Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-20 00:00:00

В липні 2015 р. публічне акціонерне товариство "Альфа-Банк" (надалі - ПАТ "Альфа-Банк") звернулося до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором в загальному розмірі 2 321 428,70 грн. Позов обґрунтований такими обставинами. На підставі кредитного договору від 18 квітня 2008 р. № 800003675 закрите акціонерне товариство "Альфа-Банк" (далі - ЗАТ "Альфа-Банк") надало [PERSON] кредит в сумі 115600 доларів США. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором з відповідачем [PERSON] було укладено договір поруки № 800003675-П, відповідно до умов якого остання поручилася за виконання позичальником обов'язків, що виникли на підставі кредитного договору, або можуть виникнути на підставі нього в майбутньому. Зобов'язання за кредитним договором позичальник [PERSON] належним чином не виконав, що обумовило виникнення заборгованості в загальному розмірі 2 321 428,70 грн. Неналежне виконання умов кредитного договору позичальником дає банку право вимагати дострокового виконання зобов'язань за кредитним договором. На виконання умов договору відповідачам була направлена вимога про дострокове повернення кредиту, яка виконана не була, що дає підстави для стягнення заборгованості в судовому порядку. Від представника позивача Надточій О.В. надійшло письмове клопотання про розгляд справи у її відсутність. Представник відповідачів [PERSON] позов не визнав пославшись на недоведеність позивачем обставин, якими обґрунтовуються позовні вимоги, та сплив шестимісячного строку пред'явлення вимоги до поручителя. За міркуванням представника позивач не довів наявність законних підстав для кредитування в іноземній валюті, і в той же час заявив безпідставні вимоги про стягнення заборгованості в національній валюті України, в порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів» включив до кредитного договору умови щодо кредитування в іноземній валюті, які є несправедливими, не попередив позичальника про можливі валютні ризики, що є нечесною підприємницькою практикою, належним чином не обґрунтував розмір простроченої заборгованості та не довів наявність законних підстав для дострокового стягнення заборгованості за кредитним договором. Вказав також, що оскільки умовами кредитного договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами, а позичальник належним чином не повертає кредит з 18 листопада 2014 р., банк набув права вимагати повернення всієї суми кредиту з 18 грудня 2014 р., а відтак мав право пред'явити вимогу до поручителя у строк до 18 червня 2015 р. Заслухавши представника відповідачів та дослідивши письмові докази, суд вважає встановленими такі обставини і визначені відповідно до них правовідносини. Зі статуту позивача вбачається, що він є правонаступником усіх прав і зобов'язань ЗАТ "Альфа-Банк" (а.с. 26). 18 квітня 2008 р. між ЗАТ "Альфа-Банк" (кредитором або банком) та [PERSON] (позичальником) укладено кредитний договір № 800003675, предметом якого є надання банком позичальнику кредиту в іноземній валюті в розмірі 115600 доларів США зі строком кредитування до 18 квітня 2023 р. (а.с. 5-12). Цільовим призначенням кредиту є оплата позичальником вартості об'єкту нерухомості - земельної ділянки площею 0,2500, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] Згідно з умовами, визначеними у пункті 2.2. кредитного договору, за користування кредитними коштами позичальник сплачує банку проценти за процентною ставкою 14,30% річних з розрахунку 360 календарних днів у році, яка діє до оформлення та реєстрації права власності на предмет іпотеки (земельну ділянку), яка стане власністю позичальника в майбутньому. Після оформлення та реєстрації права власності на земельну ділянку та отримання банком державного акта про право власності на земельну ділянку розмір процентної ставки зменшується на 1%. Сторони договору погодили, що погашення кредиту та сплата процентів буде здійснюватися позичальником щомісячно, не пізніше 18 числа, рівними частинами - по 1563 долари США, відповідно до графіку платежів і розрахунку сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки, з урахуванням вартості усіх супутніх послуг. За приписом статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору... Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина 1 статті 628 ЦК України). З огляду на зміст статті 1054 ЦК України істотними умовами кредитного договору є предмет, сума, строк повернення і розмір процентів. На додержання вимог Постанови Національного банку України від 10.05.2007 № 168 "Про затвердження правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту" укладений з [PERSON] кредитний договір містить додаток № 1 «Графік платежів та розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки, з урахуванням вартості усіх супутніх послуг» (а.с. 10-12). Підписання позичальником [PERSON] кредитного договору з додатками, які містять усі визначені законом істотні умови, є доказом ознайомлення його з предметом договору, умовами кредитування та сукупною вартістю кредиту. Відповідно до частини 2 статті 1056 ЦК України позичальник має право відмовитися від одержання кредиту частково або в повному обсязі, повідомивши про це кредитодавця до строку надання кредиту, проте вказаним правом [PERSON] не скористався. Наведене свідчить про те, що при укладенні договору [PERSON] діяв свідомо і повністю розумів природу кредитного договору, свої зобов'язання за ним та обсяг своєї відповідальності. Відповідно до абзацу 3 ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» надання (отримання) споживчих кредитів у іноземній валюті на території України забороняється. Проте вказані положення набули чинності лише 16 жовтня 2011 р., а тому не можуть бути застосовані до договору, укладеного у 2008 р. Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а статтею 192 ЦК України передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Отже, банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність») банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання). Щодо вимог підпункту «в» пункту 4 статті 5 цього Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії Національного банку України на здійснення операцій щодо надання та одержання резидентами кредитів у іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то, оскільки на цей час законодавством України не встановлено термінів і сум кредитів у іноземній валюті як критеріїв їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування, ця норма не може застосовуватись судами. Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України «Про Національний банк України» в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року № 1429/10028). Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій). Відтак, надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору. Підсумовуючи викладене та враховуючи, що укладений з [PERSON] кредитний договір є чинним і недійсним у встановленому законом порядку не визнавався, доводи представника відповідача щодо відсутності у позивача законних підстав для кредитування в іноземній валюті і стягнення заборгованості за валютним кредитом у національній валюті України та щодо невідповідності окремих положень кредитного договору вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» суд вважає безпідставними і такими, що не ґрунтуються на законі. Виконання [PERSON] зобов'язань за кредитним договором було забезпечено порукою. Так, 18 квітня 2008 р. між ЗАТ "Альфа-Банк" (банком) та відповідачем [PERSON] (поручителем) було укладено договір поруки № 800003675-П (а.с. 16). Відповідно до пункту 2.1. цього договору поручитель [PERSON] поручилася за виконання позичальником [PERSON] зобов'язань, що виникли на підставі кредитного договору, або можуть виникнути на підставі нього в майбутньому, а саме: обов'язок повертати банку кредит рівними частинами у терміни, визначені основним договором та додатком № 1 до договору, але в будь-якому випадку не пізніше 18.04.2023; обов'язок щомісяця сплачувати банку проценти за користування кредитом у терміни, визначені основним договором та додатком № 1 до договору; обов'язок у випадках, передбачених основним договором або законодавством України у строк не пізніше 10 днів з дати пред'явлення відповідної вимоги достроково повернути банку кредит, сплатити проценти за користування ним і виконати інші обов'язки, що випливають з основного договору; обов'язок сплатити банку неустойку (пеню, штрафи) та понад суми неустойки (пені, штрафів) відшкодувати збитки, заподіяні банку невиконанням або неналежним виконанням боржником своїх зобов'язань за основним договором. З виписки по особовому рахунку відповідача [PERSON] вбачається, що позивач свої зобов'язання виконав, надавши позичальнику кредит у визначеному договором розмірі (а.с. 25). Судом встановлено, що до липня 2014 р. позичальник [PERSON] в цілому виконував зобов'язання за кредитним договором, з серпня 2014 р. він став порушувати графік платежів та вносити на погашення кредиту і процентів менші суми, ніж передбачено графіком та розрахунком сукупної вартості споживчого кредиту, а з лютого 2015 р. будь-які сплати за кредитним договором взагалі припинив (а.с. 22-23). З огляду на порушення позичальником зобов'язань по поверненню кредиту та сплаті процентів банк відповідно до пунктів 3.6., 5.1. кредитного договору вправі нарахувати пеню в розмірі 1% від простроченої суми за кожний день прострочення та вимагати дострокового виконання зобов'язань за кредитним договором. 18 лютого 2015 р. ПАТ "Альфа-Банк" на виконання положень пункту 9.1. кредитного договору направив позичальнику [PERSON] письмову вимогу про дострокове повернення кредиту, сплату нарахованих процентів та інших платежів не пізніше 37 днів з моменту відправлення вимоги (а.с. 100), яка виконана не була. 17 червня 2015 р. банк повторно направив позичальнику [PERSON] та поручителю [PERSON] вимогу про дострокове виконання зобов'язань за кредитним договором (а.с. 20, 21, 22). Згідно з наданим позивачем розрахунком загальний розмір заборгованості позичальника [PERSON] станом на 18 червня 2015 р. складає 107224,18 доларів США, що за офіційним курсом НБУ становить 2 321 428,70 грн., в тому числі: заборгованість по тілу кредиту в сумі 91490,29 доларів США, що за офіційним курсом НБУ складає 1980786,28 грн.; заборгованість за відсотками в сумі 6894,46 доларів США, що за офіційним курсом НБУ складає 149266,68 грн.; заборгованість по пені, нарахованій за останні 12 місяців, в сумі 8839,43 доларів США, що за курсом НБУ складає 191375,74 грн. (а.с. 23-24). Жодних доказів на спростування цього розрахунку стороною відповідачів не надано, а відповідно до положень статей 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. З огляду на вказане при визначенні суми заборгованості суд покладає в обґрунтування рішення наданий позивачем розрахунок як об'єктивний доказ, що містить відомості про дати здійснення позичальником платежів на погашення заборгованості за кредитним договором, суми платежів, порядок погашення вимог, який ґрунтується на приписі пункту 8.5. кредитного договору, та детальний розрахунок заборгованості за тілом кредиту, процентами та пенею. Відповідно до статей 1054, 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути кредитодавцеві кредит у строк та в порядку, що встановлені договором. За приписом частини 2 статті 1050 цього Кодексу прострочення позичальником повернення чергової частини позики (кредиту) кореспондує праву позикодавця (кредитодавця) вимагати дострокового повернення частини позики (кредиту), що залишилася, та сплати процентів. За загальними правилами, встановленими статтями 526, 530, 611, 629 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу та у встановлений строк, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, а договір є обов'язковим для виконання сторонами. Судом встановлено, що на час розгляду справи вимоги ПАТ "Альфа-Банк" про дострокове виконання зобов'язань за кредитним договором ні позичальник, ні поручитель, не виконали, що є підставою для примусового стягнення заборгованості. Згідно з умовами, визначеними у пункті 3.1. договору поруки, боржник та поручитель відповідають перед банком за порушення обов'язків по кредитному договору як солідарні боржники. Поручитель відповідає перед банком у тому ж обсязі, що і боржник. Сторони договору поруки домовились, що передбачена статтею (пунктом) 3.1. цього договору відповідальність поручителя наступає у випадку, якщо боржник допустить прострочення виконання будь-якого з обов'язків, зазначених у пункті 2.1. цього договору. Статтею 543 ЦК України передбачено, що у разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі, як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Даючи оцінку доводам представника відповідачів про сплив шестимісячного строку для пред'явлення вимоги до поручителя, суд керується положеннями статті 559 ЦК України, яка встановлює спеціальні підстави для припинення договору поруки. За приписом частини 4 цієї статті порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки, а у разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. За змістом частини 2 статті 1050 ЦК України пред'явлення вимоги про дострокове повернення кредиту та сплати процентів у випадку порушення зобов'язання кредиту, який надавався на умовах розстрочення платежу, є правом, а не обов'язком банку. Враховуючи, що укладений з [PERSON] кредитний договір діє до 2023 р., вимогу про дострокове виконання зобов'язань за кредитним договором позивач пред'явив позичальнику в лютому 2015 р., а вже в липні 2015 р. звернувся до суду з позовом до позичальника та поручителя про примусове стягнення заборгованості, порука не припинилася. Отже відповідно до умов договору поруки та на підставі положень статей 553, 554 ЦК України відповідач [PERSON] як поручитель повинна відповідати за цим позовом як солідарний боржник в тому ж обсязі, що і [PERSON], включаючи сплату основного боргу, процентів та пені, оскільки інше не встановлено укладеним з нею договором поруки. З огляду на встановлені обставини вимоги ПАТ "Альфа-Банк" про стягнення заборгованості за кредитним договором з позичальника [PERSON] та поручителя [PERSON] суд вважає обґрунтованими і доведеними та задовольняє їх в повному обсязі. Оскільки рішення ухвалюється на користь позивача, суд на підставі положень статті 88 ЦПК України присуджує з відповідачів в рівних частках понесені позивачем судові витрати, які складаються з судового збору в сумі 3654 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved