Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-05 00:00:00

У вересні 2014 року [PERSON] (Позивач) звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Фізичної особи-підприємця [PERSON] (Відповідач) про визнання окремих положень договору несправедливими та недійсними. Свої вимоги Позивач мотивував тим, що 24.08.2013р. між нею та Відповідачем було укладено Договір індивідуальний номер заказу ЕН-917 відповідно до п.1.1. якого Замовник доручає, а Виконавець зобов'язується організувати роботу по виготовленню і передачу у власність ПВЗ конструкцій (Виріб) по розцінкам Виконавця. Згідно п.п.2.1.-2.3. Договору вартість виробу становить 5 506,42 грн. з урахуванням доставки (у розмірі 360 грн.), завдаток становить 4 420,00 грн., а борг по передачі у власність виробу становить 1 086,42 грн. Відповідно до п.3.1. Договору Замовник зобов'язується сплатити вартість виробу, що складає п'ять тисяч п'ятсот шість грн.. 42 коп. В свою чергу ст. 4 Договору встановлена відповідальність сторін, а саме: пункт 4.1. - у разі невиконання Замовником п.3.1. цей Договір вважається розірваним, і всі його додатки недійсними. У разі внесення Замовником завдатку, і послідуючому невиконанні п.3.1. Договору, завдаток Замовнику не повертається (ч. 1 ст. 571 ЦК України), у пункті 4.2. договору зазначено, що у разі невиконання п.3.2., Виконавець зобов'язаний виплатити неустойку у розмірі 0,1% вартості цього Договору за кожен день прострочки. Враховуючи ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», Позивачка вважає п.4.1. Договору несправедливими, оскільки, зокрема, надає Відповідачу право розірвати договір із Позивачем, а останньому таке право не надається, надає право Відповідачу не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору, містить вимоги щодо неповернення сплачених Позивачкою коштів (більше 80%), що є фактично сплатою непропорційно великої суми компенсації (понад 50% вартості продукції) у разі невиконання Позивачкою зобов'язань за договором. Разом з тим, Позивачка зазначила, що згідно ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством, разом з тим аналіз чинного законодавства України дає підстави однозначно стверджувати, що іншого, ніж встановлено ч. 5 ст. 10 Закону, законодавством не передбачено, а тому, оскільки п.4.2. Договору суперечить ч. 5 ст. 10 Закону, то в силу ч. 1 ст. 215 ЦК України такий пункт Договору підлягає визнанню недійсним. Враховуючи викладене, Позивачка просила: - визнати несправедливим та недійсним пункт 4.1. статті 4 Договору від 24.08.2013р., укладеного між [PERSON] та ФОП [PERSON] з моменту укладення; - визнати недійсним пункт 4.2. статті 4 Договору від 24.08.2013р., укладеного між [PERSON] та ФОП [PERSON] з моменту укладення. Відповідач надав суду заперечення на позовну заяву (а.с.18-21), в яких зазначив, що згідно ч. 1 ст. 627 ЦК України Позивачка була вільною у своєму виборі, і мала повне право не укладати даний Договір від 24.08.2013р., разом з тим Відповідачем зрозуміло, чітко та у повному обсязі було надано інформацію [PERSON] стосовно характеристик Виробів, їх ціни, прав та обов'язків Замовника, зазначених у договорі, остання не мала претензій до Виконавця при укладенні договору та засвідчила свою згоду підписом. Разом з тим, відповідно до ст. 628 ЦК України, якщо в момент укладення Договору з ФОП [PERSON], [PERSON] вважала деякі положення договору несправедливими, то вона мала можливість звернутись до Відповідача з вимогою змінити їх, або взагалі не укладати даний Договір. Згідно ч. 2 ст. 551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошову сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства, зокрема, п.4.2. Договору був чітко прописаний такий розмір неустойки у розмірі 0,1% від вартості договору, а тому обчислення трьохпроцентного розміру неустойки за Договором відповідно до положень Закону України «Про захист прав споживачів» є невірним. Разом з тим, при укладенні договору всі вимоги згідно ст. 203 ЦК України були дотримані ФОП [PERSON], а тому твердження [PERSON] щодо визнання недійсними вищевказаних пунктів Договору є незаконними та необґрунтованими. В судовому засіданні представник Позивача - [PERSON] позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Представник Відповідача - [PERSON] проти позову заперечила та просила відмовити в його задоволенні з підстав, визначених у запереченнях. Суд, заслухавши пояснення сторін по справі, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 24 серпня 2013 року між Позивачем та Відповідачем було укладено Договір Індивідуальний номер заказу ЕН-917, згідно якого Замовник доручає, а Виконавець зобов'язується організувати роботи по виготовленню і передачі у власність ПВХ конструкцій по розцінкам Виконавця, а Замовник зобов'язується оплатити та прийняти готові Вироби та роботу згідно умов цього Договору (а.с.5). Відповідно до Розділу 2 Договору, вартість Виробів становить 5 506,42 грн. (з урахуванням доставки - 360 грн.). Завдаток 4 420,000 грн. Борг до передачі у власність 1 086,42 грн. Згідно п.3.1. Договору Замовник зобов'язується оплатити вартість Виробів, що становить п'ять тисяч п'ятсот шість грн.. 42 коп. Після виконання пункту 3.1. Виконавець зобов'язується передати у власність Замовника виготовлені Вироби протягом 40 робочих днів з моменту укладення Договору (п.3.2. Договору). Окрім того, пунктом 4.1. Договору передбачено, що у разі невиконання Замовником пункту 3.1., цей Договір вважається розірваним, і всі його додатки недійсними. У разі внесення Замовником завдатку, та подальшим невиконанням п.3.1., даного Договору, завдаток Замовнику не повертається (ч. 1 ст. 571 ЦК України). Пунктом 4.2. Договору визначено, що у разі невиконання п.3.2., Виконавець зобов'язаний виплатити неустойку в розмірі 0,1% від вартості даного Договору за кожен робочий день прострочки. На виконання умов Договору Позивачка сплатила завдаток, передбачений п.2.2. договору в сумі 4 420,00 грн., що також підтверджується товарним чеком № 126 від 24.0.2013р. (а.с.17). Разом з тим, судом встановлено, що залишок вартості Виробів в сумі 1 086,42 грн. згідно п.2.3. Договору Позивачкою сплачений не був, що не заперечувалось сторонами, а тому в силу ч. 1 ст. 61 ЦПК України - ця обставина не підлягає доказуванню. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України яка визначає, що сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Таким чином, свобода договору означає право громадян вступати чи утримуватись від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати умови такого договору. Положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. При цьому, відповідно до вимог ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до положень, закріплених у ч. 1-4 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: 1) звільнення або обмеження юридичної відповідальності продавця (виконавця, виробника) у разі смерті або ушкодження здоров'я споживача, спричинених діями чи бездіяльністю продавця (виконавця, виробника); 2) виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); 3) встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; 4) надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; 5) встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором; 6) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається; 7) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника); 8) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір, укладений на невизначений строк із споживачем без повідомлення його про це, крім випадків, установлених законом; 9) установлення невиправдано малого строку для надання споживачем згоди на продовження дії договору, укладеного на визначений строк, з автоматичним продовженням такого договору, якщо споживач не висловить відповідного наміру; 10) установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; 11) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; 12) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати характеристики продукції, що є предметом договору; 13) визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору; 14) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права визначати відповідність продукції умовам договору або надання йому виключного права щодо тлумачення договору; 15) обмеження відповідальності продавця (виконавця, виробника) стосовно зобов'язань, прийнятих його агентами, або обумовлення прийняття ним таких зобов'язань додержанням зайвих формальностей; 16) встановлення обов'язку споживача виконати всі зобов'язання, навіть якщо продавець (виконавець, виробник) не виконає своїх; 17) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права передавати свої права та обов'язки за договором третій особі, якщо це може стати наслідком зменшення гарантій, що виникають за договором для споживача, без його згоди. За ч.4 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним. За змістом ч.5 зазначеної статті у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливими може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (ч. 6 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»). Таким чином, Законом України "Про захист прав споживачів" закріплена можливість визнання недійсними правочинів, у разі якщо умовами таких правочинів є несправедливими по відношенню до споживача, що створює істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків сторін. Аналізуючи норму ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п.6 ч.1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Такої ж правової позиції дотримується і Верховний Суд України у Постанові від 11 вересня 2013 року про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 листопада 2012 року у справі №6-40цс13 у зв'язку з неоднаковим застосуванням судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права. Відповідно до ст. 360-7 ЦПК України, рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Відсутність вищевказаних ознак виключає можливість визнання умов договору несправедливими, тобто такими, що всупереч принципу добросовісності має місце істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Позивачка зазначила, що умови п.4.1. Договору є несправедливими, оскільки, зокрема, надає Відповідачу право розірвати договір із Позивачем, а останньому таке право не надається, надає право Відповідачу не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору, містить вимоги щодо неповернення сплачених Позивачкою коштів (більше 80%), що є фактично сплатою непропорційно великої суми компенсації (понад 50% вартості продукції) у разі невиконання Позивачкою зобов'язань за договором. Разом з тим, відповідно до ст. 907 ЦК України, договір про надання послуг може бути розірваний, у тому числі шляхом односторонньої відмови від договору, в порядку та на підставах, встановлених цим Кодексом, іншим законом або за домовленістю сторін. Порядок і наслідки розірвання договору про надання послуг визначаються домовленістю сторін або законом. Згідно ч.ч.1-2 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Частиною 3 зазначеної статті визначено, що у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим. Суд дійшов висновку, що фактично розірвання договору в силу невиконання Позивачем положень щодо оплати вартості Виробів, встановленої договором, та не зазначення права Позивачки на розірвання договору в силу невиконання Відповідачем своїх зобов'язань за договором, не позбавляє права Позивачку в разі настання обставин за яких має місце невиконання умов Договору з боку Виконавця, тобто істотного порушення умов договору Відповідачем, звернутись до суду з вимогою про розірвання відповідного договору, оскільки таке право прямо передбачено положеннями ст. 651 ЦК України, та обмеження щодо застосування її положень в договорі не зазначено. Окрім того, розірвання договору внаслідок невиконання Позивачем своїх зобов'язань щодо оплати вартості товару не є тотожним наданню виконавцю права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, в той час, як споживачеві таке право не надано, оскільки виконавець при розірванні договору згідно п.4.1. Договору керується не власним розсудом, а фактом невиконання Позивачкою взятих на себе зобов'язань, передбачених Договором. Також, відповідно до ч. 1 ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Частиною 1 ст. 571 ЦК України встановлено, що якщо порушення зобов'язання сталося з вини боржника, завдаток залишається у кредитора. Згідно ст. 653 ЦК України у разі зміни договору зобов'язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо. У разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються. У разі зміни або розірвання договору зобов'язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов'язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили. Сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов'язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо договір змінений або розірваний у зв'язку з істотним порушенням договору однією із сторін, друга сторона може вимагати відшкодування збитків, завданих зміною або розірванням договору. Таким чином, пунктом 4.1. Договору визначено, що у разі, коли мало місце порушення зобов'язання з боку Позивача, а саме не виконання зобов'язань щодо оплати вартості виробів згідно умов договору вартості виробів, то в силу положень ч. 1 ст. 571 ЦК України завдаток виданий Відповідачу Позивачем у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання, не підлягає поверненню, разом з тим у разі невиконання Відповідачем своїх зобов'язань за договором, Договором встановлено право Позивачки на отримання компенсації у вигляді неустойки за кожен день прострочення виконання зобов'язань за договором з боку Виконавця (п.4.2. договору) та право на відшкодування збитків, завданих розірванням Договору згідно ч. 5 ст. 653 ЦК України. Разом з тим, положення ч. 1 ст. 571 ЦК України не відносяться до несправедливих умов договору на підставі п.5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки не повернення Виконавцем внесеного Замовником завдатку у разі порушення останнім своїх зобов'язань за договором не є вимогою щодо сплати споживачем компенсації у разі невиконання своїх зобов'язань за договором. Частиною 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. За ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Згідно ст. 551 ЦК України предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі. Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом. Разом з тим, пунктом 4.2. Договору Позивач та Відповідач фактично домовились про зменшення розміру неустойки у випадку прострочення виконання Замовником своїх зобов'язань за Договором та встановили неустойку у розмірі 0,1% від суми договору за кожен робочий день прострочення Виконавця. Отже, як встановлено судом при укладенні договору від 24.08.2013р. сторонами додержано вимог, необхідних для чинності цього правочину і передбачених Цивільним кодексом України та Законом України "Про захист прав споживачів", в редакції, яка діяла на час укладення договору. Суд вважає, що твердження Позивача щодо несправедливих умов Договору згідно ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», викладених в п.п.4.1., 4.2., що порушують всупереч принципу добросовісності має місце істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, разом з тим укладаючи договір, сторона з'ясовує, на яких умовах він укладається, а відтак з власної ініціативи на момент укладення договору визначає для себе правила подальшої поведінки, які в подальшому не мають безпідставно змінюватися на вимогу однієї зі сторін, а тому суд прийшов до висновку, що вказані обставини не можуть бути підставою для визнання п.п. 4.1., 4.2. Договору від 24.08.2013р. недійсними. Окрім того, судом встановлено, що умови договору є нечіткими, а саме в п.4.1. з приводу визначення моменту настання обставин невиконання Замовником пункту 3.1. Договору щодо сплати повної вартості Виробів, та відповідно моменту розірвання договору та виникнення права у Виконавця щодо неповернення завдатку спаленого Позивачкою на підтвердження виконання своїх зобов'язань за договором, оскільки Договором від 24.08.2013р. не визначено строк протягом якого Замовник повинен оплатити в повному обсязі вартість замовлених Виробів. Разом з тим, положення пункту 3.2. в частині передачі Виконавцем у власність Замовника виготовлені Вироби протягом 40 робочих днів з моменту укладення договору є справедливими за умови внесення Замовником повної оплати вартості Виробів в день укладення договору, а у зв'язку з не встановленням чіткого строку оплати Позивачем замовлених виробів, умови п.3.2. можуть тлумачитись на користь останнього, оскільки в будь-якому випадку Виконавець прострочує передачу Замовнику виготовлених виробів, якщо останній здійснив повну оплату вартості виробів після спливу строку в 40 робочих днів з дня укладення договору. Таким чином, сторони мають право за згодою обох сторін внести зміни у відповідний договір та усунути розбіжності та неточності, допущені в зазначеному договорі. Відповідно до положень ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Крім того, у відповідності до положень ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, розглянувши справу в межах визначених Позивачем предмету спору та підстав для задоволення позову, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити. Враховуючи наведене, на підставі ст.ст. 203, 215, 549, 551, 570, 571, 626, 627, 651, 653, 907 Цивільного кодексу України, ст.ст. 10, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», з урахуванням Постанови Верховного суду України від 11 вересня 2013 року,

Outcome: dismissed