Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-22 00:00:00

[PERSON], Громадська організація «Справа принципу» в особі голови правління ГО Гумірова Олександра Ігоровича звернулись з позовом до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен банк Аваль», третя особа: Національний банк України про захист прав споживачів, визнання протиправними і припинення дій відповідача. Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач [PERSON] є споживачем кредитних послуг, які надаються відповідачем, на підставі договору про надання споживчого кредиту №014/0077/74/68456 від 20.12.2006 року, який був укладений з ПАТ «Райффайзен банк Аваль». [PERSON] звернулась до Громадської організації «Справа принципу» з проханням допомогти їй у захисті своїх прав. Позивач ГО «Справа принципу», в значенні, встановленому ст. 24 ЗУ «Про захист прав споживачів», та відповідно до ст. 6 Статуту ГО «СП» є громадською організацією споживачів (реалізує сприяння дотриманню та дієвий захист прав споживачів, прав та інтересів споживачів фінансових послуг). Відповідно до ч.1 ст. 25 ЗУ «Про захист прав споживачів» об'єднання споживачів, зокрема, мають право: 5) надавати юридичну і консультаційну допомогу споживачам згідно із законодавством; 9)звертатись із позовом до суду про визнання дій виконавця протиправними щодо невизначеного кола споживачів та припинення цих дій; 10)відповідно до законодавства захищати у суді права споживачів, які не є членами громадських організацій споживачів. Крім позивача [PERSON] до ГО «СП» із схожими проханнями звернулись й інші позичальники за споживчими кредитами, зобов'язання за якими викладено в іноземній валюті. Ці позичальники укладали із відповідачем аналогічні договори у різні періоди часу, що вказує на системність порушень відповідача, які зазначені нижче. Активом ГО «СП» було проаналізовано звернення та документи [PERSON] та інших аналогічних позичальників відповідача. В діях відповідача, які супроводжують процес видачі та погашення валютних споживчих кредитів, вбачається ряд цивільних правопорушень, у зв'язку із чим, виконуючи власні статутні завдання, ГО «СП» пред'являє цей позов до суду про захист прав споживачів та визнання протиправними і припинення дій відповідача щодо невизначеного кола споживачів в солідарному порядку із [PERSON]. Проаналізувавши договори, що укладені відповідачем із споживачами, було з'ясовано те, що всі вони є шаблонними (майже ідентичними за змістом із відмінністю лише в параметрах). Таким чином вбачається, що протиправні дії відповідача є однаковими в усіх валютних кредитних правовідносинах із споживачами. Також вбачається, що зміст договорів спирається на єдиний формуляр, який затверджено керівним органом банку-відповідача. Реалізуючи свої законні права та статутні завдання, ГО «СП» звернулось до відповідача із проханням надати копії нормативних актів банку, якими встановлено формуляри договорів споживчого кредитування в іноземній валюті, які діяли та діють в банку. Банк відмовив ГО «СП» у задоволенні цього запиту. Позивачі вважають протиправними наступні дії відповідача, які судом повинні бути визнані протиправними і повинні бути припинені, а саме в пропонуванні споживачам кредитів на споживчі цілі в іноземній валюті, визначення протиправної внутрішньобанківської процедури видачі споживчих кредитів в іноземній валюті, що створило протиправні обов'язки для споживачів, встановлення безальтернативно формулярів договорів споживчого кредитування із вираженням зобов'язання в іноземній валюті, на зміст яких споживач не міг вплинути, що призвело до протиправного і несправедливого по відношенню до споживачів збільшення прибутків відповідача за рахунок збільшення зобов'язань споживача. Так, за думкою позивачів, пропонування споживачам кредитів, встановлення процедури видачі таких кредитів та змісту (формуляру) кредитного договору по суті є одностороннім правочином відповідача, який створює обов'язки для невизначеного кола споживачів. Тому банк несе відповідальність за законність таких дій і такого кредиту. Відповідач пропонує та надає кредити споживачам із зазначенням вимоги до споживачів використовувати такі кредити виключно на споживчі цілі. Ці вимоги є жорсткими, оскільки шаблонами договорів передбачено відповідальність споживача за нецільове використання кредиту. Але ж використати кредит, наданий в іноземній валюті, за призначенням (придбання товарів та послуг на території України) для споживача є неможливим. Так, відповідно до ст. 192 Цивільного кодексу України законним платіжним засобом на всій території України є грошова одиниця України - гривня; іноземна валюта може використовуватись в Україні лише у випадках і порядку, встановленому законом. Позивачі вважають, що в порушення Декрету Кабінету міністрів України (який має статус закону) «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19.02.1993 р. за №15-93 (надалі - Декрет), банк не мав генеральну ліцензії НБУ (п. 2 ст. 5 Декрету), згідно якої щодо надання валютних кредитів. Таким чином, запропонувати і видати споживчий кредит в іноземній валюті на території України для банку України є неможливим. В свою чергу, для споживача є неможливим законно використати такий кредит. Відповідно дії відповідача (суб'єкта валютного контролю і професійного оператора фінансових послуг), які полягають в пропонуванні, встановленні процедури видачі і самої видачі споживчого кредиту в іноземній валюті є протиправним, оскільки напряму суперечить нормам законодавства України і порушує публічний порядок. Крім того, відповідно до ст. 524 Цивільного кодексу України зобов'язання має бути виражено у гривні, а іноземна валюта може бути визначена лише як еквівалент зобов'язання. Таким чином, встановлені відповідачем формуляри не відповідають закону і, відповідно, дії відповідача по затвердженню цих формулярів і їх подальше використання є протиправними. Всі зазначені в цьому позові протиправні дії відповідача вчинені з метою неправомірного збільшення власних прибутків за рахунок неправомірного завищення зобов'язань споживача. Це досягнуто відповідачем шляхом спекуляцій із іноземною валютою на валютному ринку України, що призвело до різкого знецінення національної валюти України і, як наслідок, збільшення зобов'язань споживачів на 300%-500% відсотків залежно від дати укладення кредитного договору. Відповідно до ст. 21 ЗУ «Про захист прав споживачів» права споживачів вважаються в будь-якому разі порушеними, зокрема, коли: будь-яким чином обмежується право споживача на інформацію щодо продукції; споживачу реалізовано продукцію неналежної якості; ціну продукції визначено неналежним чином. В даному випадку кредит є такою продукцією - відповідач не надав споживачам належної інформації щодо властивостей кредиту і наслідків його використання, сам кредит є протизаконним і примушує споживача до правопорушень, а його ціну визначено неналежним чином. На підставі викладеного, позивач просить 1.Визнати протиправними дії ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», які полягають в: -пропонуванні споживачам кредитів в іноземній валюті; -видачі споживчих кредитів в іноземній валюті; -встановлені формулярів договорів про надання споживчих кредитів, в яких зобов'язання виражене в іноземній валюті; -встановлення процедури видачі іноземної валюти в кредит споживачам на споживчі цілі. 2.Визнати недійсними внутрішні нормативні документи ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», затверджені керівним органом ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», якими встановлено формуляри договорів споживчих кредитів в іноземній валюті та порядок видачі споживчих кредитів в іноземній валюті, які були чинними в період із 01.01.2004 по 31.12.2015 року. В процесі розгляду справи голова Громадської організації «Справа принципу» Гумірова Олександр Ігорович підтримав позовні вимоги у повному обсязі. В останнє судове засідання не з'явився, згідно поданої заяви просив справу розглянути у його відсутність, а також задовольнити позовні вимоги. В той же час, будь-яких уточнень щодо позовних вимог не подавав. Позивачка [PERSON] згідно поданої заяви просила справу розглянути у її відсутність, а також задовольнити заявлені позовні вимоги. Представник Публічного акціонерного товариства «Райффайзен банк Аваль» просив відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на їх необґрунтованість. Представник Національного банку України, згідно поданої заяви просив справу розглянути у їх відсутність. Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача, проаналізувавши у сукупності надані докази, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню у повному обсязі. Так судом встановлено, що між [PERSON] та ВАТ «Аваль» (правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен банк Аваль») був укладений договір про надання споживчого кредиту №014/0077/74/68456 від 20.12.2006 року. Відповідно до укладеного договору [PERSON], отримала кредит у розмірі 55000 доларів США у термін з 20 грудня 2006р. по 20 грудня 2023р.. Необхідно також відзначити, що в Суворовському районному суду м. Одеси розглядається цивільна справа № 523/12722/15-ц за позовом ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Суд вважає, що неможливо визнати противоправними дії що полягали в пропонуванні споживачам кредитів в іноземній валюті; у видачі споживчих кредитів в іноземній валюті; у встановлені формулярів договорів про надання споживчих кредитів, в яких зобов'язання виражене в іноземній валюті; у встановлення процедури видачі іноземної валюти в кредит споживачам на споживчі цілі, а також щодо визнання недійсними внутрішніх нормативних документів ПАТ «Райффайзен Банк» Аваль», які затверджені керівним органом ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» щодо встановлення формулярів договорів споживчих кредитів в іноземній валюті та порядок видачі споживчих кредитів в іноземній валюті, які були чинними в період із 01.01.2004 по 31.12.2015 року, виходячи за наступних підстав. Частиною 1 ст. 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Згідно з ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Частиною 1 ст. 638 та ч. 1 ст. 640 ЦК України передбачено, що договір є укладеним з моменту досягнення в належній формі згоди з усіх істотних умов договору. Таким чином, суд вважає, що позивачка самостійно обрала для себе форму кредитного договору, погодилась з його умовами, а також обрала для себе форму договору, яка передбачала отримання кредиту в іноземній валюті, незважаючи на можливість отримати кредит в національній валюті. Суд не приймає до уваги пояснення представника позивача, що надання кредиту за кредитним договором в іноземній валюті не відповідає вимогам чинного законодавства. Оскільки, законодавчими актами, що встановлюють право банку здійснювати операції в іноземній валюті, зокрема, є: Закон України «Про банки і банківську діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю», Закон України «Про Національний банк України», постанови Національного банку України. Зазначені нормативні акти визначають, що банк має право здійснювати свою діяльність на підставі виданої НБУ ліцензії. Дійсно, іноземна валюта, що належить до валютних цінностей, відноситься до речей, обмежених (але не заборонених) у господарському обороті, і для них державою встановлені особливі правила використання. Але ні Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», ні жоден з інших нормативно-правових актів не передбачали прямих обмежень щодо видачі кредитів в іноземній валюті фізичним особам станом на дату укладання кредитних договорів. Відповідно до ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом; виконання зобов'язань, виражених в іноземній валюті, здійснюється відповідно до закону. Тобто, закон допускає вираження зобов'язання та його виконання в іноземній валюті. Статтею 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» передбачено, що коштами є гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Таким чином, відповідно до положень Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк на підставі банківської ліцензії має право здійснювати кредитування в іноземній валюті. Із норм ст. ст. 524, 533 ЦК України випливає, що грошове зобов'язання має бути виражене та виконане у гривнях; сторони можуть визначати грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті, а якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом; використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, визначених законом. Аналіз положень ст. 47 та ст. 49 ЗУ «Про банки банківську діяльність», ст. 5 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» дозволяє зробити висновок, що наявність у банку ліцензії на здійснення валютних операцій є достатньою підставою для здійснення операцій з валютними цінностями, в тому числі операцій з використання іноземної валюти як засобу платежу. Крім того, зазначена позиція викладена у ч. 10 Постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», в якій роз'яснено законність укладення кредитних договорів фінансовими установами в іноземній валюті у випадках та порядку, передбачених чинним законодавством. Пунктом 11 Постанови визначено, що у разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт "г" пункту 4 статті 5 Декрету про валютне регулювання) суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України "Про Національний банк України" в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року № 1429/10028). Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій). У зв'язку з наведеним суди повинні виходити з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору. При прийнятті рішення суд приймає до уваги правову позицію Верховного Суду України у справі № 6-190цс15, відповідно до якої, якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. 16 жовтня 2011 року вступив у силу Закон України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», згідно з яким частину першу статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» було доповнено абзацом третім, відповідно до якого надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється. Враховуючи, що у позовній заяві сторона позивача та третіх осіб посилаються на кредитні договори, які укладені у період з 2005-2008 рр., то суд зазначає, що на час укладення цих кредитних договорів Закон України «Про захист прав споживачів» не передбачав заборони на надання споживчих кредитів в іноземній валюті. Суд вказує, що позичальники згідно з ч. 2 ст. 1056 Цивільного кодексу України, мали право відмовитися від одержання кредиту частково або в повному обсязі, повідомивши про це кредитодавця. Окрім того, відповідно до п. 6 ст.14 Закону України «Про захист прав споживачів» у позичальників існувала можливість в 14-денний термін відмовитись від кредиту, проте цим правом вони не скористалися, отже, оцінюючи всі фінансові ризики, позичальники не відмовилися від отримання кредитних коштів саме в валюті - доларах США. Таким чином суд вважає, що на момент укладення договорів кожна із сторін в однаковій мірі несла валютні ризики відповідно до умов, передбачених договором. В момент укладання кредитного договору сторони повинні були та могли передбачати коливання курсу валют, виходячи із загальної ситуації в Україні. При цьому, необхідно також відзначити, що згідно ч. 1 ст. 91 ЦК України юридична особа може здійснювати окремі види діяльності, перелік яких встановлюється законом, після одержання нею спеціального дозволу (ліцензії). З матеріалів справи, що відповідач мав відповідну ліцензію на здійснення банківської діяльності. Відповідно до ч. 3 ст. 4 Закону України «Про банки та банківську діяльність» 7 грудня 2000 року N 2121-III (в редакції від 08.12.2006р., тобто чинного на час укладення договору) Банк самостійно визначає напрями своєї діяльності і спеціалізацію за видами операцій. Національний банк України здійснює регулювання діяльності спеціалізованих банків через економічні нормативи та нормативно-правове забезпечення здійснюваних цими банками операцій. Згідно ч. 1 ст. 19 Закону України «Про банки та банківську діяльність» 7 грудня 2000 року N 2121-III (в редакції від 08.12.2006р., тобто чинного на час укладення договору) банк має право здійснювати банківську діяльність тільки після отримання банківської ліцензії. Без отримання банківської ліцензії не дозволяється здійснювати одночасно діяльність по залученню вкладів та інших коштів, що підлягають поверненню, і наданню кредитів, а також вести рахунки. Особи, винні у здійсненні банківської діяльності без банківської ліцензії, несуть кримінальну, цивільну чи адміністративну відповідальність згідно із законами України. Відповідно до ст. 47 вищевказаного Закону має право здійснювати такі операції та угоди: 1) операції з валютними цінностями. Крім того, ст. 49 Закону передбачено, що банк зобов'язаний при наданні кредитів додержуватись основних принципів кредитування, у тому числі перевіряти кредитоспроможність позичальників та наявність забезпечення кредитів, додержуватись встановлених Національним банком України вимог щодо концентрації ризиків. Постановою НБУ від 17.06.2004р. № 270 ( в редакції від 30.09.2006р., тобто чинною на час укладення договору з позивачкою [PERSON].) було затверджено «Положення про порядок отримання резидентами кредитів, позик в іноземній валюті від нерезидентів і надання резидентами позик в іноземній валюті нерезидентам». Відповідно до п. 1.1. «Положення» передбачено, що кредити, позики в іноземній валюті, у тому числі поворотну фінансову допомогу в іноземній валюті (далі - кредити), від нерезидентів можуть одержувати резиденти України (далі - резиденти-позичальники) для використання їх за цільовим призначенням, визначеним договором. Пунктом 1.6 «Положення» встановлено, що використання фізичними особами кредитних коштів здійснюється як у безготівковій, так і в готівковій формі (з додержанням вимог, установлених нормативно-правовими актами Національного банку з питань використання готівкової іноземної валюти на території України). Перерахування фізичними особами коштів на виконання боргових зобов'язань за укладеними договорами здійснюється з рахунків фізичних осіб, відкритих в уповноважених банках. Купівля фізичною особою іноземної валюти для погашення основного боргу та сплати процентів, комісій, неустойки проводиться через мережу пунктів обміну іноземних валют або каси банків чи на міжбанківському валютному ринку України. На підставі викладеного, суд вважає, що банк, самостійно може визначитись з типовими формами договорів, а також з правилами, що які використають відповідні філії банку для укладення кредитних договорів, які не суперечать чинному законодавства. Таким чином, суд вважає, що неможливо задовольнити позовні вимоги про визнання недійсними внутрішніх нормативних документів ПАТ «Райффайзен Банк» Аваль», які затверджені керівним органом ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» щодо встановлення формулярів договорів споживчих кредитів в іноземній валюті та порядок видачі споживчих кредитів в іноземній валюті, які були чинними в період із 01.01.2004 по 31.12.2015 року, оскільки судом не встановлено їх неправомірність. Необхідно також зазначити, що в процесі розгляду справи судом пропонувалось представнику Громадської організації «Справа принципу» уточнити, які саме внутрішні документи він просить визнати недійсними, проте жодних уточнень до позовних вимог зі сторони позивачів не надійшло. Суд також вважає, що пропонування споживачам отримання кредитів в іноземній валюті, у видачі споживчих кредитів в іноземній валюті, у встановлені формулярів договорів про надання споживчих кредитів, в яких зобов'язання виражене в іноземній валюті, у встановлення процедури видачі іноземної валюти в кредит споживачам на споживчі цілі, на час винесення спірних правовідносини не є порушенням законодавства. Крім того, 16 жовтня 2011 року вступив у силу Закон України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», згідно з яким частину першу статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» було доповнено абзацом третім, відповідно до якого надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється. Позивачі не надали жодних доказів того, що відповідач укладав договори на отримання споживчих кредитів в іноземній валюті, після 16.10.2011р. На підставі викладеного,

Outcome: approved