Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-20 00:00:00

У червні 2019 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , у якому, враховуючи заяву про збільшення позовних вимог (а. с. 2-4, 42-46), просила: - розірвати шлюб між нею і [PERSON] , зареєстрований 14 липня 2001 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Броварського міського управління юстиції Київської області, актовий запис № 249, та відновити їй дошлюбне прізвище " [PERSON] "; - у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за нею і відповідачем [PERSON] , за кожним із них, право власності на Ѕ частку квартири [ADDRESS] та Ѕ частку земельної ділянки площею 0,1200 га, кадастровий номер 3221281200:08:005:0301, що розташована за адресою: Київська область, Броварський район, Великодимерська селищна рада, цільове призначення: для ведення індивідуального садівництва; - вселити її разом із двома дітьми: дочкою [PERSON] , [INFO] , та сином [PERSON] , [INFO] , у квартиру [ADDRESS] ; - встановити порядок користування трикімнатною квартирою [ADDRESS] , виділивши у користування їй з двома дітьми житлові кімнати площею 15,0 м2 і 13,2 м2, відповідачу [PERSON] - житлову кімнату площею 19,3 м2, всі інші приміщення цієї квартири залишити в загальному користуванні. В обґрунтування позову зазначала, що 14 липня 2001 року вона, [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON] ), і [PERSON] уклали шлюб, який зареєстрований Відділом реєстрації актів громадянського стану Броварського міського управління юстиції Київської області, актовий запис № 249. Від цього шлюбу вони мають двох дітей: дочку [PERSON] , [INFO] , та сина [PERSON] , [INFO] , які проживають із нею. Протягом останніх трьох років сімейні відносини між нею і відповідачем поступово погіршувались, що призвело до фактичного припинення сторонами подружніх відносин та ведення ними спільного господарства. За відсутності взаєморозуміння подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу є неможливим, тому їхній шлюб підлягає розірванню, після чого вона бажає відновити своє дошлюбне прізвище " [PERSON] ". Також зазначала, що у період шлюбу за договором про пайову участь у будівництві квартири [ADDRESS] від 26 вересня 2002 року сторонами придбана дана квартира, вартість якої повністю сплачена ними у період шлюбу. Право власності на вказану квартиру зареєстровано за відповідачем. Ця квартира, набута сторонами за час шлюбу, тому згідно із ст. ст. 60, 70 СК України вона є спільним сумісним майном подружжя та належить сторонам у рівних частках. Крім того, зазначала, що розпорядженням Броварської районної державної адміністрації Київської області від 23 травня 2011 року за № 807 відповідачу [PERSON] у приватну власність була передана земельна ділянка площею 0,1200 га, цільове призначення: для ведення садівництва, розташована за адресою: Київська область, Броварський район, Великодимерська селищна рада, кадастровий номер 3221281200:08:005:0301. Дана земельна ділянка теж є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так як відповідно до вимог ч. 5 ст. 61 СК України у редакції, чинній на час набуття [PERSON] права власності на цю земельну ділянку, вважалося, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації. Таким чином, зазначені вище квартира та земельна ділянка є спільним сумісним майном подружжя, тому підлягають поділу між ними в рівних частках шляхом визнання за кожним із них права власності на Ѕ частку цього спірного нерухомого майна. Також вказувала, що у придбаній за час шлюбу квартирі [ADDRESS] , співвласником якої вона являється, зареєстровані сторони і двоє їхніх дітей, проте відповідач перешкоджає у користуванні їй із дітьми цією квартирою, тому вона змушена заявити вимоги про вселення її разом із двома дітьми в дану квартиру та встановлення конкретного порядку користування цією квартирою. Враховуючи, що зазначена трикімнатна квартира, загальною площею 90,7 м2, житловою площею 47,5 м2, має три окремі житлові кімнати площею 15,0 м2, 13,2 м2 та 19,3 м2, вважає доцільним виділення їй із дочкою та сином двох житлових кімнат площею 15,0 м2 і 13,2 м2, відповідачу [PERSON] - житлової кімнати площею 19,3 м2. Всі інші приміщення квартири: кухню, ванну, туалет, три коридора та дві лоджії залишити в їхньому загальному користуванні. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] у судовому засіданні позов підтримали, просили суд задовольнити позовні вимоги повністю. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов визнав, проти задоволення позовних вимог не заперечував, про що надав суду заяву про визнання ним позову в повному обсязі. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 49 ЦПК України відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу. Згідно із ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. З`ясувавши думку сторін, роз`яснивши сторонам наслідки визнання позову відповідачем, дослідивши матеріали справи, враховуючи, що визнання відповідачем позову закону не суперечить, прав, свобод чи інтересів інших осіб не порушує, суд вважає можливим ухвалити рішення про задоволення позову з наступних підстав. 14 липня 2001 року [PERSON] і [PERSON] уклали шлюб, який зареєстрований Відділом реєстрації актів громадянського стану Броварського міського управління юстиції Київської області, актовий запис № 249. Від цього шлюбу вони мають двох дітей: дочку [PERSON] , [INFO] , і сина [PERSON] , [INFO] , які проживають разом із матір`ю. Відповідно до ч. 6 ст. 7 СК України жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. За змістом положень ч. 1 ст. 51 Конституції України, ч. 1 ст. 21, ч. 1 ст. 24 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. У ч. 3 ст. 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Згідно із ч. 2 ст. 104, ч. 3 ст. 105, ч. 1 ст. 110 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. З`ясувавши фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховуючи, що сторони подружніх відносин не підтримують, проживають окремо, спільного господарства не ведуть, суд дійшов висновку, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] підлягає розірванню, оскільки подальше спільне життя подружжя і збереження їхнього шлюбу є неможливим та суперечить інтересам сторін. За змістом ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Клопотання позивача [PERSON] про відновлення їй дошлюбного прізвища " [PERSON] " ґрунтується на вимогах закону, тому теж підлягає задоволенню. Суд встановив, що у період перебування в шлюбі за договором № 209 від 26 вересня 2002 року про пайову участь у будівництві житлового будинку [ADDRESS] сторонами набуто у власність у цьому будинку трикімнатну квартиру за № [NUMBER] , загальною площею 90,7 м2, житловою площею 47,5 м2, право приватної власності на яку зареєстровано за відповідачем [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 21 липня 2004 року, виданим виконавчим комітетом Броварської міської ради Київської області. Із технічного паспорта на зазначену вище квартиру вбачається, що вона складається із трьох житлових кімнат площею 15,0 м2, 13,2 м2 і 19,3 м2, кухні площею 13,8 м2, ванної кімнати площею 4,0 м2, вбиральні площею 1,8 м2, трьох коридорів площею 4,5 м2, 6,8 м2 і 5,4 м2 та двох лоджій площею 4,6 м2 і 2.3 м2. Крім того, у період шлюбу на підставі розпорядження Броварської районної державної адміністрації Київської області від 23 травня 2011 року за № 807 відповідач [PERSON] набув у приватну власність земельну ділянку площею 0,1200 га, цільове призначення: для ведення садівництва, розташовану за адресою: Київська область, Броварський район, Великодимерська селищна рада, кадастровий номер 3221281200:08:005:0301, про що свідчить державний акт на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] , виданий 29 липня 2011 року. У ч. 1 ст. 60, ч. 1 ст. 61 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно із положеннями ч. 5 ст. 61 СК України у редакції, чинній у період з 08 лютого 2011 року по 13 червня 2012 року, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації. Відповідно до ч. 1 ст. 69, ч. 1 ст. 70 СК України, ч. 2 ст. 372 ЦК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Враховуючи факт набуття сторонами спірного нерухомого майна за час шлюбу, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] про визнання за нею права власності на Ѕ частку майна подружжя (квартири та земельної ділянки) теж є обґрунтованими та підлягають задоволенню. За змістом ч. ч. 1, 4 ст. 41 Конституції України, ч. 1 ст. 321 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно із ч. 1 ст. 316, ч. 1 ст. 317, ч. 1 ст. 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. У ст. 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. За змістом ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Належна сторонам у справі на праві спільної власності трикімнатна квартира [ADDRESS] , житловою площею 47,5 м2, складається з трьох окремих житлових кімнат площею 15,0 м2, 13,2 м2 і 19,3 м2, кожному із двох співвласників у даній квартирі належить по 23,75 м2 житлової площі. Кімнат такої площі ця квартира не містить. Враховуючи, що сторони мають двох дітей: дочку [PERSON] , [INFO] , та сина [PERSON] , [INFO] , яким належить право користування спірною квартирою, погодження сторонами порядку користування даною квартирою, суд дійшов висновку, що позивачу [PERSON] разом із двома дітьми сторін необхідно виділити у користування дві житлові кімнати площею 15,0 м2 і 13,2 м2, а відповідачу [PERSON] - житлову кімнату площею 19,3 м2. Всі інші приміщення цієї квартири необхідно залишити в загальному користуванні сторін та їхніх дітей. Також суд вважає необхідним задовольнити позовні вимоги [PERSON] про вселення її разом із двома дітьми в належну сторонам на праві спільної власності зазначену квартиру. При подачі до суду зазначеного вище позову позивачем [PERSON] сплачено судовий збір у загальному розмірі 11680 грн. 82 коп., що підтверджується двома квитанціями № 301 від 12 червня 2019 року та № 0.0.1521015446.1 від 13 листопада 2019 року на суму 768 грн. 40 коп. та 10912 грн. 42 коп., відповідно. Згідно із ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Враховуючи наведене, визнання відповідачем [PERSON] до початку розгляду цієї справи по суті позову [PERSON] , суд вважає, що позивачу з державного бюджету підлягає поверненню 50 відсотків судового збору, сплаченого нею при подачі до суду позову, у розмірі 5840 грн. 41 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved