Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вказаним вище позовом вмотивованим тим, що 02.01.2014 біля 21:30 водій [PERSON] у м.Могилів-Подільський, по проспекту Незалежності, керуючи автомобілем [NUMBER], з явними ознаками алкогольного сп'яніння, здійснив виїзд на смугу зустрічного руху, де зіткнувся з автомобілем [NUMBER], під керуванням [PERSON] Постановою Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 13.01.2014 [PERSON] визнано винним у вчиненні правопорушень передбачених ст.ст.124, 130 КУпАП. Автомобіль відповідача застрахований у приватному акціонерному товаристві «Страхова група «Ю.Бі.Ай.», і відповідно до полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності №АС0923329 страхова сума на одного потерпілого складає 50000,00 грн. На даний час автомобіль позивача не відремонтований, оскільки коштів які сплачені йому страховою компанією недостатньо для здійснення відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля. ПрАТ «Страхова група «Ю.Бі.Ай.» у квітні 2014 року виплачено позивачу лише 11074,59 грн., в зв'язку з тим, що відповідач вважає вартість ремонту вказаного автомобіля такою, що перевищує його ринкову вартість, а тому ремонт є економічно необґрунтованим. Не погоджуючись із вказаним вище висновком позивач звернувся до ТОВ «Експертно-юридичної фірми «Соломон», відповідно до висновку якої матеріальний збиток завданий позивачу складає 52470,75 грн., а вартість відновлювального ремонту не перевищує ринкову вартість автомобіля на ринках України. Вказані обставини стали підставою для звернення до суду із даним позовом, в якому позивач просить, враховуючи заяви про уточнення позовних вимог, а також пояснень в судовому засіданні 29.08.2016, стягнути солідарно з ПрАТ «Страхова група «Ю.Бі.Ай.» та [PERSON] матеріальну шкоду в розмірі 32496,01 грн., моральну шкоду в розмірі 10000,00 грн. та судові витрати в розмірі 7562,60 грн. Представники позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з урахуванням заяви про уточнення позову та усних пояснень, просили суд позов задовольнити. Представник ПрАТ «Страхова група «Ю.Бі.Ай.» в судове засідання не з'явився, надавши суду заперечення на позов, в яких просив суд в задоволенні позову відмовити. Також надав ряд заяв про розгляд справи за його відсутності. Представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив суд в задоволенні позову відмовити. Третя особа в судове засідання не з'явилась, надавши суду заяву про розгляд справи у її відсутність. Заслухавши представників позивача, представника відповідача [PERSON], дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності суд вважає, що позовні вимоги з врахуванням заяви від 05.07.2016, підлягають частковому задоволенню з таких підстав. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.ст.10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З матеріалів справи слідує, що 02.01.2014 біля 21 год. 30 хв. по просп. Незалежності в м. Могилів-Подільському Вінницької області, водій [PERSON] керуючи транспортним засобом марки «ЗАЗ» д.н.з. [NUMBER] з явними ознаками алкогольного сп'яніння здійснив виїзд на смугу зустрічного руху, де зіткнувся із автомобілем [NUMBER] під керуванням [PERSON], що призвело до пошкодження транспортних засобів. Від проходження медичного огляду у встановлений законом порядку на стан визначення алкогольного сп'яніння [PERSON] в присутності двох свідків відмовився. Транспортний засіб, яким керував позивач внаслідок ДТП отримав механічні пошкодження, а саме: деформоване заднє ліве крило; передні ліві та задні дверцята; задня ліва покришка, диск; задній бампер; ліве дзеркало заднього виду; задня балка; лівий поріг; дно, задній лівий габаритний ліхтар; деформація даху. Дані факти підтверджуються змістом постанов Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 13.01.2014 та від 24.01.2013 (справа №138/10/14-ц), а також довідкою ВДАІ Могилів-Подільського МВ УМСВС України у Вінницькій області від 10.01.2014 №118 (Т.1 а.с. 6-9, 40, Т.3, а.с. 113, ). Вказаною вище постановою суду від 13.01.2014 [PERSON], по вказаних фактах, визнано винним у вчинені адміністративних правопорушень за ст. ст. 124, 130 КУпАП та піддано адміністративному стягненню у виді штрафу в дохід держави. Відповідно до ч.4 ст. 61 ЦПК України постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкова для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно із частинами другою, п'ятою статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Станом на день дорожньо - транспортної пригоди чинним був поліс обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів АС/0923329 від 01.04.2013 (далі - поліс). Забезпеченим транспортним засобом по даному полісу є автомобіль ЗАЗ д.н.з. [NUMBER], яким під час ДТП керував відповідач [PERSON] (Т.1, а.с. 39). Про те, що [PERSON] перебуває у трудових відносинах з будь-якою особою та ДПТ сталась під час перебування його на роботі суду не повідомлено. Таким чином, правовідносини сторін спору регулюються, зокрема, ст. ст. 1166, 1167, 1187 ЦК України та нормами Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (надалі - Закон). Так, за полісом ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну майну відповідно до умов договору становить 50 000, 00 грн. (франшиза - 500,00 гривень). Страховик - ПрАТ СГ «Ю.Бі.Ай». Страховим випадком є подія, внаслідок якої заподіяно шкоду третім особам під час дорожньо-транспортної пригоди, яка сталась за участю забезпеченого транспортного засобу і внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована за договором (полісом). Забезпечений транспортний засіб ЗАЗ 110307, д.н.з. [NUMBER] (а.с. 39). Під час ДТП [PERSON] керував транспортним засобом марки «NISSAN», д.н.з. [NUMBER] на підставі довіреності від 11.05.2011 від імені власника автомобіля [PERSON] Термін дії довіреності - 26.06.2019. Також [PERSON] має тимчасовий реєстраційний талон на дане авто, серія [NUMBER], виданий 11.02.2015 (Т.1, а.с. 54,55). Пунктом 1 ч.1 ст.395 ЦК України передбачено, що речовим правом на чуже майно є право володіння, а згідно ст.398 ЦК, право володіння виникає на підставі договору з власником або особою, якій майно було передане власником, а також на підставах, установлених законом. Статтею 396 ЦК України передбачено, зокрема, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист його права, відповідно до положень Гл. 29 цього кодексу. Така позиція висловлена в ухвалі Верховного Суду України від 26.08.2009 (справа № 6-6381св09) та в п.13 Постанови №4 Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної безпеки». Так, в Постанові роз'яснено, що враховуючи, що відповідно до ст.ст.386,395,396 ЦК України положення щодо захисту права власності поширюються на осіб, які хоч і не є власниками, але володіють майном на праві господарського відання, оперативного управління або на іншій підставі, передбаченій законом чи договором (речове право), такі особи мають права вимагати відшкодування шкоди, завданої цьому майну. До таких осіб належить і особа, яка керувала транспортним засобом без доручення, але на підставі документів, визначених п.2.1. Правил дорожнього руху України (посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії та реєстраційного документа на транспортний засіб). Згідно ст.6 Закону Страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого. [PERSON] звернувся до страховика із заявою про виплату страхового відшкодування по полісу та повідомив реквізити свого банківського рахунку для перерахунку йому коштів (Т.1, а.с. 41). Як слідує з повідомлення АТ «СК «Ю.Бі.Ай» №403 від 18.04.2014, адресованого [PERSON], страховик прийняв рішення про виплату [PERSON] страхового відшкодування по полісу в розмірі 11074,59 грн. по заявленому страховому випадку, згідно Повідомлення про випадок Вх.№100 від 22.01.2014. В повідомленні також зазначено, що згідно п.5 полісу відшкодування було зменшено на розмір франшизи, яка складає 500,00 грн. (Т.1, а.с. 37). Представник позивача в судовому засіданні пояснила, що страхове відшкодування в розмірі 11074,59 грн. позивач дійсно отримав, однак автомобіль не ремонтував, оскільки таких коштів недостатньо для його ремонту. Так, у відповідності до ст. 22 Закону у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи. 08.01.2014 ПрАТ СГ «Ю.Бі.Ай» проведено первинний огляд транспортного засобу «NISSAN», д.н.з. [NUMBER] про що складено відповідний акт за №10918. Згідно акту характер пошкоджень транспортного засобу: передні та задні ліві двері (вм'ятини, пошкодження лакофарбового покриття); поріг лівий (рваний метал, пошкодження лакофарбового покриття); бокове оглядове дзеркало (ліве); заднє ліве крило (вм'ятини, пошкоджена лакофарбового покриття); задній бампер (пошкодження лакофарбового покриття, відірвані кріплення, деформація); задній ліхтар (тріщина); двері багажника; важіль (ричаг) заднього лівого колеса (відірваний); підлога кузова (задня ліва частина); задній лівий ланжерон; заднє ліве колесо (деформований диск, шина - рвана резина); деформація даху; задній лівий підкрилок. Під час ДТП відбувся перекос салонного вірсіку. приводу пошкоджень, які не пов'язані з ДТП вказано, що авто має корозійні пошкодження порогу, дверей, лакофарбового покриття, бампера переднього, задніх правих дверей, лівого переднього повороту. В акті міститься підпис [PERSON] (Т.1, а.с. 154,155). Тобто страховиком визначено більше пошкоджень ніж описано при ДТП працівниками міліції. Характер пошкоджень транспортного засобу визначений страховиком не оспорювався сторонами спору. На підставі акту та інших матеріалів, того ж 08.01.2014 складено звіт №10918 з оцінки вказаного вище транспортного засобу (Т.1, а.с. 150-168). В звіті страховика, на підставі якого і було проведено виплату страхового відшкодування вказано, що відновлювальний ремонт автомобіля [NUMBER] є недоцільним з економічної точки зору. Вартість матеріального збитку, завданого власнику такого автомобіля внаслідок пошкодження при ДТП, складає 27 941, 84 грн. Вартість відновлювального ремонту автомобіля - 41 938,93 грн., а ринкова вартість авто на дату ДТП, з врахуванням коофіцієнту зношеності, дорівнює 27 941, 84 грн. Тобто розмір матеріального збитку дорівнює ринковій вартості такого авто. За клопотанням позивача суд призначив судову експертизу і згідно висновку експерта від 22.02.2016 №2341/2341/15-21, ринкова вартість автомобіля [NUMBER], 1990 року виготовлення, згідно розрахунків, складає: - 27596,50 грн. на день ДТП та 92252,92 грн. на день проведення експертизи. Під час ДТП відбулось зустрічне дотичне контактування лівих бічних частин автомобілів, з подальшим блокуючим контактом заднього лівого колеса автомобіля [NUMBER] з лівим переднім колесом автомобіля [NUMBER]. Характер та детальний опис технічних пошкоджень зафіксовано у протоколі огляду даного автомобіля за участю сторін, які не заявляли ніяких зауважень до їх фіксації. Вартість відновлюваного ремонту автомобіля Nissan Primera д.н.з. [NUMBER], 1990 року виготовлення, з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу на день ДТП становить: - 33191,34 та на день проведення дослідження становить: - 110922,73 грн. Залишкова вартість пошкодженого автомобіля Nissan Primera д.н.з.[NUMBER], 1990 року виготовлення, може складати 12076,30 грн., без урахування витрат і строків на реалізацію працездатних вузлів та агрегатів на день ДТП та станом на день проведення експертизи: - 50868,15 грн. (Т.2, а.с. 111-128). В судовому засіданні експерт [PERSON] надав суду показання про те, що на час проведення експертизи ремонт автомобіля [NUMBER] не проводився. Усі відновлювальні роботи даного авто проведено ще до ДТП. В позові та в судових засіданнях позивач та його представники зазначали, що він не згоден з тим, що його транспортний засіб внаслідок ДТП є фізично знищеним. Автомобіль він не ремонтував після ДТП, а тому бажає, щоб йому була відшкодована уся матеріальна шкода, згідно положень ст. 1192 ЦК України. Положення ст. 1192 ЦК України є загальними, однак враховуючи обставини даної цивільної справи суд зважає на положення спеціальних норм. Так, відповідно до ст. 29 (в ред. ЗУ N 2902-IV 22.09.2005) та ст. 30 (в ред. ЗУ N 5090-VI від 05.07.2012) Закону, у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки. Транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з аварійним сертифікатом (рапортом), звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним аварійним комісаром, оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди. Якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди. Також, згідно з роз'ясненнями п.15 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» №4 від 01.03.2013 якщо пошкоджений транспортний засіб не може бути відновлено або вартість його відновлювального ремонту з урахуванням зношеності та втрати товарної вартості перевищує його ринкову вартість на момент пошкодження, розмір шкоди визначається за ринковою вартістю транспортного засобу на момент пошкодження. Порядок відшкодування шкоди, пов'язаної з фізичним знищенням транспортного засобу, регламентовано статтею 30 Закону № 1961-IV, який згідно зі статтею 8 ЦК (аналогія закону) може застосовуватись не лише страховиком, а й іншими особами, які здійснюють діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, та відповідають за завдану шкоду. Тобто транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим, а власник транспортного засобу згоден із визнанням транспортного засобу фізично знищеним. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з експертизою, проведеною відповідно до вимог законодавства, витрати на ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди. У разі якщо власник транспортного засобу не згоден із визнанням транспортного засобу фізично знищеним, йому відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати з евакуації транспортного засобу з місця цієї пригоди. Якщо ж транспортний засіб визнано фізично знищеним, відшкодування шкоди виплачується у розмірі, який відповідає вартості транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди та витратам з евакуації транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди. Позовних вимог з приводу стягнення витрат з евакуації автомобіля з місця пригоди позивач не заявляв. Таким чином, враховуючи положення вказаних вище норм та вказані вище обставини, зокрема, зважаючи на те, що згідно вказаного вище експертного висновку ринкова вартість автомобіля [NUMBER], 1990 року виготовлення, згідно розрахунків, складає 27596,50 грн. на день ДТП, а вартість відновлюваного ремонту даного авто з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу на день ДТП становить 33191,34 грн., тобто вона більша ніж вартість самого авто, таке авто дійсно є фізично знищеним, оскільки його ремонт є економічно необґрунтованим. Вирішуючи питання щодо розміру відшкодування шкоди яку мав тримати [PERSON] суд зважає на висновок судової експертизи та те, що жодна із сторін спору не заперечила проти такого висновку, не заявляла клопотання про призначення додаткової чи повторної експертизи, а відтак з розрахунку, що ринкова вартість автомобіля на день ДТП становила 27596,50 грн., а після ДТП - 12076,30 грн. шкоду становить різниця цих вартостей, а саме 15520,20 грн., з яких 11074,59 грн. уже відшкодовано страховою групою. Тобто залишок суми становить 4445,61 грн., однак за мінусом франшизи такий розмір становить лише 3945,61 грн. і саме ці кошти слід стягнути з відповідача - страхової групи на користь позивача. Такий висновок суду ґрунтується на положенні ст. 12 Закону, згідно якої, зокрема, страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту. Як було встановлено судом, згідно полісу розмір франшизи в даному випадку становить 500,00 грн. і таку суму франшизи в даному випадку позивачу має відшкодувати відповідач [PERSON], оскільки саме він керував забезпеченим авто та він винен у вчиненні ДТП. При вирішенні спору суд не бере до уваги посилання представника позивача на правову позицію Верховного Суду України у справі №6-2808цс15 зазначену судовому рішенні від 20.01.2016, та не вважає, що матеріальну шкоду слід стягувати з відповідачів солідарно, оскільки висновок стосується положень ст.ст.599, 1194 ЦК України, та не солідарної відповідальності страховика та заподіювача шкоди, а права потерпілої особи на вибір між такими боржниками, або на отримання решти відшкодування шкоди з винної особи, в різі якщо вона перевищує ліміт страхування. При вирішенні заявлених вимог про стягнення матеріальної шкоди у виді реальних збитків суд зважає на таке. Згідно ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. При вирішенні спору в цій частині суд вважає неналежними ряд доказів наданих позивачем та його представниками, а саме: квитанцію про оплату відправки рекомендованого листа на адресу суду на суму 10,80 грн. (Т.2 а.с. 159), оскільки, як пояснила представник позивача [PERSON] 25.12.2015 позивач бажав подати до суду додаткові документи поза межами судового засідання і вона особисто, як мати позивача принесла їх до суду, однак за відсутності у неї доручення на представлення інтересів сина такі документи у неї в канцелярії суду не прийняли, а тому вона пішла до відділення зв'язку і відправила документи листом відповідно сплатила за це власні кошти. Суд зважає на те, що вказані витрати не ніс позивач, при чому необхідності понесення таких витрат не було, оскільки за наявності угоди з адвокатом, яка мала право на представлення інтересів позивача в суді по даній справі, в тому числі на надання суду додаткових документів, як в судовому засіданні так і поза ним свідчать про те, що такі витрати не були обов'язковими; квитанції про оплату відправки рекомендованих листів на адресу відповідачів, адвоката та інших осіб, в тому числі прокурору та Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, з якими позивач вів переписку з приводу події ДТП та скаржився на дії відповідача ПАТ «Страхова група Ю.Бі.Ай», а також проїзні документи в напрямках Могилів-Подільський-Вінниця, Вінниця-Могилів-Подільський, Вінниця - Васильків, Київ-Могилів-Подільський, Жмеренка-Київ, Київ-Жмеренка, оскільки один із квитків придбаний на ім'я [PERSON], який не є ні стороною спору ні представником позивача, а також в зв'язку з тим, що позивач працює в м. Києві з липня 2014 року, як пояснила його представник в судовому засіданні. Та обставина, що такі квитки купувались позивачем з метою відновленого свого права, і що такі витрати були необхідними для цього, не обґрунтована та не доведена в ході розгляду справи. Також документи по витратах на пальне в розмірі 424,75 грн. для поїздки в смт. Піщанку для отримання нотаріального доручення на представлення [PERSON] інтересів [PERSON] в суді та квитанція про сплату 34,00 грн. за реєстрацію такої довіреності нотаріусом (Т.1, а.с. 35,36,45-48, 58, 59,77, Т.2, а.с. 42, Т.3 а.с. 67-74,76-98). Також витрати в розмірі 600,00 грн. за проведення експертного дослідження 27.06.2014 (Т.1, а.с. 10-34, Т.2, а.с. 76), оскільки таке дослідження проводилось поза межами розгляду судового спору з приводу відшкодування шкоди завданої внаслідок даного ДТП та не було використано позивачем в якості доказу у даній справі. Страхове відшкодування позивач отримав ще навесні 2014, а до суду з даним позовом звернувся лише в грудні 2014. Таким чином, проведення експертного дослідження та відповідно сплата коштів за його проведення суд не вважає реальними збитками. Як на доказ розміру шкоди сторона позивача посилалась на висновок судової експертизи, яку було проведено за їх клопотанням в межах провадження у даній цивільній справі. Разом з тим, такі витрати, як: посвідчення доручення на представлення інтересів позивача в суді [PERSON] в сумі 309,00 грн., а саме 34,00 грн. за реєстрацію довіреності, 5,00 грн. послуги банку за переказ коштів, 270,000 грн. за посвідчення довіреності нотаріусом (Т.2 а.с. 225,226, Т.3 а.с. 65а, 66); сплата 03.12.2014 за банківські послуги щодо переказу судового збору в розмірі 5,00 грн. (Т.1 а.с.76, Т.3 а.с. 75) суд вважає реальними збитками, оскільки такі витрати позивач поніс з метою відновлення свого порушеного права в суді. За загальним правилом визначеним ст. 1190 ЦК України особи, спільними діями або бездіяльністю яких було завдано шкоди, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим. За заявою потерпілого суд може визначити відповідальність осіб, які спільно завдали шкоди, у частці відповідно до ступеня їхньої вини. Тобто, вказані вище реальні збитки мають бути солідарно стягнуті з відповідачів, оскільки даний позов пред'явлено до них обох і саме в зв'язку з цим особа понесла такі збитки. З приводу позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди суд, вважає, що дана вимога підлягає частковому задоволенню, враховуючи таке. Відповідно до ч.1 та п.3 ч.2 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода може полягати у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна. За правилами ст.22 Закону, про що було вказано уже вище, зокрема, у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи, а згідно ст. 23 Закону шкодою, заподіяною життю та здоров'ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є, зокрема, моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я. При ДТП за участю позивача та відповідача [PERSON] позивач не зазнав жодних травм, в тому числі каліцтва чи іншого ушкодження здоров'я. За загальним правилом, встановленим ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року N 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Представник позивача в судовому засіданні підтримала доводи, викладені в позові з приводу завдання позивачу моральної шкоди. Зазначила, що моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких позивач зазнав у зв'язку із пошкодженням його майна та прикладеними зусиллями для відновлення попереднього стану. Також, в зв'язку з вибуттям із користування позивача транспортного засобу, який був джерелом його основного доходу, оскільки він провадив підприємницьку діяльність щодо перевезення пасажирів та надав послуги таксі. Після ДТП та тривалої неможливості відновлення порушеного права він був змушений припинити провадження такої діяльності та шукати роботу поза межами місця проживання. Позивач докладає додаткових зусиль для організації свого звичайного ритму життя, в зв'язку з неможливість користуватись пошкодженим автомобілем. На підтвердження вказаних обставин суду надано копію документів, які підтверджують факт отримання позивачем ліцензії на зайняття такою діяльністю в 2010 році та факт того, що в січні 2015 він припинив підприємницьку діяльність (Т.3 а.с.115-118). При вирішенні заявлених вимог про відшкодування моральної шкоди суд вважає неналежними доказами надані суду листи непрацездатності позивача та його амбулаторне лікування за період з 21.12.2015 по 13.01.2015, з 23.01.2016 по 20.02.2016 та 01.03.2016, з 05.04.16 по 13.04.16 та стаціонарного за 11.03.2016 оскільки, як пояснила його представник [PERSON] дане лікування проводилось в зв'язку із переломом ноги під час зимової негоди та ожеледиці (Т.2, а.с. 165-166,189,190, Т.3 а.с. 65). На переконання суду представники позивача довели в судовому засіданні факт завдання позивачу моральної шкоди, лише в зв'язку з пошкодженням майна, яким позивач володіє та користується на відповідній правовій підставі. При доведеності факту пошкодження майна, яким володіє та користується позивач саме з вини відповідача [PERSON], оскільки саме ним було допущено грубе порушення правил дорожнього руху, що і стало причиною ДТП, а тому даний відповідач повинен відшкодувати позивачу моральну шкоду. Розмір компенсації такої шкоди про який вказує позивач суд вважає необґрунтованим, однак зважаючи на принципи розумності та справедливості суд вважає достатнім розміром такої компенсації суму в 2000,00 грн. Разом з тим, суд вважає недоведеним факт завдання такої шкоди страховиком, оскільки він на виконання взятих на себе обов'язків вчинив усі дії з метою виплати позивачу страхового відшкодування та виплатив його, оскільки позивач не відмовлявся приймати таку виплату. Та обставина, що суд визначив більший розмір матеріального збитку на 3945,61 грн. ні ж страховик, само по собі не свідчить про завдання моральної шкоди позивачу, оскільки такий розмір страховик виплатив згідно з проведеною оцінкою і про те, що позивач не бажає прийняти таку виплату він страховику не повідомив, а отримав її і, як пояснила його представник в судовому засіданні він такі кошти витратив не за прямим призначенням. Невчасна сплата таких коштів фактично може стати підставою для захисту цивільного права в порядку ст. ст. 549, 610,625 ЦК України. Такий висновок суду ґрунтується також на правовій позиції Верховного Суду України від 18.05.2016 у справі № 6-474цс16. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд зважає на таке. За правилами ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Відповідно до п. 36 вказаної вище Постанови Пленуму вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову (частина перша статті 88 ЦПК) застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір, (наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом № 3674-VI). Якщо вимогу пропорційності розподілу судових витрат при частковому задоволенні позову точно визначити неможливо (наприклад, при частковому задоволенні позову немайнового характеру), то судові витрати розподіляються між сторонами порівну. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», зокрема, розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Отже, для можливості визначення розміру компенсації необхідно встановити, як сам факт надання такої допомоги, так і час, протягом якого така допомога надавалась. З витягу з договору про надання правової допомоги від 21.10.2015 слідує, що зазначеним договором представник позивача - адвокат [PERSON] була уповноважена виключно представляти інтереси позивача у даній цивільній справі. Предмет договору не визначає домовленості між його сторонами щодо здійснення адвокатом будь-яких інших дій поза судовим засіданням, в тому числі і складання позовної заяви. Згідно квитанції №10 від 21.10.2015 на виконання умов договору позивачем сплачено адвокату гонорар в розмірі 2500,00 грн. (Т.2 а.с. 53,54, 158). Разом з тим, відповідно до журналів судових засідань 10.11.2015, з 14:30:36 по 17:04:17 та 11.11.2015, з 09:02:39 по 09:06:35 (Т.2 а.с.63,64), 06.06.2016, з 15:14:00 по 16:28:40 (Т.2 а.с. 205,206), 06.07.2016, з 14:51:45 по 15:53:16 (Т.2 а.с. 230), за 16.08.2016, з 11:31:57 по 11:49:53 і з 16:23:43 по 17:57:24 (Т.3 а.с. 100,101), за 29.08.2016, з 12:12:48 по 13:06:29 та з 14:16:20 по 17:09:45, а також 25.10.2016 з 12:16:53 до 12:28:45 (Т.3, а.с. 120) адвокат брала участь в судових засіданнях більше 9 год. Таким чином, з огляну на кількість часу який адвокат брала участь в судових засіданнях та розмір мінімальної заробітної плати згідно Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» та Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» розмір витрат позивача на таку правову допомогу не є завищеним. Щодо послуг адвоката [PERSON] то, як слідує з угоди від 30.10.2014 та витягу з угоди від 12.12.2014, даний адвокат був уповноважений на представництво у суді І, ІІ інстанції та складання позову. Згідно квитанції №13 від 30.10.2014 на виконання умов договору позивачем сплачено адвокату гонорар в розмірі 1500,00 грн. та відрядження в розмірі 350,00 грн. (Т.1 а.с. 82, 111, 112, Т.2 а.с. 31, 160). Відповідно до журналу судового засідання даний адвокат дійсно був присутнім в засіданні 24.02.2015, з 15:14:10 по 15:27:17 (Т.1 а.с.114,115). Крім того, як слідує з пояснень сторони позивача даний адвокат складав позовну заяву позивачу. З приводу оплати відрядження адвоката, тобто прибуття адвоката в судове засідання 24.02.2016 в м. Могилів-Подільський з м. Вінниці, тобто іншого населеного пункту то суд зважає також на таке. Згідно ч.1 ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 3 ст. 79 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать, зокрема, витрати сторін та їх представників, що пов'язані з явкою до суду. Згідно ст. 85 ЦПК України, зокрема, витрати, пов'язані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їх представників, а також найманням житла, несуть сторони. Стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, та її представникові сплачуються іншою стороною добові (у разі переїзду до іншого населеного пункту), а також компенсація за втрачений заробіток чи відрив від звичайних занять. Компенсація за втрачений заробіток обчислюється пропорційно від розміру середньомісячного заробітку, а компенсація за відрив від звичайних занять - пропорційно від розміру мінімальної заробітної плати. Відповідно до роз'яснень п.46 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 № 10 (із змінами, внесеними згідно з Постановою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 25.09.2015), зокрема, вирішуючи питання про стягнення судових витрат, суди повинні враховувати, що виплата сум сторонам та їх представникам передбачає відшкодування витрат, понесених ними у зв'язку з переїздом до іншого населеного пункту та явкою до суду, у порядку, передбаченому статтею 85 ЦПК України. Граничні розміри компенсації таких витрат передбачені постановою Кабінету Міністрів України від 27 квітня 2006 року № 590 "Про граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави". Після закінчення розгляду справи такі витрати розподіляються судом на загальних підставах згідно зі статтею 88 ЦПК. Відповідно до пункту 5 додатка до постанови Кабінету Міністрів України від 27 квітня 2006 року N 590 "Про граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави" граничний розмір компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних справ не може перевищувати встановленні законодавством норми відшкодування витрат на відрядження. В свою чергу відповідно до пункту 7 постанови Кабінету Міністрів України від 2 лютого 2011 року N 98 "Про суми та склад витрат на відрядження державних службовців, а також інших осіб, що направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, які повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів" особам, які направляються у відрядження, відшкодовуються витрати на проїзд (у тому числі на перевезення багажу, бронювання транспортних квитків) до місця відрядження і назад, а також за місцем відрядження (у тому числі на орендованому транспорті). Крім того, позивачем було сплачено судовий збір в розмірі 756,60 грн., однак враховуючи остаточні позовні вимоги, ціна позову становила 46846,01 грн., і відповідно судовий збір мав становити 468,46 грн., тобто саме цю суму слід розподілити між сторонами спору пропорційно до задоволених вимог, а решту слід залишити за позивачем, оскільки питання про надлишково внесену суму судового збору суд може вирішити лише за заявою позивача, що передбачено ст. 7 Законом України «Про судовий збір» (Т.1, а.с. 1-2). Також, в межах провадження даної цивільної справи за клопотанням позивача було проведено судову експертизу і згідно рахунку Вінницького відділення КНДІСЕ вартість експертизи становила 2456,00 грн., які позивач сплатив згідно квитанцій №64 та №65 від 20.12.2015 (Т.2 а.с. 79,80, 84,85, 161,162,164). Враховуючи викладене з відповідачів на користь позивача має бути стягнуто судовий збір пропорційно до задоволених позовних вимог. Загальна сума судових витрат позивача становить 7276,06 грн., яка складається зі сплати судового збору, оплати послуг експерта та оплати правової допомоги та витрат на прибуття представника до суду. Враховуючи остаточну ціну позову, а саме 46846,01 грн. та суть даного судового рішення, а саме стягнення коштів на користь позивача лише в розмірі 6445,61 грн. суд фактично задовольнив позовні вимоги лише на 13,8 %, що по судових витратах становить 1004,10 грн., які пропорційно до задоволених вимог слід стягнути з відповідачів на його користь, а саме 39 % з [PERSON] та 61 % із страхової групи.

Outcome: partial