Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-22 00:00:00

Позивачка [PERSON] в заяві від 29 грудня 2014 року просить з підстав, передбачених ст. ст. 203,215-216,230 ЦК України, визнати недійсним Договір № 03406 від 6 листопада 2014 року про надання послуг, укладений нею з товариством з обмеженою відповідадальністю "Економ Комфорт". Договір стосувався надання інформаційних, консультаційних, роз'яснювальних та довідкових послуг з питань участі її яка Замовника у програмі відповідача. Згідно з цим договором вона перерахувала ТзОВ "Економ Комфорт" 6 930 гривень та мала через пять днів після їх сплати, як запевнила її представник товариства, отримати споживчий кредит в розмірі 70 000 гривень. Зазначає, що представник товариства [PERSON] не в повній мірі надала їй інформацію по Договору щодо порядку його виконання, умов надання коштів, що свідчить про неналежне його виконання з боку відповідача, введення її в оману, оскільки ні через п'ять днів, ні пізніше вона не отримала кредитних коштів, чим порушено вимоги ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів". Двічі в письимовій формі зверталася до відповідача з вимогою визнати договір недійсним та повернути їй кошти. Доводить, що їй спричинено матеріальну та моральну шкоду. Просить визнати недійсним укладений договір, стягнути з відповідача сплачені нею кошти - 6930 гривень, моральну шкоду - 5000 гривень, неустойку за несвоєчасне повернення коштів споживчого кредиту понад установлений строк (сім днів) в розмірі 1 відсотка від суми належної до повернення , тобто 2 772 грн., понесені нею судові витрати. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала заявлені вимоги з підстав наведених в заяві. Пояснила, що її ввели в оману при укладенні Договору, представник відповідача належним чином не роз'яснила умов отримання кредиту, правил участі її як учасника у програмі відповідача. Під моральною шкодою має на увазі душевні страждання, які їй довелось перенести у зв'язку з неотриманням нею коштів, які на той час були вкрай необхідні, і розуміння того, що її просто обманули. В ході розгляду справи сторона позивача додатково покликається також на той факт, що відповідач не має ліцензії для здійснення фінансових послуг, як це вимагається ст. 4 Закону України "Про захист прав споживачів". Представник відповідача в судове засідання не прибув, надіслав заперечення, суть якого зводиться до того, що товариство не здійснює надання громадянам фінансових послуг, а тому просить в позові [PERSON] відмовити. В судове засідання суд неоноразово викликав в якості свідка [PERSON], яка зі стоорони відповідача проводила оформлення оспорюваного позивачкою Договору, підписала його від імені товариства, однак та в судове засідання не прибула, повістку їй вручено не було. Як пояснила позивач тепер по місцю укладення нею угоди в м. Рівне працює інша особа. Вислухавши пояснення позивачки [PERSON], доводи її представника адвоката Сухана В.Г. та відповідача, які містяться в його запереченні, інші письмові докази по справі, суд приходить до висновку про часткове задоволення її позовних вимог. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] 6 листопада 2014 року через відділення Ощадбанку згідно квитанції № 158/К3 перерахувала відповідачу 6 930 гривень (а. с. 9), призначення платежу - оплата за надані послуги за договором № 03406. У вказаному Договорі (п.1.1), підписаному позивачкою [PERSON] та продавцем-консультантом [PERSON] (а. с. 7), зазначено про досягнення сторонами згоди, що оплата наданих послуг, які полягають у забезпеченні дбайливого оформлення Договору про участь у програмі Замовника з дотриманням вимог чинного законодавства, наданні інформаційних, консультаційних, роз'яснювальних та довідкових послуг з питань участі її як Замовника у програмі відповідача, є договірною, виражається у процентному відношенні в розмірі 9.9 відстотка від вартості товару та/або цільової позики, на суму визначену у Додатку № 1 до Договору про участь у програмі і становить 6 930 гривень. В Додатку № 1 до Договору в розділі "План розрахунків" сума по договору (вартість товару) становить 70 000 гривень, цільове призначеня коштів для відповідача зазначено - на ремонт квартири. Таким чином, між сторонами фактично має місце угода про надання споживчого кредиту шляхом придбання товару (кредиту) в групі учасиків. Отже, заперечення відповідача про те, що при цьому він не надає фінансових послуг клієнту є необгрунтованим. Адже пунктом п'ятим ч.1 ст.1 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" передбачено, що фінансова послуга - операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. Крім цього, пунктом 11-1 ч.1 ст. 4 цього Закону передбачено, що фінансовими вважаються такі послуги, зокрема, як адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах. А статтею 11 Закону України "Про захист прав споживачів" передбачені обов'язки кредитодавця перед укладенням договору про надання споживчого кредиту. Кредитодавець зобов'язаний, крім іншого, повідомити споживача у письмовій формі про кредитні умови, в тому числі про форми його забезпечення, переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. В судовому засіданні з пояснень позивачки [PERSON] відомо, що представник відповідача [PERSON] не роз'яснила їй детально умови придбання товарів в групах, повідомила що кошти в сумі 70 000 гривень вона отримає на протязі п'яти днів після проведення оплати договірної суми за надання консультаційних роз'яснень, а на її усні звернення телефоном запевняла, що кошти вона в будь-якому разі неодмінно отримає. Згідно ж з ч.1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Про наявність обману з боку відповідача свідчить і той факт, що його представник при укладленні договору приховала факт відсутності у товариства ліцензії на здійснення своєї діяльності, яку воно зобов'язано мати у відповідності з пунктом третім частини першої статті 34 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг". Тоді як ч.1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Вказана норма ЦК України, поряд з іншим, передбачає, що особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, наслідком чого для юридичної особи згідно зі ст. 92 ЦК України є наявність ліцензії на вчинення діяльності, яка такому ліцензуванню підлягає, а також волевиявлення учасника правочину має вбути вільним і відповідати його внутрішній волі. В даному випадку при укладенні Договору № 03406 від 6 листопада 2014 року відповідачем цих умов дотримано не було, що дає суду підстави для визнання укладеного договору недійсним. Тоді як визнання недійсним договору вчиненого під впливом обману має наслідком згідно з ч.2 ст. 230 ЦК України обов'язок особи, яка застосувала обман, відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зав'язку з вчиненням правочину. Позивач заявила вимогу про відшкодування їй дійсної спричиненої шкоди. Що стосується відшкодування моральної шкоди, то суд зазначає наступне. В судовому засіданні безспірно доведено ту обставину, що внаслідок неналежного виконання відповідачем умов договору про надання послуг [PERSON] спричинено моральну шкоду, яка полягає в душевних стражданнях у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї з його боку, і яка згідно з ч.1 ст. 1167 ЦК України підлягає відшкодуванню на її користь. Поряд з цим, враховуючи встановлені обставини, глибину її душевних страждань, суд оцінює розмір спричиненої [PERSON] моральної шкоди в сумі 500 гривень. Суд погоджується з тим, що на її користь слід стягнути понесені нею витрати на правову допомогу, розмір яких повністю відповідає вимогам ст. 1 Закону України "Про граничний розмір розмір компенсації витрат на правову допомогу" з врахуванням тривалості участі її представника, адвоката Сухана В.Г. в судовому засіданні, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати. Що стосується вимог позивачки про стягнення неустойки в розмірі 2 772 гривні, то в цьому зв'язку суд зазначає наступне. Частиною шостою статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" встановлено, що споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору. Відкликання згоди оформлюється письмовим повідомленням, яке споживач зобов'язаний подати особисто чи через уповноваженого представника або надіслати кредитодавцю до закінчення строку, зазначеного в абзаці першому цієї частини. В матеріалах справи міститься копія листа за підписом [PERSON], датованого 28 листопада 2014 року, однак жодних підтверджень про надіслання чи вручення цього листа представнику відповідача нею не надано. За таких обставин суд не може застосувати до ТзОВ "Економ Комфорт" норму, що передбачена абзацом п'ятим частини шостої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів", щодо стягнення з відповідача неустойки в розмірі 1 % суми, належної до повернення кредитодавцем. Крім цього, цей відсоток мав би при правомірності таких вимог відраховуватися від суми 6 930 гривень, яку слід вважати належною до повернення. Суд також стягує на користь позивачки [PERSON] сплачений нею згідно квитанції № К9/22 від 22 грудня 2014 року (а. с. 1) судовий збір в розмірі 243 гривні 60 копійок.

Outcome: partial