Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-07 00:00:00

Позивач звернулась до суду з вищевказаним позовом, який мотивувала тим, що 31.10.2013 року між нею та [PERSON] (далі відповідач) було укладено шлюб. Через різні погляди на життя спільне життя подружжя не склалося, з березня 2016 року сторони проживають окремо, сім`я фактично розпалась. Під час шлюбу за спільні кошти подружжя в сумі 12\~000 доларів США було придбано транспортний засіб MERCEDES-BENZ SPRINTER 316 CDI, 2004 року випуску, тип кузова пасажирський В, номер кузова [NUMBER], державний номерний знак [NUMBER] (далі автомобіль), який зареєстровано на імя [PERSON] Отже, зазначений автомобіль є обєктом спільної сумісної власності подружжя, розпорядження яким має здійснюватись за згодою подружжя. 10.05.2016 року [PERSON] відчужив [PERSON] (батьку) за Договором купівлі-продажу № 0545/2016/1096 вищевказаний автомобіль. Оскільки вказаний правочин виходить за межі дрібного побутового і укладений другим із подружжя без згоди позивача, остання просить суд визнати його недійсним і виходячи із рівності часток просить суд стягнути з [PERSON] вартість її частки в сумі 6\~000 доларів США, що за курсом НБУ станом на 25.04.2016 року становить 155\~841 гривень. В судовому засіданні позивач просила суд позов задовольнити. Будучи допитаною як свідок згідно із ст. 180 ЦПК України позивач показала суду, що в грудні 2013 року за кошти, які були подаровані їй із [PERSON] на весілля вони придбали в Польщі авто на іноземних номерах (Mercedes-Benz Vito), яким чоловік керував по довіреності. На зазначеному автомобілі чоловік перевозив людей до Італії, а повертаючись в зворотному напрямку перевозив передачі та товари іноземного виробництва, які позивач реалізовувала на території України. В період шлюбу позивач працювала в перукарні, а зароблені нею кошти подружжя витрачало на потреби сім`ї. В 2015 року [PERSON] запропонував їй придбати за кошти, які були відкладені подружжям, автомобіль MERCEDES-BENZ SPRINTER, що дозволило б перевозити більшу кількість пасажирів та вантажу і як наслідок отримувати більший заробіток. Погодившись на пропозицію чоловіка, 08.09.2015 року [PERSON] придбав транспортний засіб MERCEDES-BENZ SPRINTER, який зареєстрував на своє імя. На зазначеному автомобілі [PERSON] продовжив перевозити людей до Італії, а автомобіль на іноземних номерах (Mercedes-Benz Vito) залишив в її матері в Італії і використовує його для проїзду по території зазначеної країни для збору передач, які перевозить в Україну. В березні 2016 року вони припинили спільне проживання, у звязку з чим [PERSON] зібрав речі і переїхав жити до батьків. Представник позивача в судовому засіданні просила суд позов задовольнити, вказавши на обґрунтованість заявлених вимог. В судовому засіданні [PERSON] пояснив суду, що в грудні 2013 року за власні кошти він придбав в Польщі транспортний засіб Mercedes-Benz Vito, який використовував для перевезення пасажирів та передач до Італії, за що отримував значні кошти, які були його єдиним заробітком. Влітку 2015 року він вирішив придбати MERCEDES-BENZ SPRINTER, однак його коштів було недостатньо, у звязку з цим він звернувся до батька, який надав більшу половину коштів на придбання авто. Оскільки спірний автомобіль було придбано за його особисті кошти, а також кошти позичені у батька, які останній отримав від продажу автомобіля КАМАЗ 5320, 1980 року випуску, державний номерний знак С9429ВІ, вказане майно слід вважати його особистою приватною власністю. У звязку з цим позов є безпідставним, так як позивач не вправі претендувати на вказане майно. Представник [PERSON] проти задоволення позову заперечив пояснивши суду, що транспортний засіб MERCEDES-BENZ SPRINTER був придбаний за особисті кошти [PERSON], а тому є його особистою приватною власністю, у звязку з чим згоди іншого з подружжя на відчуження автомобіля отримувати не потрібно. За таких обставин майно поділу не підлягає. Вказуючи на необґрунтованість заявлених вимог представник також зазначив, що вартість майна, яке є предметом поділу колишнім подружжям не узгоджено, а тому позивачу слід було надати суду докази дійсної його вартості на час розгляду справи. Обґрунтовуючи вартість транспортного засобу MERCEDES-BENZ SPRINTER, позивач посилається на інформаційно-консультативну довідку № 10251, а також дані Інтернет сайту https://auto.ria.com, що є недопустимими доказами у справі. Будучи повідомленим у встановленому законом порядку про час і місце розгляду справи, відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, заяви про розгляд справи у його відсутність до суду не подав, про причини неявки суд не повідомив, що не перешкоджає розгляду справи судом. Свідок [PERSON] показала суду, що позивач є її внучкою. Після одруження з [PERSON], внучка працювала в перукарні, яку по домовленості орендувала, а її чоловік перевозив людей в Італію. Свідок [PERSON] показала суду, що позивач приходиться їй подругою. Восени 2013 року [PERSON] одружилась з [PERSON] Позивач працювала перукарем, а згодом орендувала перукарню. В 2015 році позивач з чоловіком придбали автомобіль MERCEDES-BENZ SPRINTER, на якому [PERSON] їздив в Італію. В березні 2016 року сторони припинили проживати разом. Свідок [PERSON] показав суду, що позивач приходиться йому подругою, яка проживала в шлюбі з [PERSON] Позивач працювала перукарем, а згодом орендувала перукарню. Зі слід [PERSON] йому відомо, що в 2013 році позивач з чоловіком купили автомобіль Mercedes-Benz Vito, а згодом і MERCEDES-BENZ SPRINTER. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. З 31.10.2013 року позивач перебувала в зареєстрованому шлюбі із [PERSON] (а.с. 7 т.1), який було розірвано за рішенням суду. Спільних дітей у подружжя не має. Під час шлюбу [PERSON] придбав транспортний засіб MERCEDES-BENZ SPRINTER 316 CDI, 2004 року випуску, тип кузова пасажирський В, номер кузова [NUMBER], державний номерний знак [NUMBER], який на підставі довідки-рахунок № ААЕ252237 від 08.09.2015 року зареєстрував на своє імя, що підтверджується реєстраційною карткою ТЗ (а.с. 42 т.1). З показів [PERSON] судом встановлено, що вказаний автомобіль був придбаний за спільні кошти подружжя, які були зароблені за рахунок використання спільного майна, а саме автомобіля на іноземних номерах (Mercedes-Benz Vito, номерний знак RJA41665), який сторони придбали в Польщі в грудні 2013 року за подаровані їм на весілля кошти. На зазначеному автомобілі [PERSON] перевозив людей до Італії, що підтверджується даними Державної Прикордонної служби України (а.с. 16-37 т.2), а повертаючись в зворотному напрямку також перевозив передачі та товари іноземного виробництва, які позивач реалізовувала знайомим та клієнтам в перукарні. З показів позивача та свідків судом встановлено, що в період шлюбу [PERSON] орендувала перукарню в якій працювала, в той час як її чоловік [PERSON], заробляв на життя перевезенням людей та передач до Італії, при цьому офіційно працевлаштований не був. Суд відхиляє доводи [PERSON] щодо придбання транспортного засобу MERCEDES-BENZ SPRINTER за рахунок коштів позичених батьком [PERSON], які останній отримав в січні 2015 року від відчуження автомобіля КАМАЗ 5320, 1980 року випуску, державний номерний знак С9429ВІ, оскільки вказані обставини не підтверджуються належними і допустимими доказами. Відповідач [PERSON] не надав суду доказів, які спростовували б обставини, які повідомила позивач будучи допитаною як свідок згідно із ст. 180 ЦПК України. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) спільна праця подружжя. Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. З урахуванням встановлених обставин суд дійшов висновку, що вказаний автомобіль є обєктом спільної сумісної власності подружжя. 10.05.2016 року [PERSON], без згоди позивача відчужив [PERSON] за Договором купівлі-продажу №0545/2016/1096 (а.с. 2-3 т.2) вищевказаний автомобіль, підтвердженням чого є дані вказані в реєстраційній картці ТЗ (а.с. 43 т.1), при цьому за домовленістю сторін правочину, ціна продажу транспортного засобу склала 10\~000 гривень (пункт 2.1 цього Договору). За статтею 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. За нормами частини четвертої статті 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі, встановленій законом. Отже згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана в письмовій формі. Законодавством не передбачено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому при розгляді спорів про поділ цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів з підстави його відчуження без письмової згоди одного з подружжя суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сімї майна. Отже, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним. Правовою позицією Верховного суду України від 7 жовтня 2015 року у справі №6-1622цс15 та постановами від 07.09.2016 року по справі № 6-727цс16 та від 12 вересня 2012 року в справі за № 6-88цс12 передбачено, що відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозвязку слід дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Судом встановлено, що в березі 2016 року подружжя припинило проживати разом, у звязку з чим [PERSON] переїхав жити до батьків. Після того як позивач звернулась до суду з вищевказаним позовом, [PERSON] відчужив спірний автомобіль, який є обєктом спільної сумісної власності подружжя. Покупцем за Договором купівлі-продажу №0545/2016/1096 є [PERSON], який для продавця приходиться батьком. Останньому було відомо, що спірний автомобіль було придбано подружжям в період шлюбу, а також те, що його син припинив проживати разом з дружиною, проте не розлучився. З урахуванням встановлених обставин суд дійшов висновку, що контрагент за Договором № 0545/2016/1096 знав про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який уклав договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Враховуючи зазначене суд вважає, що сторони Договору купівлі-продажу №0545/2016/1096 діяли недобросовісно, у звязку з чим вказаний правочин слід визнати недійсним. У разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частка майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ст. 70 Сімейного кодексу України). За відсутності шлюбного договору та домовленості між подружжям, суд дійшов висновку, що їх частки в майні, яке є обєктом права спільної сумісної власності подружжя є рівними. Отже, позивач має право на компенсацію їй ? частки дійсної вартості спірного транспортного засобу. Пунктом 22 постанови Пленуму Верховного суду України №11 від 21 грудня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" передбачено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69 72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Обґрунтовуючи вартість транспортного засобу MERCEDES-BENZ SPRINTER, позивач посилається на інформаційно-консультативну довідку № 10251, видану 21.06.2016 року Субєктом оціночної діяльності МПП "ЕКСПЕРТ" (а.с. 61 т.1), а також дані Інтернет сайту https://auto.ria.com (а.с. 11-13 т.1) про ринкову вартість автомобілів аналогічної комплектації. Відповідач [PERSON] з вартістю автомобіля, яку вказала позивач обґрунтовуючи заявлені вимоги, не погодився вказавши на те, що спірний автомобіль оцінювач не оглядав, а тому зроблені ним висновки є сумнівними. Статтею 3 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" (далі Закон N 2658-III) визначено, що незалежною оцінкою майна вважається оцінка майна, що проведена суб'єктом оціночної діяльності суб'єктом господарювання. Процедури оцінки майна встановлюються нормативно-правовими актами з оцінки майна. У випадках проведення незалежної оцінки майна складається звіт про оцінку майна. Вимоги до звітів про оцінку майна встановлюються відповідно до статті 12 цього Закону N 2658-III. Згідно статті 12 Закону N 2658-III звіт про оцінку майна є документом, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності - суб'єктом господарювання відповідно до договору. Звіт підписується оцінювачами, які безпосередньо проводили оцінку майна, і скріплюється печаткою та підписом керівника суб'єкта оціночної діяльності. З зазначеного слідує, що допустимим доказом дійсної вартості транспортного засобу слід вважати звіт про оцінку майна. Оскільки такий документ в матеріалах справи відсутній, суд вважає доводи позивача щодо вартості спірного майна необґрунтованими, а дані інформаційно-консультативної довідки № 10251 та Інтернет сайту https://auto.ria.com (а.с. 11-13 т.1) про ринкову вартість автомобілів аналогічної комплектації, - недопустимими доказами. Згідно статті 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до статті 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних і юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Оскільки позивач не надала суду допустимих доказів дійсної вартості спірного автомобіля на час розгляду справи судом, в задоволенні вимоги про стягнення компенсації її частки слід відмовити за необґрунтованістю. Розподіл судових витрат здійснити відповідно до статті 88 ЦПК України.

Outcome: partial