від 05.11.2015 року він був прийнятий на роботу та призначений на посаду майстра виробничого навчання водінню, на 1,5 ставки посадового окладу. В зв'язку з призовом на військову службу військовозобов'язаних згідно Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу», та Указу Президента України від 21 липня 2014 року № 607 "Про часткову мобілізацію", 26.02.2016 року з ним було укладено контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію. З вказаного часу наказом начальника Житомирського військового інституту імені [PERSON] від 26.02.2016 року № 8-рс був призначений на посаду курсанта навчального взводу навчальної роти 190 навчального центру. В телефонному режимі він попередив директора ПТУ-21 [PERSON] , який повідомляв йому про необхідність офіційної заяви від нього з поясненням причин неявки на роботі. За взаємною домовленістю свою заяву та копію контракту він передав через свою дружину [PERSON] 13.04.2016 року по закінченню навчання для подальшого проходження військової служби був направлений у розпорядження військового комісара Оратівського РВК Вінницької області, про що він повідомив директора ПТУ-21 [PERSON] Однак, у відповідь йому було повідомлено про те, що у зв'язку з прийняттям його на військову службу за контрактом, видано наказ № 27кс-06 від 01.03.2016 року про його звільнення за п. 3 ст. 36 КЗпП України з 01.03.2016 року, копію якого разом із трудовою книжкою інспектор по кадрах передала його дружині [PERSON] Вважає, що дані дії відповідача щодо його звільнення з роботи є незаконним, просить визнати поважними причини пропущення строку звернення до суду ,оскільки з письмовим наказом про його звільнення з роботи ознайомився лише по закінченню навчання, просить поновити його на раніше займаній посаді та стягнути середній заробіток з дня звільнення до дня поновлення на роботі. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини, викладенні у позовній заяві, оскільки його звільнення є незаконним, таким що не відповідає вимогам чинного законодавства, а також остаточно уточнив свої вимоги і просить поновити його на раніше займаній посаді , стягнути з ПТУ - 21 середній заробіток не з дня звільнення з роботи , а починаючи з 1 травня 2016 року, оскільки відповідачем за березень та квітень місяці 2016 року йому уже було виплачено середній заробіток в звязку з призовом на службу. Представник відповідача за угодою, адвокат [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечує, мотивуючи тим, що гарантії, зазначені у ч. 3 ст. 119 КЗпП України, стосуються лише громадян призваних на військову службу до закінчення особливого періоду або під час мобілізації, а позивача не призивали , він добровільно уклав контракт про проходження військової служби , коли мобілізація скінчилася. Суд, вислухавши пояснення позивача та представника відповідача , дослідивши письмові матеріали справи, вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтями 213, 214 ЦПК України передбачено, що рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню. Правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються нормами трудового законодавства, а саме Кодексом законів про працю України. В пункті 18 постанови Пленуму Верховного Суду України N 9 від 6 листопада 1992 року "Про практику розгляду судами трудових спорів" (далі Постанова № 9 від 06.11.1992 року) розяснено, що при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. Судом встановлено, що позивач [PERSON] наказом директора ПТУ-21 м. Калинівка Вінницької області №120кс-06 від 05.11.2015 року був прийнятий на роботу та призначений на посаду майстра виробничого навчання водінню . (а.с. 8 ) Наказом директора ПТУ-21 м. Калинівка № 27кс-06 від 01.03.2016 року [PERSON] звільнено за п. 3 ст. 36 КЗпП України з 01.03.2016 року у зв'язку з призовом на військову службу. (а.с. 7 ) Відповідно п. 3 ч.1 ст. 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника-фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну( невійськову службу ) , крім випадків, коли за працівником зберігається місце роботи, посада відповідно до ч.3, 4 ст. 119 цього Кодексу. 26.02.2016 року Міністерство Оборони України в особі : т.в. обовязки начальника Житомирського військового інституту імені [PERSON] полковника [PERSON] з позивачем укладено контракт про проходження військової служби у Зборойних Силах України на посаді рядового складу, відповідно до якого [PERSON] взяв на себе зобовязання проходити військову службу в Збройних силах України протягом строку контракту - до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію. (а.с. 13-14 ) В цей же день, згідно витягу із наказу начальника Житомирського військового інституту імені [PERSON]( по стройовій частині ) від 26.02.2016 року № 56 позивач був призначений наказом начальника Житомирського військового інституту імені [PERSON] ( по особовому складу ) від 26.02.2016 року № 8-рс на посаду курсанта навчального взводу навчальної роти 190 навчального центру і його було зараховано до списків особового складу навчального центру (а.с. 9 ) Згідно витягу з наказу першого заступника міністра оборони України ( по особовому складу ) від 12.04.2016 року № 21-РС після підготовки в навчальному центрі позивача , солдата [PERSON] / згідно припису / було призначено відповідальним виконавцем Оратівського РВК Вінницької області , де він і проходить військову службу по даний час. (а.с. 11 ) Відповідно до ч. 3 ст. 119 КЗпП України ( в редакції станом 24.12. 2015 року) за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України « Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». З диспозиції даної статті вбачається, що за працівниками прийнятими на військову службу за контрактом на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким чином, суд вважає, що позивач був прийнятий на військову службу за контрактом на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, а тому він не підлягає звільненню, а увільняється від роботи (звільняються від виконання посадових обовязків) відповідно до статті 119 КЗпП України. При цьому за ним зберігається місце роботи, посада і середній заробіток. Водночас, суд враховує, що відповідно до ч. 2 ст. 39 Закону України "Про військовий обовязок і військову службу" громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України. Пунктом 2 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» від 20 травня 2014 року № 1275 -VII поширено дію частин другої і третьої статті 39 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу», частини третьої статті 2 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» та частини третьої статті 119 КЗпП України в редакції цього Закону на громадян України, які були призвані на військову службу . Таким чином, працівники, які були звільнені з роботи на підставі п. 3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України у зв'язку із призовом на військову службу під час мобілізації, на особливий період, мають бути поновлені роботодавцем на роботі у зв'язку із набуттям чинності Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» від 20 травня 2014 року № 1275-VII. Відповідно до статті 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України Захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обовязком громадян України. Громадяни України чоловічої статі, придатні до проходження військової служби за станом здоровя і віком, а жіночої статі також за відповідною фаховою підготовкою, повинні виконувати військовий обовязок згідно із законодавством. Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей. Статтею 40 Закону України «Про військовий обовязок і військову службу» встановлено, що гарантії правового і соціального захисту громадян України, які виконують конституційний обовязок щодо захисту Вітчизни, забезпечуються відповідно до законів України «Про Збройні Сили України», «;Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», «;Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у звязку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей» та іншими законами. Призов військовозобов'язаних та резервістів на військову службу у зв'язку з мобілізацією та звільнення з військової служби у зв'язку з демобілізацією проводяться в порядку, визначеному V Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (ст. 39 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу»). Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо забезпечення проведення мобілізації» (вступив в дію з 01.04.2014) внесені зміни до Законів України «Про військовий обовязок і військову службу», «;Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», «;Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Відповідно до статті 2 Закону України «Про військовий обовязок і військову службу» окремим видом служби є військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період. Виконання військового обовязку і особливий період здійснюється з особливостями, визначеними цим законом та іншими нормативно-правовими актами. Законом України "Про оборону" визначено поняття особливого періоду - це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Скасування особливого періоду здійснюється окремим Указом Президента України « Про демобілізацію « після стабілізації обстановки . З огляду на зазначене , суд вважає, що вимоги позивача ґрунтуються на законі і підлягають до задоволення в повному обсязі. Відповідно до довідки №149 від 22.06.2016 року, наданого відповідачем ( а.с. 28 ) розмір середньої заробітної плати позивача складає 4 342,20 грн , одноденний заробіток складає 197,36 грн ( 4342,20: 22 день/ кількість робочих днів /, тому підлягає стягненню з Професійно-технічного училища № 21. м. Калинівка на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу з 1.05.2016 року по 23. 06 .2016 року в сумі 7 499, 96 ( сім тисяч чотириста девяносто девять гривень ) 96 коп. Строк звернення позивача до суду з позовом підлягає поновленню, оскільки він пропущений з поважних причин, так як з письмовим наказом про його звільнення з роботи ознайомився лише по закінченню навчання в Житомирському військовому інституту імені [PERSON], а саме 13.04.2016 року, після чого в місячний строк звернувся до суду. \~\~\~\~

Outcome: approved