Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-01 00:00:00

31.08.2020 року з Дніпровського апеляційного суду, після скасування ухвали Тернівського районного суду міста Кривого Рогу від 11.02.2020 про закриття провадження, надійшла цивільна справа за позовною заявою [PERSON] до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області, про відшкодування моральної шкоди працівнику, внаслідок ушкодження здоров`я. В обґрунтування позову вказує, що первинним оглядом МСЕК від 19.01.1998 у позивача було виявлено професійне захворювання - вібраційна хвороба рук І-ІІ стадії , йому встановлено 30 % втрати професійної працездатності та ІІІ група інвалідності. 05.02.2007 при повторному огляді МСЕК змінено до 25% втрату професійної працездатності - безстроково. Причиною професійного захворювання стала робота позивача на шахті «Першотравнева», Першотравневе управління Виробничого об`єднання «Кривбасруда» протягом 12 років та 11 місяців підземним прохідником, кріпильником з ручним буровим інструментом. Згідно Акту розслідування хронічного професійного захворювання № 12 від 19.12.1997 встановлена вина роботодавця в ушкодженні здоровя. У зв`язку із втратою працездатності завдана моральна шкода, яку він оцінює у розмірі 75000 грн. та просить стягнути з відповідача, оскільки ліквідовано Першотравневе управління Виробничого об`єднання «Кривбасруда» , капіталізації платежів не проводилось, а тому шкоду відшкодовує орган державного соціального страхування. Ухвалою суду від 02.09.2020 відкрито провадження у справі та призначено судовий розгляд в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін на 02.10.2020. Позивач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Представник відповідача в судовому засіданні просив у задоволенні позову відмовити, оскільки відповідальність повинен нести роботодавець, також посилався на докази, додані до раніше направленого відзиву. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до таких висновків. Сукупністю належних, допустимих і достовірних письмових доказів судом встановлено наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Згідно копії трудової книжки виданої на ім`я [PERSON] , останній у періоди: з 16.07.1984 року по 31.08.1986 року працював гірничим робітником, прохідник, кріпильник на шахті «О» Першотравневого РУ ВО Кривбасруда; з 01.09.1986 року по 01.01.1995 року - прохідником на шахті «Першотравнева -2» ВО Кривбасруда; з 02.01.1995 року по 01.01.1998 року - прохідником на шахті «Першотравнева» ВО Кривбасруда ( а.с.18-24). Як вбачається з виписки з історії хвороби та епікризу [PERSON] було встановлено професійне захворювання - вібраційна хвороба з ускладененнями, НФС 1-2 ст. (а.с.15,16, 17) . Згідно з Актом розслідування хронічного професійного захворювання № 12 від 19 грудня 1997 року (а.с.9-11), причиною професійного захворювання позивача є робота протягом 12 років 11 місяців в умовах важкої праці. Встановлена вина підприємства у виникненні захворювання. Відповідно до висновку МСЕК від 19.01.1998 року позивачу первинно встановлена втрата професійної працездатності в розмірі 30 % з 12.01.1998 року по 01.02.1999 рік. (а.с.12). Повторно висновком МСЕК від 27.01.2005 року [PERSON] встановлено 30 % втрати працездатності, третя група інвалідності з 01.02.2005 року по 01.02.2007 року за вібраційною хворобою 2 стадії. (а.с.13) Відповідно до висновку МСЕК від 05.02.2007 року позивачу повторно встановлено 25 % втрати працездатності з 01.02.2007 року, безстроково, за вібраційною хворобою. (а.с.14) Оцінка суду. Правилами ст.12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За вимогами ст.ст. 4, 43, 48 ЦПК України, ст.20 ЦК України, саме позивач обирає спосіб захисту та відповідача як особу, що порушила його права або охоронювані законом інтереси. Згідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Отже, право на відшкодування моральної шкоди у зв`язку з нещасним випадком на виробництві і втратою працездатності у позивача виникло у січні 1998 року - часу встановлення втрати працездатності первинно. На той час спірні правовідносини були врегульовані ЦК УРСР 1963 року, Законом України "Про охорону праці" та Правилами відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, затвердженими постановою КМУ №472 від 23.06.1993 року. Згідно до ст.13 Закону України "Про охорону праці", роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. У статті 173 КЗпП України закріплено право працівника на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків. Частиною першою статті 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральних втрат потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Під моральними втратами потерпілого розуміються страждання, заподіяні працівникові внаслідок фізичного або психічного впливу, що спричинило погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Тобто саме роботодавець (власник) визначений субєктом відповідальності за шкоду, завдану працівнику ушкодженням здоровя. Страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, є одним із видів загальнообов`язкового державного соціального страхування , правове регулювання якого здійснювалося з 23 вересня 1999 року. Норми вказаного Закону від 23 вересня 1999 року в редакції, чинній з моменту прийняття цього Закону і до внесення змін Законом України від 23 лютого 2007 року № 717, передбачали, що за наявності факту заподіяння моральної шкоди потерпілому провадиться страхова виплата за моральну шкоду (частина третя статті 28); моральна (немайнова) шкода, заподіяна умовами виробництва, яка не спричинила втрати потерпілим професійної працездатності, відшкодовується за заявою потерпілого з викладом характеру заподіяної моральної (немайнової) шкоди та за поданням відповідного висновку медичних органів. Відшкодування здійснюється у вигляді одноразової страхової виплати незалежно від інших видів страхових виплат (частина третя статті 34). З огляду на положення статей 21, 28, 30, 34, 35 Закону від 23 вересня 1999 року право на отримання потерпілим страхових виплат у разі настання стійкої втрати працездатності, у тому числі виплати за моральну шкоду, виникає в особи з дня встановлення їй такої стійкої втрати працездатності вперше висновком МСЕК. Пунктом 27 статті 77 Закону України від 20 грудня 2005 року «Про Державний бюджет України на 2006 рік» та пунктом 22 статті 71 Закону України від 19 грудня 2006 року «Про Державний бюджет України на 2007 рік» дію вказаних норм Закону від 23 вересня 1999 року, які передбачали виплату Фондом потерпілому страхової виплати за моральну шкоду, було зупинено на 2006 та 2007 роки. Законом України від 23 лютого 2007 року, що набрав чинності з 20 березня 2007 року, до Закону від 23 вересня 1999 року внесено зміни, згідно з якими були виключені норми про здійснення Фондом потерпілому страхової виплати за моральну шкоду. Законом України від 28 грудня 2014 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов`язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці» було викладено у новій редакції, у тому числі було змінено назву вказаного Закону на Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування». Зазначений Закон у новій редакції з назвою Закон України «Про загально обов`язкове державне соціальне страхування» набрав чинності з 1 січня 2015 року. Відповідно до частини восьмої статті 36 Закону України від 28 грудня 2014 року відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень Цивільного кодексу України та Кодексу законів про працю України. Закріплений у статті 58 Конституції України принцип незворотності дії законів та інших нормативно-правових актів у часі є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього чи іншого нормативно-правового акта. Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Так, згідно з висновками Конституційного Суду України закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом (Рішення: від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99, від5 квітня 2001року № 3-рп/2001, від 13березня 2012 року № 6-рп/2012). Зазначені положення частини восьмої статті 36 Закону № 1105-XIV у редакції Закону України від 28 грудня 2014 року № 77-VIII, а саме, що відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень ЦК України та КЗпП України, не містять вказівку на зворотну дію закону в часі, а отже не суперечить змісту частини першої статті 58 Конституції України та статті 5 ЦК України. Вказаними положеннями Закону право громадян, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної не порушено, оскільки статтею 1167 ЦК України та статтею 237-1КЗпП України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Отже, оскільки втрата працездатності позивача встановлена вперше у 1998 році - то відповідальність за шкоду, завдану ушкодженням здоровя працівника , повинен саме нести роботодавець - правонаступник ВО "Кривбасруда", в структурному підрозділі якого працював позивач, а не Фонд соціального страхування України . Доводи позивача про ліквідацію ВО "Кривбасруда" та відсутність правонаступників належними і допустимими доказами не підтверджуються. Тобто на підставі вищевикладеного суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області про відшкодування моральної шкоди працівнику, внаслідок ушкодження здоров`я, не підлягає задоволенню . Як видно з матеріалів справи, при зверненні до суду із позовом позивач звільнений від сплати судового збору на підставі положення п.2 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір». На підставі п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України витрати пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові покладається на позивача. Позивач згідно ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору. Тому відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. На підставі ст.ст.440-1 ЦК УРСР,

Outcome: dismissed