Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-25 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до Приватного акціонерного товариства "Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат" (далі ПРАТ "ІНГЗК") про відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівнику у разі ушкодження здоров`я. Вобґрунтування позову зазначає, що він пропрацював 11 років 3 місяці водієм автотранспортних засобів та 1 рік слюсарем в умовах впливу шкідливих факторів на підприємстві відповідача. Внаслідок недосконалості робочого місця отримав професійне захворювання. При первинному огляді МСЕК у 2020 році йому встановлено 65% втрати професійної працездатності (50% по вібраційній хворобі, 15%- по ХОЗЛ. Внаслідок професійного захворювання порушуються нормальні життєві зв`язки позивача, останній позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання, виникають складнощі у зв`язку із загальною слабкістю, втомою, болями. Він не може повернутися до повноцінного образу життя, відчуває фізичні страждання, психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, вираженої у почуттях розпачу, тривоги, дратівливості, страху. Наявність вказаних явищ негативно позначається на його душевному та фізичному станах, що завдає йому моральної шкоди. Позивач вважає, що з боку роботодавця йому повинна бути відшкодована моральна шкода у розмірі 195 000 грн, яку просить стягнути з відповідача без урахування податків, зборів та інших платежів. Ухвалою Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 лютого 2021 року прийнято до розгляду дану позовну заяву та відкрито провадження у справі. Постановлено про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Клопотання учасників провадження до суду про розгляд справи з викликом сторін до судового засідання не надходило. Відповідно до ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Представником відповідача подано відзив на позов, з якого слідує, що гірничо-збагачувальне виробництво передбачає використання обладнання, машин та механізмів, при роботі яких виникають шкідливі фактори, що безпосередньо впливають на організм працівників. Щороку відповідач впроваджує нові методи і засоби, які б сприяли покращенню умов праці своїх працівників. Праця у важких та шкідливим умовах супроводжується наданням відповідних пільг. Наявність шкідливих умов праці на деяких робочих місцях є об`єктивним явищем. Нормативними актами з охорони праці передбачаються заходи для максимально можливої нейтралізації дії шкідливих чинників, але не встановлюється заборона на проведення робіт у шкідливих та небезпечних умовах праці. Виробнича діяльність підприємства, яке використовує працю робітників у шкідливих і небезпечних умовах не є протиправною за умови дотримання роботодавцем гарантій прав працівників на охорону праці. Тривалість роботи працівника у шкідливих умовах праці, яка збільшує рівень професійного ризику, залежить від самого працівника і лише він сам несе відповідальність за наслідки свого вибору. Позивач, усвідомлюючи до яких наслідків це може призвести, продовжував працювати в таких умовах тривалий час, отримуючи за це відповідні пільги і компенсації та більшу оплату, хоч мав можливість змінити місце роботи та запобігти розвитку професійного захворювання, але жодного разу не ініціював переведення на іншу роботу, де був би відсутній вплив шкідливих факторів, або набуття нової професії, ставлячи за пріоритет для себе матеріальну сторону життя, а не власне здоров`я. Вважають, що причинно-наслідковий зв`язок існує між професійним захворюванням і діями самого працівника, які виражаються у тривалому продовженні роботи у шкідливих умовах праці. У зв`язку з чим, у виникненні професійного захворювання вбачають вину і самого позивача. Вважають, що акт розслідування професійного захворювання позивача та довідка МСЕК не підтверджують наявність моральних страждань, оскільки в них відсутні дані про стрес, депресію чи інші негативні прояви психологічного стану, які зазнав позивач у зв`язку з профзахворюванням. Вказані докази підтверджують лише факт встановлення позивачу втрати професійної працездатності та не можуть бути беззаперечними доказами заподіяння моральної шкоди. Встановлення ступеню втрати професійної працездатності, це зниження здатності виконувати трудові обов`язки за професією, але не втрата здатності вести звичний спосіб життя. Також у відзиві зазначають, що позивач є застрахованою особою, а ст. 42 Закону України "Про загальнообов`язкове соціальне страхування" встановлено перелік щомісячних страхових виплат та інших витрат на відшкодування шкоди, що здійснюються та відшкодовуються Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві. Вважають, що позивачем не надано обґрунтованого розрахунку визначеного розміру моральної шкоди в розмірі 195000,00 грн. Стягувана моральна шкода на думку представника відповідача не є ні розумною, ні виваженою, ні справедливою та є необґрунтовано завищеною. Просять відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає встановленими такі обставини. Із копії трудової книжки [PERSON] видно, що 30 травня 1991 року він був прийнятий в Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат в цех технологічного автотранспорту слюсарем по ремонту автомобілів; 22 січня 1992 року - переведений водієм всіх марок дизельних автомашин по вивезенню гірничої маси з кар`єра; 13 жовтня 2001 року переведений в цех технологічного автотранспорту водієм автомобілів всіх марок зайнятий повний робочий день на вивезенні гірничої маси з кар`єру глибиною 150 м і більше; 21 жовтня 2003 року - звільнений за власним бажанням. Також встановлено, що з 05 липня 2004 року позивач працював слюсарем з ремонту автомобілів ВАТ «Промислово-виробниче підприємство «Кривбасвибухпром»; з 27 січня 2005 року до 16 листопада 2009 року там же - водієм автотранспортних засобів. 18 листопада 2009 року позивач прийнятий водієм автотранспортних засобів ТОВ «Спеціалізоване виробниче підприємство «Криворіждорвибухпром». 04 вересня 2019 року - звільнений за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію (а.с.10-13). Медичним висновком лікарсько-експертної комісії спеціального багатопрофільного лікувально-профілактичного закладу охорони здоров`я ДУ «Український науково-дослідний інститут промислової медицини» №488 від 11 березня 2020 року [PERSON] встановлено професійні захворювання: вібраційна хвороба другої стадії від дії загальної вібрації з центрально-периферичним ангіодистонічним синдромом, ускладнений гіпертонічною хворобою І стадії, 1 ступеня. СН 0 ст. Ризик 2, у поєднанні з полірадикулонейропатією з вираженим статико-динамічними порушеннями хребта. Стійким больовим та м`язові-тонічним синдромами, нейродистрофією у вигляді остеоартрозу дрібних суглобів з трофічними порушеннями. Хронічне обструктивне захворювання легень першої стадії (пиловий бронхіт першої стадії, емфізема легенів першої стадії) група В. Легенева недостатність першого-другого ступеня (а.с. 14-15). Під час роботи позивача у ТОВ «СВП «Криворіжвибухпром» проведено розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання позивача, про що складено відповідний Акт від 13 травня 2020 року. В пунктах 12, 13 Акту вказано, що загальний стаж роботи [PERSON] складає 34 роки 10 місяців, з яких в цеху в умовах впливу шкідливих факторів: 09 років 09 місяців. Виходячи з п.17 Акту хронічне професійне захворювання позивача виникло за час роботи водієм автотранспортних засобів автомобільної колони ТОВ «СВП «Криворіждорвибухпром», водієм усіх марок дизельних автомашин по вивезенню гірничої маси з кар`єру ПрАТ «ІнГЗК»; водієм автотранспортних засобів ПАТ «ПВП «Кривбасвибухпром». Відповідно до пункту 18 вказаного Акту причиною виникнення професійного захворювання позивача визначено: на робочому місці ТОВ «СВП «Криворіждорвибухпром» еквівалентний рівень загальної вібрації перевищує допустимий рівень на 205 дБ і складає 69 дБ. На робочому місці (ТОВ «СВП «Криворіждорвибухпром») концентрація пилу фіброгенної дії в повітрі робочої зони перевищувала гранично-допустиму концентрацію у 1,35 разів та складала 2.7 мг/м3. На робочому місці (ПрАВ «ІнГЗК») еквівалентний рівень загальної вібрації перевищує допустимий рівень на 513 дБ і складає 120 дБ; концентрація пилу фіброгенної дії в повітрі робочої зони перевищувала гранично-допустиму концентрацію в 2,2 -2,6 разів і складає 5.2 мг/м3. На робочому місці (ПАТ «ПВП «Кривбасвибухпром») еквівалентний рівень загальної вібрації перевищує допустимий на 5дБ і складає 112 дБ (а.с.7-9). При первинному огляді МСЕК 04 червня 2020 року [PERSON] встановлено 65 відсотків втрати професійної празездатності: 50% - по вібраційній хворобі, 15% - по ХОЗЛ з 25 травня 2020 року до 01 червня 2021 року. Встановлена 3 група інвалідності (а.с.6). Викладеним обставинам відповідають правовідносини щодо відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок професійного захворювання. На підставі ст. ст. 12, 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, кожна сторона також несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно з Конституцією України - людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, а утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (ст. 3 Конституції України). Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Згідно статті 153 Кодексу законів про працю України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Відповідно до ч.1 ст.13 Закону України «Про охорону праці» роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Стаття 173 КЗпП України закріплює за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків. Суд вважає доведеним спричинення позивачу моральної шкоди, провину відповідача в її спричиненні та причинно-наслідковий зв`язок між винними діями відповідача з порушення вимог ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України "Про охорону праці" та настанням у позивача негативних наслідків- втрати професійної працездатності встановленої первинно 04 червня 2020 року- 65% та встановлення третьої групи інвалідності. Суд не може погодитися із запереченнями представника відповідача, що позивач за власним бажанням тривалий час продовжував працювати в шкідливих умовах праці, через що відсутня вина підприємства у заподіянні шкоди, оскільки саме на роботодавця покладається обов`язок забезпечити якісні та безпечні умови праці, а в даному випадку: рівень загальної вібрації та концентрація пилу фіброгенної дії перевищували гранично допустимі показники. Із пунктів 17,18 Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 13 травня 2020 року видно, що підставою для встановлення [PERSON] професійного характеру захворювання стала в тому числі праця позивача з водієм усіх марок дизельних автомашин по вивезенню гірничої маси з кар`єру ПрАТ «ІнГЗК», правонаступником якого є відповідач. Доказів на спростування наявності шкідливих факторів виробничого середовища та шкідливого впливу на здоров`я позивача - відповідачем не надано. Рішенням Конституційного Суду №20-рп/2008 від 08.10.2008 року встановлено, що обов`язок по відшкодуванню моральної шкоди покладається на підприємства, які заподіяли шкоду. У статті 16 Конвенції Міжнародної організації праці від 22 червня 1981 року № 155, ратифікованою Україною законом № 3988-VI (3988-17 ) від 02 листопада 2011 року передбачено, що від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення безпечності робочих місць, механізмів, обладнання та процесів, які перебувають під їхнім контролем, і відсутності загрози здоров`ю з їхнього боку. Від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення відсутності загрози здоров`ю з боку хімічних, фізичних та біологічних речовин й агентів, які перебувають під їхнім контролем, тоді, коли вжито відповідних захисних заходів. Частиною 1 ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Встановлено, що внаслідок професійного захворювання позивачу заподіяні моральні і фізичні страждання, що спричинили погіршення реалізації його фізичних можливостей, змінився його звичний спосіб життя, спричинені й інші негативні наслідки морального характеру, що призводить до порушення його звичайного способу життя та вимагає від нього додаткових зусиль для його організації. Рішенням Конституційного Суду від 27 січня 2004 року № 1-рп/2004 року встановлено, що "громадяни, яким установлена стійка втрата професійної працездатності, мають право на стягнення на їх користь моральної шкоди". Відповідно до п. 4.1 цього ж рішення ушкодження здоров`я, заподіяне потерпілому під час виконання трудових обов`язків незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, заподіюють йому моральні й фізичні страждання. Відповідно до ст.237-1 КЗпП України, до юридичного складу, який є підставою для відшкодування моральної шкоди, входять: моральні страждання працівника або втрата нормальних життєвих зв`язків, або необхідність для працівника додаткових зусиль для організації свого життя. При цьому, наявність причинного зв`язку та вина власника не названа серед юридичних фактів, які входять до такого юридичного складу. Отже, діючим законодавством не заперечується можливість стягнення з власника підприємства моральної шкоди за відсутності його вини, якщо є юридичні факти, що складають підставу обов`язку власника відшкодувати таку моральну шкоду. Крім того, відсутність причинного зв`язку між завданою позивачу шкодою і протиправною поведінкою відповідача також не може бути підставою для відмови у задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я на виробництві. Сам факт втрати професійної працездатності, з точки зору погіршення здоров`я, втрати важливих особистих здібностей, зміни життєвого укладу, необхідності лікування, веде до висновків про наявність моральної шкоди. Зазначене також випливає з положень ст.3 Конституції України, відповідно до якої людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року, із змінами, внесеними Постановою Пленуму Верховного Суду України № 5 від 25.05.2001 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення, тощо) та з урахуванням інших обставин. Судом встановлено, що професійне захворювання позивача, яке завдає йому фізичного болю та душевних страждань, виникло також з вини ПАТ «ІНГЗК», яким було допущено перевищення гранично допустимого рівня вібрації та концентрації виробничого пилу, що підтверджено висновком МСЕК щодо втрати позивачем професійної працездатності та визначено висновками комісії при розслідуванні профзахворювання і які не оспорило підприємство - відповідач, а тому наявні правові підстави для відшкодування відповідачем моральної шкоди, завданої позивачу внаслідок професійного захворювання. Частиною 3 ст. 23 ЦК України передбачено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). При вирішенні питання про розмір відшкодування спричиненої моральної шкоди суд враховує конкретні обставини справи, обсяг, характер, тривалість та наслідки заподіяних позивачу моральних страждань, стан його здоров`я, вину підприємства в заподіянні шкоди, суттєвість вимушених змін у житті. Визначаючи розмір відшкодування [PERSON] моральної шкоди, суд враховує конкретні обставини справи, встановлення позивачу з 04 червня 2020 року 65% ступеню втрати професійної працездатності у зв`язку з професійним захворюванням та третьої групи інвалідності, обсяг фізичних та моральних страждань позивача, їх інтенсивність та довготривалість, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, наслідків, що наступили. Також суд враховує тривалість праці позивача на підприємстві -відповідача в шкідливих умовах праці, що склала близько 10 років, а також враховує факт роботи позивача в шкідливих умовах на підприємстві ПАТ «ПВП «Кривбасвибухпром» та ТОВ «СВП «Криворіждорвибухпром». З урахуванням вищезазначеного суд вважає, що належною компенсацією спричиненої позивачу моральної шкоди є сума 150000 грн без урахування податку з доходу громадян, що буде відповідати тим стражданням і переживанням, що він зазнає у зв`язку з погіршенням стану здоров`я під час роботи на підприємстві відповідача. У задоволенні іншої частини позову щодо стягнення коштів на відшкодування моральної шкоди в розмірі 45000,00 грн - позивачу необхідно відмовити. На підставі вищевикладеного, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Також підлягає стягненню з відповідача судовий збір в доход держави у розмірі 1500 грн. На підставі ст.ст. 8, 22, 58 Конституції України, ст.ст. 5, 23, 1166, 1167, 1168 ЦК України, ст.ст. 153, 173, 237-1 КЗпП України, ст.13 Закону України "Про охорону праці" та

Outcome: partial