Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-20 00:00:00

І . виклад позиції позивача. 06.02.2019 року [PERSON] (далі позивач) звернулася з позовною заявою до [PERSON] (далі відповідач), третя особа - Служба у справах дітей ВК Чорноморської міської ради Одеської області про позбавлення батьківських прав. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 10.03.2007 року по 18.02.2009 року сторони перебували в шлюбі та у сторін є спільна дитина, син - [PERSON] , [INFO] . Виконавчим листом Іллічівського міського суду Одеської області № 2-2133 від 26.09.2007 року з відповідача [PERSON] стягнено аліменти на дитину. Починаючи з 2007 року відповідач самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків, не сплачує аліменти, призначені за рішенням суду, на утримання сина, не піклується здоров`ям сина, його фізичним та духовним розвитком, не відвідує сина, ні разу не привітав з днем народження та іншими святами. Надав нотаріально посвідчену заяву про те, що він відмовляється від батьківських прав по відношенню до малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Усі ці фактори свідчать про ухилення батька від виконання батьківських обов`язав, у зв`язку з чим позивач змушена звертатись до суду з даним позовом, а тому просить суд наступне: - Позбавити [PERSON] ( [INFO] , [NUMBER]) батьківських прав відносно малолітнього [PERSON] , [INFO] . ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи. У підготовче судове засідання сторони не з`явилися, надіслали заяви про розгляд справи без їх участі, в своїх заявах просили проводити підготовче судове засідання без їх участі, ухвалити рішення в підготовчому судовому засіданні, оскільки відповідач визнав позовні вимоги(а.с. 15-16, 20, 30). ІІІ. Інші процесуальні дії у справі. Ухвалою судді від 08.02.2019 року було відкрито провадження по справі та призначено до розгляду (а.с. 13). Судом на підставі частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК), у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. В даних конкретних правовідносинах Суд знаходить достатні підстави для ухвалення рішення в підготовчому судовому засіданні відповідно до вимог статті 200 ЦПК. ІV. Фактичні обставини, встановлені Судом та зміст правовідносин. Відповідно копій свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 07.06.2007 року, [INFO] року народився [PERSON] , батьками записані [PERSON] та [PERSON] (а.с. 3). Згідно до свідоцтва про розірвання шлюбу від 18.02.2009 року шлюб між сторонами по справі розірвано (а.с. 4). Згідно до свідоцтва про шлюб від 24.01.2015 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, та змінено прізвище на [PERSON] Відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів відповідно виконавчого листа Іллічівського міського суду Одеської області № 2-2133 від 26.09.2007 року з відповідача стягнуто аліменти на утримання сина [PERSON] [INFO] у розмірі ј часини усіх видів доходу, щомісячно, починаючи з 15.03 2013 року і до досягнення дитиною повноліття до 25.05.25 року, згідно якого станом на 31.01.2019 року складає 96 549,92 гривень (а.с. 6). Згідно до довідки від 05.02.2019 року та №15-11141 позивач та її син - [PERSON] за реєстровані за адресою: [ADDRESS] (а.с. 7). Згідно до характеристики Чорноморської загальноосвітньої школи І - ІІІ ступенів №7 ЧМР Одеської області, Добродубов Кирило є учнем 6 класу Чорноморської ЗОШ №6 і його шкільним життям повністю опікується позивач. Відповідач ніякої участі у житті дитини не приймає (а.с. 27). Відповідно до нотаріально посвідченої заяви від 06.02.2019 року зареєстрованої в реєстрі за №184 відповідач, відмовився від батьківських прав по відношенню до малолітнього сина [PERSON] , [INFO] (а.с. 16, 28). Згідно до висновку виконавчого комітету Чорноморської міської ради як органу опіки та піклування №1-17-192 від 19 березня 2019 року, про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] щодо сина [PERSON] , [INFO] (а.с. 23-29). V. Оцінка Суду. За змістом ч. 4 статті 200 ЦПК України,ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Так, ч. 4 статті 206 ЦПК України передбачено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Таким чином, ЦПК допускає ухвалення рішення в підготовчому судовому засіданні і в правовідносинах, що виникли між сторонами відповідач позов визнала, таке визнання позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, тобто в даному випадку наявні законні підстави для ухвалення рішення про задоволення позову в підготовчому судовому засіданні. В даній ситуації Суд звертає увагу, що ст. 32 Конституції України передбачено, що ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Сімейне життя - це особисті майнові та немайнові відносини між подружжям, іншими членами сім`ї, яке здійснюється на засадах, визначених у СК: кожна особа має право на повагу до свого сімейного життя (частина четверта статті 4); ніхто не може зазнавати втручання в його сімейне життя, крім випадків, встановлених Конституцією України (ч. 5 ст. 5); регулювання сімейних відносин здійснюється з урахуванням права на таємницю особистого життя їх учасників, їхнього права на особисту свободу та недопустимості свавільного втручання у сімейне життя (частина четверта статті 7) та інше. Неможливо визначити абсолютно всі види поведінки фізичної особи у сферах особистого та сімейного життя, оскільки особисті та сімейні права є частиною природних прав людини, які не є вичерпними‚ і реалізуються в різноманітних і динамічних відносинах майнового та немайнового характеру, стосунках, явищах, подіях тощо. Право на приватне та сімейне життя є засадничою цінністю, необхідною для повного розквіту людини в демократичному суспільстві, та розглядається як право фізичної особи на автономне буття незалежно від держави, органів місцевого самоврядування, юридичних і фізичних осіб (див. пункт 3.1 рішення Конституційного Суду України від 20 січня 2012 року № 2-рп/2012 у справі за конституційним поданням Жашківської районної ради Черкаської області щодо офіційного тлумачення положень частин першої, другої статті 32, частин другої, третьої статті 34 Конституції України). Для Суду є безспірним, що в даних правовідносинах при вирішенні питання про позбавлення батьківських прав відповідача відбувається втручання в його право на сімейне життя, яке не є абсолютним і може бути обмеженим в порядку передбаченому Конституцією України. З іншої сторони обов`язковому дослідженню підлягає питання щодо забезпечення прав неповнолітніх дітей не розлучатися з батьками і врахування при цьому "якнайкращих інтересів дитини" (статті 1, 9 Конвенції). Досліджуючи правомірність втручання в право відповідача на сімейне життя, Суд розуміючи місце Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року в сфері стандартів прав людини, вважає за необхідне звернутись до принципів викладених в статті 29 Декларації, згідно із якими: Кожна людина має обов`язки перед суспільством, у якому тільки й можливий вільний і повний розвиток її особи. При здійсненні своїх прав і свобод кожна людина повинна зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання і поваги прав і свобод інших та забезпечення справедливих вимог моралі, громадського порядку і загального добробуту в демократичному суспільстві. Отже, в даному випадку допускається обмеження прав особи, а процедура, підстави та правові наслідки позбавлення батьківських прав передбачені нормами СК (статті 164-167). Зокрема, відповідно до статті 164 СК батьки можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини (пункт 2 частини першої). Тому, для Суду є беззаперечним те, що втручання у право відповідача має законні підстави, які є чинними протягом періоду, який розглядається. Так само, Суд знаходить, що втручання у право відповідача спрямоване на захист «прав і свобод» неповнолітньої дитини Конєва Р.І.. Тобто, в даному випадку при втручанні у право відповідача вимоги статті 29 Декларації щодо законності та мети втручання дотримані. Судом за обставинами справи встановлено, що відповідач практично весь час з моменту розірвання шлюбу, життям сина не цікавиться, участі у його вихованні не приймає, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, зокрема: не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток, як складову виховання; не спілкується з сином в обсязі, необхідному для його нормального самоусвідомлення; не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню сином загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до його внутрішнього світу; не створює умов для отримання дитиною належного виховання, що свідчить про ухилення відповідачем від виконання своїх батьківських обов`язків. Сам особисто надав нотаріально посвідчену заяву про те, що він відмовляється від батьківських прав по відношенню до малолітнього сина. Вказані обставини, виходячи із положень статей 164-167 СК, є підставою для позбавлення батьківських прав. Проте, в цій ситуації Суду залишається дослідити найважливіше і найскладніше питання наскільки позбавлення батьківських прав буде відповідати інтересам неповнолітньої дитини [PERSON] , і чи не має в даному випадку підстав для попередження відповідача щодо зміни свого відношення до виховання сина без позбавлення батьківських прав (пункт 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав"). Отже, згідно з пунктом 1 статті 3 Конвенції дитина наділяється правом на те, щоб її найкращі інтереси оцінювалися і бралися до уваги в якості першочергового міркування при прийнятті в її відношенні будь-яких дій або рішень як в державній, так і в приватній сфері. Більш того, в ньому втілений один з фундаментальних принципів Конвенції. Європейський Суд в своїй прецедентній практиці виробив дві умови, які необхідно враховувати при визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (наприклад див. пункт 100 рішення у справі „Мамчур проти України". Повертаючись до обставин даної справи та оцінюючи проблему забезпечення як найкращих інтересів неповнолітньої дитини [PERSON] , Суд підкреслює, що з огляду на те, що розлучення з батьками надає тяжкий вплив на дитину, таке розлучення повинно проводитися лише в крайньому випадку, наприклад коли існує небезпека неминучого заподіяння дитині шкоди або в інших необхідних випадках; розлучення не повинно проводитися, якщо дитина може бути огороджена від розлучення за допомогою менш радикальних заходів. Перш ніж вдатися до розлучення, держава повинна надати батькам сприяння у виконанні ними своїх батьківських обов`язків і відновити або зміцнити здатність сім`ї піклуватися про свою дитину, за винятком тих випадків, коли розлучення необхідне в інтересах захисту дитини. Матеріальна скрута не можуть служити виправданням для розлучення дитини зі своїми батьками. В ситуації, що розглядається розлучення відповідача з сином в першу чергу відбулось, ще в 2007 році при ініціативі відповідача, який протягом тривалого часу не виявив бажання вчинити будь-які дії пов`язані з відновленням свого зв`язку із сином. Навіть в період після проведення підготовчого судового засідання і до судового розгляду відповідач жодним чином не продемонстрував Суду свого бажання в поновленні сімейних стосунків з дитиною і в такій ситуації на думку Суду без бажання відповідача держава позбавлена можливості посприяти йому у виконанні ним своїх батьківських обов`язків. Також, важливим для Суду є те, що при позбавленні батьківських прав відповідача, відносини, які склались між ним та сином не зміняться в бік розлучення батька з дитиною, які разом не проживають з 2007 року. Так само, позбавлення батьківських прав змінить ситуацію в бік поліпшення піклування про неповнолітню дитину, що як наслідок буде сприяти захисту інших прав дитини. Отже, Суд зауважує, що в даних правовідносинах позбавлення батьківських прав буде сприяти інтересам неповнолітньої дитини [PERSON] та в подальшому зможе гарантувати повну та ефективну реалізацію прав дитини. Крім того, Суд звертає увагу, що взаємовідносини між сином та батьком склались таким чином, що дитина протягом більшого періоду свого життя проживає окремо від батька, а тому в даній ситуації Судом будуть враховані "інтереси дитини" в широкому розумінні на поняття сім`ї (включаючи біологічних батьків) (стаття 5 Конвенції про права дитини). Суд повторює, що важливим в даній ситуації є те, що позбавлення батьківських прав не призведе до відібрання дітей у батька, оскільки він з сином не проживає протягом тривалого часу, так само даний захід не виключає можливість побачення батька із своїм сином. Тобто, позбавлення батьківських прав відповідача фактично не змінить тривалу існуючу ситуацію між батьком та сином. Окремо Суд наголошує, що застосовуваний захід не є виключно безстроковим і відповідач має право у випадку зміни своєї поведінки на поновлення батьківських прав в порядку передбаченому СК України (стаття 169). В даних правовідносинах Судом були створені передумови для дотримання процедури вирішення питання про втручання в право відповідача в його сімейне життя та при визначенні «якнайкращих інтересів дитини». Зокрема, враховуючи складність питання, що розглядається було призначено підготовче судове засідання, в яке були викликані всі сторони, була забезпечена участь в розгляді справи органів опіки та піклування, які мали можливість перевірити умови проживання дитини, питання вирішувалось з наданням можливості відповідачу, як висловити свою думку, так змінити своє відношення до виховання дитини. Отже, зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, Суд розцінює як ухилення від виховання дітей відповідачем, свідомого нехтування ним своїми обов`язками і не бажанням виконувати їх, що є підставою для позбавлення батьківських прав. Таким чином, в даній конкретній ситуації існують виключні обставини, за яких відповідач може бути позбавлений батьківських прав, що не суперечить статті 9 Конвенції і в такому випадку Судом на перше місце ставляться «якнайкращі інтереси дітей», оцінка яких включала в себе оцінку і знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення в даному випадку стосовно даної особи.

Outcome: approved