Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-10 00:00:00

У березні 2017 року позивач звернувся до суду з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Харківській області, Краснокутської районної державної адміністрації Харківської області та [PERSON] про визнання недійсним наказу, розпорядження, договору оренди землі та державної реєстрації права оренди земельної ділянки. В обґрунтування позову позивач зазначав, що він є постійним користувачем земельних ділянок на території Качалівської та Китченківської сільських рад Краснокутського району Харківської області відповідно до Державного акту на право постійного користування землею серії [NUMBER] від 15.12.1992, виданого на підставі рішення XII сесії XXI скликання Китченківської сільської ради від 29.12.1992 та рішення Краснокутської районної Ради народних депутатів XVI сесії XXI скликання від 25.11.1993. Також позивач у позові зазначає, що частину земельної ділянки, яка перебуває у нього в постійному користуванні, було сформовано в окрему ділянку та передано в оренду гр. [PERSON], та переданій в оренду земельній ділянці присвоєно кадастровий номер [NUMBER]. Позивач просить суд визнати недійсним розпорядження Краснокутської РДА «Про надання гр. [PERSON]» від 17.08.2011 №243 в частині надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на території Китченківської сільської ради Краснокутського району Харківської області площею 2,4112 га. Одночасно позивач просить суд визнати недійсним наказ Головного управління Держземагенства у Харківській області «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельних ділянок в оренду» від 06.02.2015 в частині надання в оренду земельної ділянки із кадастровим номером [NUMBER] гр. [PERSON], а також визнати недійсним договір оренди землі б/н від 16.03.2015, укладений між гр. [PERSON] та Головним управлінням Держземагенства у Харківській області та державну реєстрацію права оренди землі, зареєстрованого за гр. [PERSON] на підставі договору оренди б/н від 16.03.2015. В судове засідання позивач не з'явився, однак надав заяву про розгляд справи у його відсутність, заявлені позовні вимоги підтримав, прохав їх задовольнити. Представник відповідача - Головного управління Держгеокадастру у Харківській області всудове засідання не з'явився, однак надав заяву про розгляд справи у відсутність представника, заявлені позовні вимоги [PERSON] не визнав та прохав відмовити їх задоволенні, з підстав, викладених в письмових запереченнях. Представник відповідача - Краснокутської районної державної адміністрації Харківської області всудове засідання не з'явився, однак надав заяву про розгляд справи у відсутність представника, прохала рішення прийняти на розсуд суду за наявними матеріалами справи. Представник відповідача - [PERSON] в судовому засіданні заявлені позовні вимоги [PERSON] не визнав та прохав відмовити їх задоволенні. Суд, заслухавши пояснення представника відповідача, перевіривши та дослідивши письмові докази, повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, прийшов до висновку, що заявлені позовні вимоги задоволенню не підлягають. 15 грудня 2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу Адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017 року, котрим ЦПК України викладено в новій редакції. У відповідності до п.п. 9 п.1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції справи в судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Таким чином, подальший розгляд цієї справи відбувається за правилами, що передбачені новою редакцією ЦПК України. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно із ч.1 ст.19 ЦПК України, суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Відповідно ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як вбачається з матеріалів справи, а саме Державного акту на право постійного користування землею серії [NUMBER], зареєстрованого 15.12.1992 року за номером №29, [PERSON] надано в постійне користування для ведення селянського (фермерського) господарства 1,56 га землі, на території Качалівської сільської ради Краснокутського району Харківської області (в межах населеного пункту). Окрім цього позивачем на підтвердження свого права користування земельними ділянками, які розташовані на території Качалівської та Китченківської сільських рад Краснокутського району Харківської області долучено додатки до Державного акту на право постійного користування землею серії [NUMBER], а саме: згідно додатка №2 [PERSON] на підставі рішення Краснокутської районної Ради народних депутатів від 25 листопада 1993 року надано у постійне користування земельну ділянку площею 28,39 га, яка розташована на території Костянтинівської селищної ради. Окрім цього згідно додатку №3 до державного акту [NUMBER] [PERSON] на підставі рішення Краснокутської районної Ради народних депутатів від 25 листопада 1993 року надано у постійне користування земельну ділянку площею 4,86 га, яка розташована на території Китченківської сільської ради. Натомість, як вбачається з ст.ст. 22-23 Земельного кодексу України (чинного на час виникнення правовідносин, тобто видачі додатків до державного акту [NUMBER]) право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється. Право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів, тобто чинне на момент видачі додатків до державного акту [NUMBER] земельне законодавство не передбачало видачу додатків до державного акту, які надавали б право постійного користування земельною ділянкою, тобто таке право виникало лише після отримання державного акту на постійне користування земельною ділянкою та взагалі ніякими іншими додатками не передбачалося. Також, як вбачається з заперечень Головного управління Держгеокадастру у Харківській області, згідно даних Державного земельного кадастру у гр. [PERSON] перебуває у постійному користуванні Державний акт на право постійного користування землею серії [NUMBER], зареєстрований 15.12.1992 року за номером №29 (згідно книги записів реєстрації державних актів на право постійного користування землі №3) на території Качалівської Ради народних депутатів, відмітка про отримання Державного акту у книзі відсутня, земельна ділянка надана для ведення селянського (фермерського) господарства. Державний акт на право постійного користування землею, виданий гр. [PERSON] серії [NUMBER], зареєстрований 15.12.1992 року за номером №29 складається із 2 додатків, що містять відомості про земельні ділянки. Так Державний акт виданий на площу 1,56 га на території Качалівської сільської ради Краснокутського району Харківської області (в межах населеного пункту), на сьогоднішній день дана земельна ділянка не приватизована; додаток до Державного акту №1 виданий на площу 5,00 га на території Китченківської сільської ради Краснокутського району Харківської області (за межами населеного пункту), земельна ділянка на сьогоднішній день перебуває у приватній власності, а саме кадастровий номер [NUMBER], площа земельної ділянки 7.2688 га, цільове призначення: для ведення фермерського господарства, інформація про власника: гр. [PERSON], документ, що посвідчує право: Державний акт від 30.10.2012 серія ЯК 193364, відомості внесені на підставі Проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок, 08.11.2007 року, ДП «Харківській інститут землеустрою», [PERSON], державна реєстрація земельної ділянки проведена 30.10.2012 року; частина перебуває у власності держави кадастровий номер [NUMBER], площа земельної ділянки 2,4112 га, цільове призначення: для ведення фермерського господарства, державна реєстрація земельної ділянки проведена на підставі Проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок, 29.09.2014 року, розробник Товариство з обмеженою відповідальністю «ЗЕМТЕХСТАНДАРТ», [PERSON], дата державної реєстрації земельної ділянки 29.01.2015 року, інформація про власника: Головне управління Держземагентства у Харківській області, відомості про орендаря; гр. [PERSON], дата державної реєстрації речового права 16.03.2015 року, строк дії: до 16.03.2064 року. Також як вбачається з відповіді Відділу у Краснокутському районі Держгеокадастру у Харківській області від 04.05.2018 №266/115-15, земельна ділянка кадастровий номер [NUMBER], площа земельної ділянки 2,4112 га (рілля), знаходиться: за межами населених пунктів на території Китченківської сільської ради Краснокутського району Харківської області, цільове призначення: для ведення фермерського господарства, відомості про власника: Головне управління Держземагентства у Харківській області, інформація про орендаря: гр. [PERSON], дата державної реєстрації речового права на нерухоме майно 16.03.2015 року, строк дії речового права: 16.03.2064 року. Вище зазначена земельна ділянка є частиною земельної ділянки, що перебуває в користуванні гр. [PERSON] згідно Державного акту на право користування землею серії [NUMBER], акт зареєстровано в книзі записів державних актів на право користування землею за № 29 від 15.12.1992 року, земельна ділянка надана в постійне користування для ведення селянського (фермерського) господарства. Також з відповіді вбачається, що згідно даних Державного земельного кадастру Національної Кадастрової Системи (НКС) земельна ділянка за кадастровим: номером [NUMBER] не була сформована та внесена до бази даних Державного земельного кадастру Національної Кадастрової Системи (НКС) на дату 17.08.2011року (дата видачі спірного розпорядження Краснокутської районної державної адміністрації Харківської області від 17.08.2011 року №243 про надання [PERSON] дозволу на розробку проекту землеустрою), оскільки відомості про земельну ділянку внесені: дата державної реєстрації земельної ділянки: 29.01.2015 року, згідно: інформація про документацію із землеустрою, на підставі якої здійснена державна реєстрація земельної ділянки: проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок, 29.09.2014 року; Товариство з обмеженою відповідальністю "ЗЕМТЕХСТАНДАРТ", [PERSON] На час проведення Державної реєстрації земельної ділянки кадастровий номер [NUMBER] в базі даних Національної Кадастрової Системи (НKC) перетини з іншими земельними ділянками були відсутні. Також з відповіді вбачається, що відповідно до ст.125 Земельного Кодексу України від 25.10.2001 № 2768-III, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що ті права, які виникли до 1 січня 2013 року відповідно до чинного на той час законодавства, є дійсними і визнаються державою, а отже можуть бути зареєстровані в державному реєстрі прав. Частиною 3 ст. 3 цього закону встановлено, що речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов'язкової реєстрації. Відповідно до п. 115 постанови КМУ № 1051 від 17.10.2012 року «Про затвердження Порядку ведення Державного земельного кадастру» державна реєстрація земельних ділянок, переданих у власність (користування) без проведення їх державної реєстрації (в тому числі у разі, коли відомості про земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, не внесені до державного реєстру земель) здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за заявою їх власників (користувачів земельних ділянок державної чи комунальної власності) в порядку визначеному для державної реєстрації земельної ділянки» відповідно до Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками затвердженої наказом від 18.05.2010 року N 376 Зареєстровано в Міністерстві юстиції України 16 червня 2010 р. за N 391/17686 п. 2.3 «Комплекс робіт із встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) включає: підготовчі роботи, топографо-геодезичні, картографічні роботи та роботи із землеустрою, камеральні роботи, складання і оформлення матеріалів технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), а також встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та закріплення їх межовими знаками». В частині проведення робіт із землеустрою щодо земельної ділянки, що перебуває в постійному користуванні гр. [PERSON] на момент складання проекту землеустрою та державної реєстрації земельної ділянки в базі даних Національної Кадастрової Системи (НКС) не були здійснені, відомості про земельну ділянку не були внесені; частково земельна ділянка, що перебувала в постійному користуванні, була витребувана у приватну власність гр. [PERSON] кадастровий номер [NUMBER], площа земельної ділянки 7.2688 та, цільове призначення: для ведення фермерського господарства. Частина ж земельної ділянки залишилася не розподіленою, відповідно технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки на залишок не виготовлялася. Також, як вбачається з постанови Верховного Суду України від 5 жовтня 2016 року у справі за № 6-2329 цс16, згідно з частиною 1 статті 92 ЗК України (у редакції чинній на час виникнення спірних відносин) право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановленого строку. Зі змісту частини другої статті 92 ЗК України вбачається, що передача земельної ділянки у постійне користування громадянам не передбачена. Пунктом 6 Перехідних положень ЗК України визначено, що громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 1 січня 2008 року переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них. Отже, земельні ділянки, надані громадянам або юридичним особам у постійне користування, перебувають у власності держави або у власності територіальної громади до переоформлення у встановленому порядку та отримання у власність чи користування. Таким чином позивачем [PERSON] не було реалізовано його право на дотримання законодавства щодо реєстрації своїх прав на користування спірною земельною ділянкою. Також з вищевикладеного вбачається, що чинне на момент видачі додатків до державного акту [NUMBER] земельне законодавство не передбачало видачу додатків до державного акту, які надавали б право постійного користування земельною ділянкою, а таке право виникало лише після отримання державного акту на постійне користування земельною ділянкою або переоформлення права постійного користування земельною ділянкою згідно п. 115 постанови КМУ № 1051 від 17.10.2012 року «Про затвердження Порядку ведення Державного земельного кадастру» та внесення даних до Державного земельного кадастру Національної Кадастрової Системи. Натомість, як вбачається з матеріалів справи, відповідач [PERSON] 01 серпня 2011 року звернувся до Краснокутської районної державної адміністрації Харківської області із заявою про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок загальною площею 188,3338 га, що розташовані за межами населених пунктів на території Костянтинівської селищної ради та 19,23 га ріллі земель запасу Китченківської сільської ради Краснокутського району за межами населеного пункту для ведення фермерського господарства. За ст. 123 ЗК України особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні (ч. 3 ст. 123 ЗК України). Відповідно до пункту 12 Перехідних положень Земельного кодексу України (втратив чинність з 01 січня 2013 року) до розмежування земель державної та комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями (крім земель, переданих у приватну власність, та земель, зазначених в абзаці третьому цього пункту) в межах населених пунктів здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади. Краснокутською районною державною адміністрацією Харківської області була розглянута заява гр. [PERSON] та розпорядженням Краснокутської районної державної адміністрації Харківської області від 17.08.2011 року №243 «Про надання дозволу гр. [PERSON] на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок орієнтованою загальною площею 188, 3335 га для подальшого надання в оренду на території Китченківської сільської (19,23 га ріллі) та Костянтинівської селищної (169,1035 га ріллі) рад» [PERSON] надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок та дозвіл на виготовлення технічної документації з нормативної грошової оцінки земель для подальшого надання земельних ділянок в оренду із земель запасу сільськогосподарського призначення для ведення фермерського господарства за межами населених пунктів на території Китченківської сільської та Костянтинівської селищної рад. Розпорядженням Краснокутької районної державної адміністрації Харківської області від 06 червня 2012 року №192 було внесено зміни у вищевказане розпорядження, а саме: слова і цифри «загальною площею 188,3335 га, в тому числі 169,1035 га ріллі за межами населених пунктів на території Костянтинівської селищної ради та 19,23 га ріллі за межами населених пунктів на території Китченківської сільської ради » замінено на слова і цифри «загальною площею 185,4426 га, в тому числі 152,9053 га ріллі за межами населених пунктів на території Костянтинівської селищної ради та 32,5373 га ріллі за межами населених пунктів на території Китченківської сільської ради». Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Земельні відносини - це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Кожний громадянин має право користуватися природними об'єктами права власності народу відповідно до закону. При цьому, власність зобов'язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству, що знайшло своє закріплення у ст. 13 Основного Закону України. Відповідно до вимог частини 1 статті 116 Земельного кодексу України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Згідно п.6 статті 118 Земельного кодексу України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» внесено зміни до ч.4 статті 122 Земельного кодексу України та із 01.01.2013 року центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб. Відповідно до п. 3 Положення про Головне управління Держземагентства у Харківській області, яке було чинним на час видання спірного наказу від 06.02.2015 № 235-СГ, завданням Головного управління була реалізація повноважень Держземагентства України на території Харківської області. Згідно з п. 4.28. Положення про Головне управління Держземагентства у Харківській області, яке було чинним на час видання спірного наказу від 06.02.2015 № 235-СГ, Головне управління мало право передавати відповідно до закону земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності у власність або в користування для всіх потреб в межах області. На підставі наведеного, Головне управління Держземагентства у Харківській області відповідно до статті 122 Земельною кодексу України було наділене повноваженнями з передачі у власність або в користування для всіх потреб, земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності в межах області. Відповідно до статті 20 Закону України «Про землеустрій» (далі - Закон N 858-ІV) землеустрій проводиться в обов'язковому порядку на землях усіх категорій незалежно від форми власності. Згідно статті 25 Закону N 858- ІV, документація із землеустрою розробляється у вигляді схеми, проекту, робочого проекту або технічної документації. Серед видів документації із землеустрою передбачено, зокрема, п. ґ) проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Погодження і затвердження Документації із землеустрою проводиться в порядку, встановленому Земельним кодексом України (2768-14), цим Законом, що передбачено статтею 30 Закону N 858- ІV. Відповідно до статті 50 Закону N 858- ІV проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок складаються у разі зміни цільового призначення земельних ділянок або формування нових земельних ділянок. Проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок погоджуються та затверджуються в порядку, встановленому Земельним кодексом України. Окрім того, даною статтею визначено перелік документів, які включають проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Відповідно до пункту 9 статті 118 Земельного кодексу України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов'язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність. Згідно пункту 10 статті 123 Земельного кодексу України рішенням про надання земельної ділянки у користування за проектом землеустрою щодо її відведення здійснюються: затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки; вилучення земельних ділянок у землекористувачів із затвердженням умов вилучення земельних ділянок (у разі необхідності); надання земельної ділянки особі у користування з визначенням умов її використання і затвердженням умов надання, у тому числі (у разі необхідності) вимог щодо відшкодування втрат сільськогосподарського та лісогосподарського виробництва. Відповідно до вимог пункту 6 статті 186 Земельного кодексу України проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок погоджуються в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу, і затверджуються Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. Таким чином, відповідно до пункту 9 статті 118, пункту 10 статті 123, пункту 6 статті 186 Земельного кодексу України, проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок підлягають затвердженню відповідними органами виконавчої влади або місцевого самоврядування (у випадку набуття права із земель державної власності сільськогосподарського призначення - Головним управлінням). Згідно статті 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Відповідно до вимог статті 126 Земельного кодексу України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", Відповідно до статей 15-1, 22, 31,122, 123, 124, ч.2 ст. 134, ст. 186 Земельного кодексу України, Закону України «Про оренду землі», Закону України «Про фермерське господарство», Положення про Головне управління Держземагентства у Харківській області діючого на час видання спірного наказу, затвердженого наказом Держземагентства України від 21.09.2012 №449, зареєстрованого в реєстрі від 16.11.2012 №14801020000054296 (зі змінами, затвердженими наказом Держземагентства України від 01.03.2013 № 80, зареєстровані в реєстрі від 14.03.2013 № 14801050001054296) Головним управлінням Держземагентства у Харківській області видано наказ «Про затвердження документації із Землеустрою та надання земельних ділянок в оренду» від 06.02.2015 № 235-СГ, яким затверджено розроблений ТОВ «Земтехстандарт» «Проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок гр. [PERSON] за рахунок земель запасу сільськогосподарського призначення сільськогосподарських угідь (рілля), для подальшого надання в оренду цільове призначення: для ведення фермерського господарства, які розташовані за межами населеного пункту на території Китченківської сільської ради Краснокутського району Харківської області. Відповідно до ч. 6 ст. 186-1 ЗК України підставою для відмови у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише невідповідність його положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою. Як вбачається з матеріалів справи та проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок гр. [PERSON] за рахунок земель запасу сільськогосподарського призначення сільськогосподарських угідь (рілля), для подальшого надання в оренду цільове призначення: для ведення фермерського господарства, які розташовані за межами населеного пункту на території Китченківської сільської ради Краснокутського району Харківської області наказ Головного управління Держземагентства у Харківській області «Про затвердження документації із Землеустрою та надання земельних ділянок в оренду» від 06.02.2015 № 235-СГ відповідає вимогам Земельного кодексу України, Закону України «Про оренду землі», Закону України «Про фермерське господарство», Положення про Головне управління Держземагентства у Харківській області діючого на час видання спірного наказу, а тому підстави, передбачені ч. 6 ст. 186-1 ЗК України, для відмови у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки відсутні. Згідно п.2 даного наказу надано гр. [PERSON] в оренду земельні ділянки, розташовані за межами населеного пункту на території Китченківської сільської ради Краснокутського району Харківської області, зокрема, і 2,4112 га з кадастровим номером [NUMBER] за рахунок земель запасу державної власності сільськогосподарського призначення сільськогосподарських угідь (рілля) для ведення фермерського господарства, строком на 49 років. Підставою для видання вказаного наказу була заява гр. [PERSON], якою він просив затвердити проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок сільськогосподарського призначення для ведення фермерського господарства. 16 березня 2015 року між орендодавцем в особі Головного управління Держземагентства у Харківській області та [PERSON] було укладено договір оренди землі на земельну ділянку з кадастровим номером [NUMBER], що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права від 16.03.2015. Також, як вбачається з таблиці №2 «Експлікація по формі 6 - зем про наявність земель розподілу їх за власниками, землекористувачами, угіддями» проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок гр. [PERSON] за рахунок земель запасу сільськогосподарського призначення для подальшого надання в оренду від 26.09.2014 року, спірна земельна ділянка включена до вказаної таблиці та має шифр рядка 94 Інструкції з заповнення державної статистичної звітності з кількісного обліку земель (форми NN 6-зем, 6а-зем, 6б-зем, 2-зем), (чинної на момент виникнення спірних правовідносин), в якому ураховуються дані про землі запасу, а саме: землі, не передані у власність і не надані у користування, а також землі, право власності на які або користування якими припинено відповідно до статей 27, 28 Земельного кодексу України ( 561-12 ). Зазначені землі призначені для передання у власність або надання у користування і перебувають за межами населених пунктів. Вказана Інструкція розроблена відповідно до Положення про порядок ведення державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.01.93 N 15 ( 15-93-п ) "Про порядок ведення державного земельного кадастру", в частині кількісного обліку земель. В основу класифікації земель покладені Стандартна статистична класифікація землекористування ЄЕК, розроблена Статистичною комісією та Європейською економічною комісією ООН, та Класифікація видів економічної діяльності ДК 009-96, затверджена і введена в дію наказом Держстандарту України від 22 жовтня 1996 р. N 441. У звітах вказують площі земель, що перебувають у власності, постійному і тимчасовому користуванні юридичних та фізичних осіб, за винятком тих площ земель, які надані в тимчасове користування іншим власникам землі і землекористувачам із земель, що перебувають у власності або в постійному користуванні цих юридичних і фізичних осіб. У звітах вказують площі земель і розподіл їх за власниками землі, землекористувачами, угіддями та видами економічної діяльності в межах територій, які входять до адміністративно-територіальних одиниць, у тому числі окремо - в межах населених пунктів, зрошувані та осушені землі, розподіл земель за формами власності. Тобто з вищевказаного вбачається, що на час розробки проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок [PERSON] спірна земельна ділянка не перебувала у користуванні ні фізичної, ні юридичної особи. Натомість згідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку з кадастровим номером [NUMBER], яка надавалася гр. [PERSON] разом із вищезазначеною заявою, форма власності даної земельної ділянки - державна. Таким чином, на час здійснення розпорядження Головним управлінням Держземагентства у Харківській області спірними земельними ділянками її форма власності була державною, а не приватною. Відповідно до ст. 13 Конституції України, земля є об'єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Питання надання земельних ділянок державної або комунальної власності в оренду для створення фермерських господарств регулюється Земельним кодексом України та Законом України "Про фермерське господарство". Відповідно до ст. 124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки. При цьому, у ч. 2 вказаної статті визначено, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу, а саме: передачі громадянам земельних ділянок для ведення фермерського господарства. Водночас, спеціальним законом, який визначає правові, економічні та соціальні засади створення та діяльності фермерських господарств як прогресивної форми підприємницької діяльності громадян у галузі сільського господарства України є Закон України «Про фермерське господарство» N 973-IVвід 19 червня 2003 року. Частинами 1, 2 статті 1 Закону №973-IV передбачено, що фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян із створенням юридичної особи, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм для ведення фермерського господарства, відповідно до закону. Відповідно до ст. 2 Закону № 973-IV відносини, пов'язані із створенням, діяльністю та припиненням діяльності фермерських господарств, регулюються Конституцією України, Земельним кодексом України, цим Законом та іншими нормативно-правовими актами України. Як вбачається із змісту ч. 1 ст. 7 Закону № 973-IV, громадяни для отримання (придбання) у власність або в оренду земельної ділянки державної власності з метою ведення фермерського господарства звертаються до відповідної районної державної адміністрації, а для отримання земельної ділянки із земель комунальної власності до місцевої ради. У заяві зазначається: бажаний розмір і місце розташування земельної ділянки, кількість членів фермерського господарства та наявність у них права на безоплатне отримання земельних ділянок у власність, обґрунтування розмірів земельної ділянки з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства. До заяви додаються документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі. Відповідно до ч. 2 ст. 7 Закону № 973-IV, заяву громадянина про надання земельної ділянки у власність або в оренду районна або міська державні адміністрації або орган місцевого самоврядування розглядають у місячний строк і в разі її задоволення дають згоду на підготовку землевпорядною організацією проекту відведення земельної ділянки. Проект відведення земельної ділянки погоджується та затверджується відповідно до закону. Порядок державної реєстрації фермерського господарства визначено у ст. 8 Закону № 973-IV згідно якої, після одержання засновником державного акта на право власності на земельну ділянку або укладення договору оренди земельної ділянки та його державної реєстрації фермерське господарство підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом для державної реєстрації юридичних осіб. Згідно ст. ст. 89, 91, 92 ЦК України та ст. 4 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців" державна реєстрація юридичних осіб це засвідчення факту створення юридичної особи, після чого виникає цивільна правоздатність юридичної особи. Як вбачається з матеріалів справи, а саме: Статуту фермерського господарства «СХІДНА НИВА» та Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань 06.05.2016 року було проведено державну реєстрацію юридичної особи - фермерського господарства «СХІДНА НИВА», засновником якого є [PERSON]. Основним видом діяльності вказаного підприємства є вирощування зернових культур (крім рису), бобових культур і насіння олійних культур. Також, як вбачається з платіжних доручень відповідач [PERSON] сплачує орендну плату за користування орендованими земельними ділянками. Пунктом 1 ч.2 ст.11 ЦК України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, серед іншого, є договори та інші правочини. Як зазначено у ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення прав та обов'язків. Відповідно до положень статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно до ч.2 ст.210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Частиною 1 ст.215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину сторонами( стороною) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою, та шостою ст.203 ЦК України. Згідно з частиною 1 статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі . Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що при прийнятті оскаржуваних рішень та укладенні договору оренди були дотримані норми земельного законодавства, чинні на момент їх прийняття та укладення, а тому виходячи з наведеного, суд вважає, що позивачем в ході судового розгляду справи не було надано доказів, які б підтверджували наявність достатніх обставини для визнання незаконними розпорядження, наказу та визнання договору оренди землі недійсними, а тому підстав для задоволення позову - не знаходить, в зв'язку з чим в задоволені позову слід відмовити. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed