Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання частково загальних умов кредитування, графіку погашення кредиту, кредитного договору, договору застави транспортного засобу недійсними. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити, пояснивши, що у листопаді 2012 року позивач звернувся до відповідача для отримання інформації щодо можливості надання кредиту на придбання автотранспортного засобу. Відповідач повідомив про можливість надання такого кредиту, його умови та здійснив розрахунок його вартості і запевнив, що сукупна вартість кредиту строком на 60 місяців на придбання автотранспортного засобу такої марки та моделі, який бажає купити позивач, за умови сплати останнім 15% його вартості не перевищить 195 000 грн. [PERSON] влаштували запропоновані умови і 5.11.2012 року між ним та ТОВ „Порше Мобіліті" був укладений кредитний договір №50006609, поручителем якого виступила дружина позивача [PERSON] Відповідно до умов кредитного договору [PERSON] був наданий кредит в розмірі 112 816 грн. 78 коп. під 9,9% річних на 60 місяців. Грошові кошти, що складались з особистих збережень позивача та наданого відповідачем кредиту в сумі 132 725 грн. 62 коп. були перераховані на рахунок ТОВ „Автомир" в якості оплати вартості автомобіля „Volkswagen Polo". Відповідно до узгодженого сторонами графіку погашення кредиту визначено щомісячний платіж в розмірі 2 381 грн. 44 коп. та зазначено його еквівалент з розрахунку курсу долара США зазначеного в договорі 291,71 доларів США. Враховуючи отримання кредиту в національній валюті, на суми зазначені в іноземній валюті позивач уваги не звертав, розуміючи визначеність зобов'язання в гривні. Крім того, 7.11.2012 року між [PERSON] та ТОВ „Порше Мобіліті" був укладений договір застави транспортного засобу, за п.1.1 якого [PERSON] з метою забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором передав у заставу придбаний автомобіль „Volkswagen Polo". Позивач добросовісно сплачував щомісячні платежі за кредитним договором і загалом сплатив 94 633 грн. 26 коп., однак відповідач систематично в односторонньому порядку збільшував розмір щомісячного платежу за рахунок коливання курсу валют та збільшення розміру платежів за відсотками по кредиту. Як з'ясувалось пізніше, заборгованість за кредитом становила 219 313 грн. 60 коп., тоді як кредит позивач отримав в сумі 112 916 грн. 78 коп., а сума відсотків за два роки три місяці становила 13 801 грн. 30 коп. Вважають, що вказаний кредитний договір, а також загальні умови кредитування, графік погашення кредиту та договір застави транспортного засобу необхідно визнати недійсними з наступних підстав. Відповідач ТОВ „Порше Мобіліті" в порушення ч.3, ст.11 Закону України „Про захист прав споживачів" надав позивачу вказаний кредит за своїми правовими наслідками в іноземній валюті - доларах США. У графіку погашення кредиту відповідач повинен був зазначити сукупну вартість кредиту за кожним платіжним періодом з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, тощо, а також зазначити її в процентному значенні та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором. Враховуючи застосування щомісячного розрахунку платежу відповідачем до курсу долара США до гривні, кредитний договір відповідає ознакам кредитування в іноземній валюті. Пункт 1.3.1 загальних умов кредитування необхідно визнати недійсним у зв'язку з порушенням відповідачем ст.1054; 1054-1 ЦК України, ч.2, ст.3 Закону України „Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", ч.4-5, ст.11 та ч.6, ст.19 Закону України „Про захист прав споживачів", графік погашення кредиту в частині визначення зобов'язання в іноземній валюті є недійсним в зв'язку з порушенням ст.1054 ЦК України, п.6, ч.1, ст.6 Закону України „Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", п.3.2 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою НБУ №168 від 10.05.2007 року, ч.1; 4-5, ст.11 та ч.6, ст.19 Закону України „Про захист прав споживачів", кредитний договір є нікчемним в зв'язку з використанням нечесної підприємницької діяльності за ч.5, ст.11 Закону України „Про захист прав споживачів". Представники відповідача ТОВ „Порше Мобіліті" Климкович Ю.Б. та Самойленко А.О. в судовому засіданні позов не визнали, пояснивши, що ТОВ „Порше Мобіліті" при укладанні кредитного договору з позивачем [PERSON] дотрималось всіх необхідним норм чинного законодавства, будь-яких його прав та інтересів не порушувало, кредит видавався виключно в національній валюті, а щомісячні платежі по поверненню кредиту були прив'язані до еквіваленту долара США, що не заборонено законом, тому підстав для визнання угоди недійсною або нікчемною немає, всю необхідну інформацію для позивача ТОВ було надано, про що свідчить п.9.5 - 9.7 тексту загальних умов кредитування додатку до кредитного договору. Тому просить відмовити в задоволенні позову у повному обсязі. 3-тя особа [PERSON] в судовому засіданні просила позов задовольнити, повністю погодившись та підтримавши пояснення позивача [PERSON] та його представника [PERSON] Заслухавши позивача, представників сторін, 3-тю особу, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Як наголошує ч.1, ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. За правилами ч.1-2, ст.627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Суд в межах заявлених позовних вимог та наданих доказів по справі встановив наступні факти та правовідносини. За змістом ч.1, ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно до вимог ч.1, ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Частина 2 цієї ж статті наголошує, що договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Як вбачається з матеріалів цивільної справи, у листопаді 2012 року позивач [PERSON] звернувся до відповідача ТОВ „Порше Мобіліті" для отримання інформації щодо можливості надання кредиту на придбання автотранспортного засобу. Відповідач повідомив про можливість надання такого кредиту, його умови та здійснив розрахунок його вартості. Дані обставини підтвердили представники сторін у судовому засіданні, тому вони не підлягають доказуванню в порядку ч.1, ст.61 ЦПК України. Позивача [PERSON] влаштували запропоновані умови і 5.11.2012 року між ним та ТОВ „Порше Мобіліті" був укладений кредитний договір №50006609, поручителем якого виступила дружина позивача [PERSON] Відповідно до умов кредитного договору [PERSON] був наданий кредит в розмірі 112 816 грн. 78 коп., що є еквівалентом 13 761,50 доларів США по курсу ПАТ КІБ „Креді Агріколь", з процентною ставкою 9,90% річних на 60 місяців. Процентна ставка є змінною відповідно до ст.2.3 Загальних умов кредитування. Також кредитний договір наголошував, що усі платежі за кредитним договором повинні бути сплачені в гривнях і підлягають розрахунку за відповідним обмінним курсом, що застосовуватиметься до еквіваленту суми кредиту в доларах США, визначеному вище, відповідно до ст.1.3 Загальних умов кредитування. Підписи позивача [PERSON] та 3-тьої особи [PERSON], які не заперечувались в судовому засіданні, свідчать про їх повну згоду з умовами кредитного договору (а.с.13). У відповідності до ч.1, ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит)позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Як передбачено ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. 5.11.2012 року позивачем [PERSON], директором ТОВ „Порше Мобіліті" та 3-тьою особою [PERSON] були підписані Загальні умови кредитування, які є додатком до кредитного договору №50006609 від 5.11.2012 року (а.с.14-17). Згідно п.1.1 Загальних умов кредитування Компанія, тобто ТОВ „Порше Мобіліті", зобов'язалася надати позичальнику кредит у сумі, визначеній у кредитному договорі, в українських гривнях. В кредитному договорі сторони встановили еквівалент суми кредиту в іноземній валюті, прийнятній для сторін. Пунктом 1.3 Загальних умов кредитування зазначено, що сторони погодили, що кошти у повернення кредиту позичальником відображають справедливу вартість кредиту на момент його видачі та забезпечують отримання компанією очікуваної станом на дату сплату таких коштів суми на основі діючого обмінного курсу валюти, як це погоджено сторонами у кредитному договорі. Пунктом 1.3.1 Загальних умов кредитування передбачено, що розмір платежів, що підлягають сплаті позичальником у повернення кредиту, визначено в еквіваленті іноземної валюти на день укладення кредитного договору у графіку погашення кредиту, який є невід'ємною частиною кредитного договору. В подальшому позичальник сплачує платежі у повернення кредиту відповідно до встановлених компанією рахунків у гривні. При цьому розмір платежів розраховується шляхом застосування до еквівалентів платежів у іноземній валюті, вказаних у Графіку погашення кредиту, чинного на момент встановлення рахунка обмінного курсу банку. Позитивне або від'ємне значення різниці, яка виникла внаслідок зміни або обмінного курсу іноземної валюти на момент виставлення рахунка та обмінного курсу, який діяв на день укладення кредитного договору, по відношенню до основної суми боргу та суми процентів, вказаних у Графіку погашення кредиту враховується як коригування суми процентів, що підлягає сплаті відповідно до умов цього кредитного договору. Якщо в період між датою виставлення рахунка та датою отримання суми, еквівалентної тій, що зазначена в такому рахунку, обмінний курс, який був використаний компанією, збільшиться більше ніж на 2%, різниця, що виникла внаслідок такого збільшення, виплачується позичальником. Пунктом 1.3.2 Кредитного договору встановлено, що компанія має право вимагати, щоб платежі у погашення кредиту були розраховані за обмінним курсом за безготівковими операціями іншого банку, замість обмінного курсу банку, вказаного вище. Сторони погоджуються, що така вимога може бути поставлена на власний розсуд компанією і без обмежень щодо кількості таких вимог протягом дії Кредитного договору, і для цього не вимагатиметься згода позичальника. Компанія повинна повідомити позичальника про свій намір щодо такої зміни за 7 робочих днів до дати відповідного платежу, який має бути сплачений. Пунктом 2.4 Загальних умов кредитування передбачено, нарахування процентів відбувається: помісячно, 15 числа поточного місяця. Період нарахування процентів починається з першого календарного дня місяця і закінчується останнім календарним днем поточного місяця. Проценти враховуються за методом „30/360", відповідно до графіка погашення кредиту. Проценти нараховуються на еквівалент суми кредиту в іноземній валюті, яка залишається неповернутою, відповідно до графіка погашення кредиту. Відповідно до п.2.5 Загальних умов кредитування, термін сплати процентів: одночасно із поверненням чергового платежу в терміни та в сумі відповідно до графіка погашення кредиту. З наданих суду рахунків на оплату щомісячних платежів по договору №50006609 від 5.11.2012 року вбачається відсутність розбіжності між розмірами щомісячних платежів, установлених графіком і сумами фактично сплачених щомісячних платежів, розрахунок яких здійснювався відповідно до курсу долара до гривні. При цьому розмір процентної ставки не змінювався (а.с.18-19). Крім того, 7.11.2012 року між [PERSON] та ТОВ „Порше Мобіліті" був укладений договір застави транспортного засобу, за п.1.1 якого [PERSON] з метою забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором передав у заставу придбаний автомобіль „Volkswagen Polo". Частиною 2 статті 1056-1 ЦК України встановлено, що розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються у договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які складалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до умов кредитного договору, укладеного сторонами, процентна ставка становить 9,9% річних і є змінною. Проте, з наданих суду документів вбачається, що відповідачем при нарахуванні процентів за користування кредитом використовується стала процентна ставка 9,9% річних. Як пояснив представник відповідача в судовому засіданні, розмір процентної ставки встановлювався з урахуванням умов кредитного договору про розрахування платежів шляхом застосування обмінного курсу долара США станом на день, що передує дню виставлення рахунку. Наведене свідчить про те, що в момент укладення договору його сторони не лише не керувалися тим, що курс української гривні до долара США протягом строку дії договору залишатиметься стабільним, а навпаки допускали можливість його падіння, та, включаючи в договір умову, яка передбачає здійснення щомісячних платежів в сумі, визначеній залежно від курсу гривні до долара США на день платежу, відповідач намагався уникнути ризику, пов'язаного з можливим падінням курсу української гривні, а позивач взяв на себе такий ризик. В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що при укладенні кредитного договору ТОВ „Порше Мобіліті" було порушено вимоги чинного законодавства, передбачені ч.5, ст.11, ч.3, ст.18 Закону України „Про захист прав споживачів". За змістом положень ч.1, ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частинами 1, 3, ст.203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. У статтях 18 і 19 Закону України „Про захист прав споживачів" передбачено підстави для визнання договору недійсним: укладення договору на умовах, що обмежують права споживача та вчинення правочину з використанням нечесної підприємницької практики. Відповідно до ч.2, ст.18 Закону України „Про захист прав споживачів" умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами наведений у ч.3, ст.18 Закону України „Про захист прав споживачів". Аналізуючи норму ст.18 цього Закону, можна дійти до висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п.6, ч.1, ст.3, ч.3, ст.509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Пунктом 1.3 Загальних умов кредитування зазначено, що сторони погодили, що кошти у повернення кредиту позичальником відображають справедливу вартість кредиту на момент його видачі та забезпечують отримання компанією очікуваної станом на дату сплату таких коштів суми на основі діючого обмінного курсу валюти. Положення п. 1.3.2 Загальних умов кредитування не позбавляють позивача права на висловлення своєї незгоди щодо застосування нового обмінного курсу. За умовами договору при здійснені розрахунків за Кредитним договором застосовується як позитивне так і від'ємне значення різниці, яка виникла внаслідок зміни обмінного курсу іноземної валюти за безготівковими операціями, що забезпечує дотримання інтересів як кредитора, так і позичальника. Вказаним кредитним договором не передбачено можливості ТОВ „Порше Мобіліті" змінювати умови договору на власний розсуд. Позивач, при цьому, не надав доказів порушення умов кредитного договору принципу добросовісності (п.6, ч.1, ст.3, ч.3, ст.509 ЦК України), що вони призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, завдають шкоди споживачеві. Відповідно до положень ст.6; 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1, ст.628 ЦК України). Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Відповідно до п.п.9.5-9.7 Загальних умов кредитування, які є невід'ємною частиною кредитного договору, позивач своїм підписом підтвердив, що відповідач належним чином ознайомив його, зокрема, з правилами надання фінансових послуг, передбаченою ст.11 Закону України „Про захист прав споживачів", умовами надання послуги фінансового кредиту із зазначенням вартості цієї послуги для позичальника тощо. Також у п.9.6 кредитного договору зазначено, що додатково до положень п.9.5 загальних умов кредитування позичальник підтверджує, що йому надано вичерпну інформацію про: умови надання послуги фінансового кредиту із зазначенням вартості цієї послуги для позичальників; умови надання додаткових фінансових послуг, пов'язаних з фінансовим кредитом, та їх вартість (за умови надання таких послуг); розмір винагороди компанії у разі, коли вона пропонує послугу фінансового кредиту, що надається іншими фінансовими установами; реквізити органу, який здійснює державне регулювання ринків фінансових послуг (адреса, номер телефону тощо). В укладеному між сторонами у письмовій формі договорі, який складається з: кредитного договору; графіку погашення кредиту; додаткової угоди; загальних умов кредитування, чітко визначені всі умови кредитування, зокрема, розмір наданого кредиту, строк, на який наданий кредит, порядок його надання та повернення, розмір плати за користування кредитними коштами, права та обов'язки позикодавця і позичальника, відповідальність сторін. Крім того, відповідно до положень ч.2, ст.11 Закону України „Про захист прав споживачів" у разі ненадання інформації, зазначеної цією статтею суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону, що не передбачає, як наслідок, визнання договору недійсним. Таким чином, суд вважає безпідставними посилання позивача, що в оспорюваному договорі в порушення вимог Закону України „Про захист прав споживачів" відсутній детальний розпис сукупної вартості кредиту. За таких обставин наявна відсутність підстав для визнання оспорюваного договору та окремих його положень недійсними, поскільки відповідачем було надано фінансову послугу з дотриманням норм законодавства. Доводи позивача та його представника, що умовами кредитного договору встановлено саме фіксовану процентну ставку є безпідставними, оскільки умовами договору в розділі „Основні умови Кредиту" чітко зазначається, що процентна ставка становить 9,90 % річних та є змінною відповідно до статті 2.3 Загальних умов кредитування, і вказане сторони договору погодили між собою, уклавши та підписавши кредитний договір. Їх ствердження, що положення п.п.1.3., 1.3.1., 1.3.2, 1.3.3 Загальних умов (Додаток до кредитного договору) не відповідають вимогам чинного законодавства, порушують права та інтереси позивача, є несправедливими, роблять істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду позивача, не відповідають принципам розумності, справедливості та добросовісності є безпідставними з наступних підстав. Положеннями п.1, ч.2, ст.11 ЦК України до підстав виникнення цивільних прав та обов'язків віднесено договори та інші правочини. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч.1, ст.626 ЦК України). Відповідно до ч.1, ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Таким чином, свобода договору означає право громадян вступати чи утримуватись від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору відображається також у можливості наданій сторонам визначати умови та принципи такого договору. Нормами ч.1, ст.1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. В свою чергу, відповідно до ч.3, ст.1054 ЦК України до правовідносин, які виникають з договору споживчого кредиту застосовуються відповідні положення Закону України „Про захист прав споживачів". Також п.2.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168 передбачено, що банки зобов'язані перед укладенням кредитного договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту. Відповідно до п.2.4 вказаних Правил, банки зобов'язані отримати письмове підтвердження споживача про ознайомлення з вищенаведеною інформацією. Підписанням Загальних умов кредитування позивач підтвердив, що компанія належним чином ознайомила його з інформацією, передбаченою ст.11 Закону України „Про захист прав споживачів", а також що він ознайомився з правилами надання фінансових послуг (кредитів), затверджених компанією, зокрема, п.9.5 Загальних умов кредитування. Таким чином, позивачу надано повну, достовірну та детальну інформацію про сукупну вартість кредиту відповідно до Кредитного договору. При цьому ст.11 Закону України „Про захист прав споживачів" не встановлює обов'язковість зазначення валюти у детальному розписі сукупної вартості кредиту, а встановлює обов'язок кредитодавця розписати сукупну вартість кредиту у процентному та грошовому виразі. Отже, перед укладенням кредитного договору, відповідач на виконання вимог Закону України „Про захист прав споживачів" надав споживачу повну та достовірну інформацію про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, а позичальник засвідчив особистим підписом про те, що він ознайомився з правилами надання фінансових послуг (кредитів), затверджених компанією і був попереджений про те, що він несе валютні ризики під час зобов'язань за цим договором. Підписавши вказаний вище Кредитний договір, позивач вступив у договірні відносини з відповідачем. У вказаному договорі сторони визначили права та взяли на себе певні обов'язки, визначені у договорі. Позичальник погодився з тим, що усі платежі за кредитним договором повинні бути сплачені в гривнях і підлягають розрахунку за відповідним обмінним курсом, що застосовуватиметься до еквіваленту суми кредиту в доларах США відповідно до п. 1.3 загальних умов кредитування. Зобов'язання згідно зі ст.524 ЦК України має бути виражене в грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Відповідно до ч.1 та ч.2, ст.533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо в зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Статті 524 та 533 ЦК України містяться в розділі 1 „Загальні положення про зобов'язання" книги 5 Цивільного кодексу України, а тому їх положення поширюють свою дію на всі зобов'язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань. Із зазначеного вище суд робить висновок, що положення цивільного законодавства, в тому числі і ст.1054 ЦК України, не містять заборони на визначення грошового еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов'язання у випадку зміни НБУ курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти, в тому числі і в кредитному договорі. Таким чином, при укладенні кредитного договору сторонами додержано вимог, необхідних для чинності цього правочину і передбачених Цивільним кодексом України та Законом України „Про захист прав споживачів", в редакції, яка діяла на час укладення договору. З цього приводу, судова палата у цивільних справах Верховного Суду України, вирішуючи питання про усунення розбіжностей у застосуванні судом касаційної інстанції вказаних норм матеріального права в постанові від 02 липня 2014 року по цивільній справі №6-79цс14 дійшла наступних висновків: „Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня". Таким чином, положення чинного законодавства хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов'язання у випадку зміни НБУ курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти. Дана правова позиція також підтверджується Постановою Верховного суду України від 04.07.2011 року у справі № 3-62гс11. Аналізуючи докази, зібрані у судовому засіданні, суд приходить до висновку, що умови вказаного вище кредитного договору стосовно суми зобов'язання та суми погашення зобов'язання (суми платежу) викладені у повній відповідності з чинними нормами діючого цивільного законодавства та судової практики їх застосування. Крім того, в п.16 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду кримінальних та цивільних справ №5 від 30 березня 2012 року „Про практику застосування судами законодавства при вирішення спорів, що виникають з кредитних правовідносин" зазначено, що саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для розірвання кредитного договору на підставі статті 652 ЦК України, оскільки зазначене стосується обох сторін договору й позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті. Згідно з вищезазначеними умовами договору кредитні кошти надавалися позивачу саме в українських гривнях, також і договором і додатками до нього, передбачено, що всі платежі повинні бути сплачені в гривнях, а не в іноземній валюті із зазначення еквіваленту у доларах США, а коригування суми процентів відповідно до загальних умов кредитування здійснюється в інтересах як позивача, так і відповідача, а, отже, відповідає принципам справедливості та добросовісності. Ствердження позивача та його представника про те, що плата за обслуговування кредиту визначена формулою зі змінними величинами, внаслідок чого сума щомісячного платежу, порівняно із затвердженим сторонами графіком платежу, набагато збільшилася, не ґрунтується на обставинах справи та наданих документах, оскільки графіком платежів визначені платежі по поверненню кредиту та сплаті процентів, а не за обслуговування кредиту, а розмір платежів визначений у еквіваленті до курсу долара США на момент платежу. Посилання вказаних процесуальних осіб на те, що відповідач не має ліцензії на проведення валютних операцій, не є підставою для задоволення позовних вимог, оскільки суду не надано доказів проведення відповідачем валютних операцій, а під час розгляду справи було встановлено, що кредит був виданий у національній валюті гривні, щомісячні платежі від позивача відповідач приймає також у національній валюті, що не заперечував сам позивач. Доводи позивача про те, що відповідач не має ліцензії на провадження діяльності з надання фінансових кредитів за рахунок залучених коштів, суд також вважає необґрунтованими, оскільки отримання ліцензії на діяльність, яку здійснює відповідач, діюче законодавство не вимагає, при цьому відповідачем судові була надана копія свідоцтва про реєстрацію фінансової установи, видана Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг (а.с.75). За положеннями частини 5, статті 11 та статті 18 Закону України „Про захист прав споживачів" до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема, положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. У спірному договорі таких положень не існує, а визначення щомісячних платежів у еквіваленті до долара США, на думку суду, не можна розцінювати несправедливими у розумінні статті 18 Закону України „Про захист прав споживачів". Аналізуючи докази, зібрані у судовому засіданні, суд вважає, що поскільки даний кредитний договір відповідає всім нормам чинного законодавства, а його порушення не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, при цьому всі дії відповідача по його підписанню та виконанню повністю регламентуються законом, тому підстав для визнання його недійсним у суду немає. За таких обставин суд приходить до висновку, що в задоволенні позову необхідно відмовити в повному обсязі. Згідно ст.88 ЦПК України поскільки суд відмовив у задоволенні позову позивача, тому судові витрати, від яких він був звільнений при зверненні до суду, відносяться за рахунок держави.

Outcome: dismissed