Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-15 00:00:00

Позивач товариство з обмеженою відповідальністю «Тернопільхлібпром» звернулось в суд із позовом до [PERSON] про визнання частково недійсним з моменту вчинення (частково недійсною) договору про переведення боргу (мирову угоду у справі №607/5536/13-ц визнану Тернопільським міськрайонним судом 03.04.2013 року) укладену між [PERSON], Дочірнім підприємством Торгова фірма "Тернопільхліб" ВАТ "Тернопільхліб", Товариством з обмеженою відповідальністю "Тернопільхлібпром" в ході виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа №2-6019/2010 виданого Тернопільським міськрайонним судом 01 липня 2010р., в частині встановленого засобу забезпечення належного виконання зобов'язання для ТОВ «Тернопільхлібпром», визнавши недійсним п.2.4. цього договору. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 26 березня 2013р, між [PERSON], Дочірнім підприємством ТФ "Тернопільхліб" ВАТ "Тернопільхліб", ТОВ "Тернопільхлібпром" в ході виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа №2-6019/2010 виданого Тернопільським міськрайонним судом 01.07.2010 р. про стягнення з Дочірнього підприємства Торгова фірма "Тернопільхліб" ВАТ "Тернопільхліб" на користь відповідача 207910,43 грн. за договором позики та 2699,10 грн. судових витрат. 27 березня 2013 р. сторони звернулися до державного виконавця із заявою про закінчення виконавчого провадження у зв'язку із укладенням мирової угоди. Вказана мирова угода була визнана Тернопільським міськрайонним судом 3 квітня 2013р., про що було винесено відповідну ухвалу у справі №607/5536/13-ц. Умови мирової угоди ТОВ "Тернопільхлібпром" повністю остаточно виконав 27 січня 2014р. (сумарно сплачено 188902,10 грн.) незважаючи на скрутне матеріальне становище. Затримки у встановленому у Договорі графіку погашення заборгованості перед відповідачем були пов'язані із скрутним фінансовим становищем ТОВ "Тернопільхлібпром", а саме перманентною збитковістю його господарської діяльності протягом періоду добровільного виконання підприємством умов цього Договору. Пункт 2.4. Мирової угоди містить умову про те, що у випадку порушення строків оплати, більше ніж на 2 (два) календарних дня, встановлених п.2.1. цього Договору ТОВ "Тернопільхлібпром" сплачує відповідачу (кредитору, стягувачу) пеню у розмірі 2% від суми простроченого платежу, за кожен день прострочення. На підставі чого, 30.05.2014 р. [PERSON] пред'явив позов про стягнення з ТОВ "Тернопільхлібпром" уже зазначеної пені за порушення строків виконання умов угоди на суму 90 736,90 грн. У випадку задоволення даного позову позивач вважає, що буде порушена безпосередньо майнова сфера ТОВ "Тернопільхлібпром", що поставить ТОВ "Тернопільхлібпром" в особливо скрутне матеріальне становище і зважаючи на триваючу перманентну збитковість господарської діяльності, будуть створені значні перешкоди у здійсненні соціально значимої господарської діяльності в майбутньому. Із посиланням на статті 215, 610, 547, 549 Цивільного кодексу України, судову практику Верховного суду України, Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, позивач вважає, що слід визнати частково недійсним з моменту вчинення п.2.4. мирової угоди у справі №607/5536/13-ц визнаної Тернопільським міськрайонним судом 03.04.2013 року в частині встановленого засобу забезпечення належного виконання зобов'язання для ТОВ «Тернопільхлібпром». В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги з підстав наведених у позовній заяві та наданих суду усних поясненнях. Представник відповідача в судовому засіданні заперечив щодо задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що між [PERSON], ТОВ «Тернопільхлібпром» та ДП ТФ «Тсрнопільторгхліб» ВАТ «Тернопільхліб» укладено мирову угоду на підставі ст. 372 ЦПК України, яка 03 квітня 2013 року була затверджена ухвалою Тернопільського міськрайонного суду. За своєю природою мирова угода істотно відрізняється від інших угод тим, що її в будь-якому випадку затверджує суд. Це означає, що суд своєю ухвалою підтверджує законність такої угоди, укладеної на будь-якій стадії цивільного процесу, в тому числі і на стадії виконання рішення. Виходячи з цього, вважає, що визнати саму угоду недійсною не можна, не заперечивши проти висновку суду про її законність. Враховуючи те, що мирова угода, затверджена судом, визнанню недійсною в порядку позовного провадження не підлягає, апеляційному оскарженню підлягає лише ухвала суду про затвердження мирової угоди, яка позивачем не оскаржувалась, просить закрити провадження по даній справі на підставі п.1 ч.1 ст.205 ЦПК України, у зв'язку з тим, що вказана справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Дослідивши матеріали цивільної справи, судом встановлено наступне. Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду від 03.04.2013 року в справі №607/5536/13-ц затверджено мирову угоду укладену 26.03.2013 року між [PERSON] та ДП торгова фірма «Тернопільторгхліб» ВАТ «Тернопільхліб», ТОВ «Тернопільхлібпром» в ході виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа №2-6019/2010 виданого Тернопільським міськрайонним судом 01.07.2010 року про стягнення з ДП «Торгова фірма «Тернопільторгхліб» ВАТ «Тернопільхліб» в користь [PERSON] 207910,43 грн. за договором позики та 2699,10 грн. судових витрат. За умовами мирової угоди боржник визнає, що його заборгованість перед стягувачем на момент укладення цієї мирової угоди відповідає відомостям, які викладені в матеріалах виконавчого провадження №20041202, становить 188 902,10 грн. та передбачено графік і умови погашення заборгованості шляхом безготівкового перерахування коштів на розрахунковий рахунок стягувача, останню суму в розмірі 16 001,66 грн. боржник повинен сплатити до 30.12.2013 року (згідно п.2.1. мирової угоди). Згідно п. 2.4. мирової угоди, у випадку порушення строків оплати, більше ніж на 2 календарних дня, встановлених п. 2.1. цієї мирової угоди ТзОВ «Тернопільхлібпром» сплачує стягувачу пеню в розмірі 2% від суми простроченого платежу, за кожен день прострочення. 02.06.2014 року Тернопільським міськрайонним судом відкрито провадження по справі за позовом [PERSON] до товариства з обмеженою відповідальністю «Тернопільхлібпром» про стягнення пені та відсотків за порушення строків виконання мирової угоди. Розглянувши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до переконання про не обґрунтованість позовних вимог, не підтвердження їх матеріалами справи та необхідність відмовити у задоволенні позову з наступних мотивів. Згідно із статтею 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до статті 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно статті 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 1 статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Статтею 212 ЦПК визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Позивач посилається на те, що п. 2.4. мирової угоди суперечить ч. 1 статті 1 ЦК України, у якій йдеться про те, що цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. А саме, позивач вказує на те, що передбачення в мировій угоді застосування пені лише до однієї із сторін договору свідчить про юридичну нерівність учасників цієї угоди. І, як наслідок, позивач вважає, що даний пункт, в силу статей 203, 215 ЦК України, слід визнати недійсним. Із матеріалів справи вбачається та не заперечується сторонами, що сторони вільно підписали мирову угоду, а відтак погодили усі її положення. Зокрема, згідно пунктів 12, 13, 14 мирової угоди, сторони цієї мирової угоди повністю усвідомлюють умови, мету та сутність цієї мирової угоди. Сторони підтверджують, що всі викладені умови цієї мирової угоди відповідають їх реальному волевиявленню та інтересам і породжують настання наслідків, зазначених у тексті цієї мирової угоди. Наслідки затвердження цієї мирової угоди сторонам відомі. Сторони підтверджують, що ця мирова угода відповідає їх дійсним намірам і не носить характеру фіктивної, удаваної, не є зловмисною, а також будь-які обставини помилки, обману, насильства, тяжких обставин для вчинення цього правочину відсутні. Відповідно до статті 3 ЦК України, однією із загальних засад цивільного законодавства є свобода договору. Згідно ч. 2 статті 509 ЦК України, зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори. Частиною 1 статті 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, зокрема, встановлені договором. Таким чином, суд не вважає, що положення мирової угоди про застосування неустойки (пені) за порушення зобов'язання однією із сторін, свідчить про юридичну нерівність учасників мирової угоди, так як мирова угода погоджена сторонами саме в такій редакції, кожна зі сторін пішла на поступки, а відтак підстав для визнання недійсним п. 2.4. мирової угоди в порядку статей 203, 215 ЦК України немає. Також, на переконання суду, посилання позивача на важкий фінансовий стан не має правового значення для вирішення даного спору, так як відповідно до ч.1 статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Окрім того, відповідно до ч.1 статті 372 ЦК України, мирова угода, укладена між сторонами, або відмова стягувача від примусового виконання в процесі виконання рішення подається в письмовій формі державному виконавцеві, який не пізніше триденного строку передає її до суду за місцем виконання рішення для визнання. Суд має право перевірити і не визнати мирову угоду або не прийняти відмови стягувача від примусового виконання, якщо це суперечить закону або порушує права чи свободи інших осіб. За результатами розгляду мирової угоди або відмови від примусового виконання суд постановляє ухвалу відповідно до положень цього Кодексу (ч.2,3 ст.372 ЦК України). Оскільки Тернопільським міськрайонним судом 03.04.2013 року було затверджено умови мирової угоди між [PERSON] та ДП «торгова фірма «Тернопільторгхліб» ВАТ «Тернопільхліб», ТОВ «Тернопільхлібпром» в ході виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа №2-6019/2010 від 01.07.2010 року, а також дана ухвала суду не була оскаржена сторонами та іншими особами, то слід вважати, що умови угоди не суперечать закону та не порушують права чи свободи інших осіб. Позивач не погоджується із однією із умов мирової угоди, що свідчить про незгоду із ухвалою суду, якої визнано дану мирову угоду. Однак, дана ухвала набрала законної сили та підлягає обов'язковому виконанню. Скасувати ухвалу суду першої інстанції може лише суд вищої інстанції у випадках та в порядку визначеному ЦПК України. Так як рішення ухвалено не на користь позивача, відповідно до статті 88 ЦПК України, судові витрати із відповідача не стягуються.

Outcome: dismissed