Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-13 00:00:00

Представник АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до Жовтневого районного суду м. Запоріжжя з вищезазначеним позовом, який мотивує тим, що відповідач [PERSON] звернувся до позивача з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву № б/н від 29.07.2011 р. Своїм підписом у заяві відповідач підтвердив, що підписана ним заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, складає договір про надання банківських послуг. У зв`язку з неналежним виконанням своїх зобов`язань, станом на 28.11.2018 року має заборгованість 90009,38 грн., яка складається з: 13845,47 грн. заборгованість за тілом кредиту, 40245,62 грн. заборгованість з нарахованих відсотків за користування кредитом, 31155,94 грн. нарахована пеня, 500 грн. - штраф (фіксована частина), 4262,35 грн. штраф (процентна складова). Позивач просить стягнути з відповідача вказану суму заборгованості та судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1762,00 грн. Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 14 січня 2019 року по справі відкрите провадження, ухвалено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 06 березня 2019 року здійснено перехід з розгляду цивільної справи за позовною заявою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості в порядку спрощеного провадження, на розгляд справи за правилами загального позовного провадження та замінити засідання для розгляду справи по суті підготовчим судовим засіданням. Призначено підготовче судове засідання по справі на 09 годину 00 хвилин 23 квітня 2019 року у приміщенні Жовтневого районного суду м. Запоріжжя. Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 28 листопада 2019 року справу призначено до слухання на 01.04.2020 року на 13 год. 30 хв. 04.02.2019 року до канцелярії Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву АТ КБ «ПриватБанк» в якому зазначено, що відповідно до положень ст. ст. 1054, 1055 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Частиною 2 ст. 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягай згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно до п. 1.2 Положення про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого Постановою Правління Національного банку України 30.04.2010р. № 223, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 06.07.2010р. за № 474/17769, яке було чинним на час підписання анкети-заяви 29.07.2011р. це Положення встановлює загальні вимоги Національного банку України до емісії банками, філіями іноземних банків спеціальних платіжних засобів і визначає порядок здійснення операцій з їх використанням. Пунктом 1.4 Положення передбачено, що терміни в цьому Положенні вживаються в такому значенні: -емітент спеціальних платіжних засобів - банк, що є членом платіжної системи та здійснює емісію спеціальних платіжних засобів; -спеціальний платіжний засіб - платіжна картка, мобільний платіжний інструмент, інший платіжний інструмент, що виконує функцію засобу ідентифікації, за допомогою якого держатель цього інструменту здійснює платіжні операції з рахунку платника або банку, а також інші операції, установлені договором; -користувач платіжних послуг (далі - користувач) - фізична або юридична особа, яка відповідно до договору за допомогою спеціального платіжного засобу користується платіжною послугою як платник та/або одержувач; -споживач - фізична особа, яка не здійснює підприємницької діяльності і відповідно до укладеного з емітентом договору здійснює платіжні операції з використанням спеціального платіжного засобу згідно з режимом рахунку. Пунктом 2.4 Положення передбачено, що Договір укладається в письмовій формі. Умови договору мають бути викладені державною мовою. Укладення договору іншою мовою здійснюється за домовленістю емітента та клієнта відповідно до законодавства України. Один примірник договору зберігається в емітента, а другий примірник договору емітент зобов`язаний надати клієнту під підпис. Емітент зобов`язаний під час видачі спеціального платіжного засобу надати клієнту договір, правила використання спеціального платіжного засобу і тарифи банку. Пунктом 2.5 вказаного положення передбачено, що Емітент зобов`язаний забезпечити наявність у договорі таких умов: -тип спеціального платіжного засобу; -види платіжних операцій, які клієнт має право здійснювати з використанням спеціального платіжного засобу, правила та максимальний строк їх виконання; -порядок обслуговування рахунку (за дебетовою, дебетово-кредитною або кредитною схемою, розміри гарантійного забезпечення та/або незнижувального залишку коштів на рахунку, порядок кредитування клієнта, порядок установлення курсу продажу, обміну або конвертації іноземної валюти тощо); -тарифи банку на обслуговування операцій з використанням спеціального платіжного засобу на момент укладення договору та порядок повідомлення клієнта про їх зміну; -ліміти та/або обмеження за операціями з використанням спеціального платіжного засобу або платіжних додатків, реалізованих у спеціальному платіжному засобі (за наявності); -право клієнта на одержання виписок про рух коштів за його рахунком та порядок їх отримання; -порядок забезпечення емітентом та клієнтом безпеки під час користування спеціальним платіжним засобом; -порядок розгляду спорів; -відповідальність емітента та клієнта тощо. Аналогічні вимоги до умов договору пред`являються нині діючим Положенням про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженим Постановою Правління Національного Банку України 05.11.2014р. № 705. Проте згадана анкета-заява від 29.07.2011р. вказаним вимогам закону не відповідає: не містить суттєвих умов договору та відомостей про досягнення згоди сторін за цими умовами, максимального строку можливості здійснення платіжних операцій з використанням спеціального платіжного засобу (строку дії картки), розмірів гарантійного забезпечення та/або незнижувального залишку коштів на рахунку, тарифів банку, строків виконання зобов`язань і таке інше. Посилання банку на те, що вказана анкета-заява є договором приєднання суперечить правовій позиції, що висловлена Верховним Судом України у постанові від 11.03.2015 р. у справі 6-16цс15, а саме: «...Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Виходячи з правового аналізу вказаних норм Умови надання споживчого кредиту фізичним особам (Розстрочка) (Стандарт), пунктом 5.5 яких установлено позовну давність тривалістю в п`ять років, не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, якщо такі Умови не містять підпису позичальника; не встановлено наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів позичальник, підписуючи заяву позичальника, а, також те, що Умови містили збільшений строк позовної давності в момент підписання заяви позичальника, або в подальшому такі Умови, зокрема щодо збільшення строку позовної давності, не змінювались. Адже у цій справі зміст пункту 4.2 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам, що зазначений у цих Умовах і в заяві позичальника, містить розбіжності. Крім того, у заяві позичальника домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає. У зв`язку із цим доводи позичальника про не ознайомлення його з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам (Розстрочка) (Стандарт) не можна визнавати необґрунтованими. Відсутність позову про визнання кредитного договору недійсним як оспорюваного правочину не може бути перешкодою для неврахування інтересів позичальника при вирішенні справи за позовом банку до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором...» (наведено дослівно). Одночасно з цим відповідач зазначає, що його не було ознайомлено з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку. Та навіть незважаючи на це Умови та Правила надання банківських послуг та Тарифи все одно не містять обов`язкових умов, передбачених вищезгаданими нормативними актами. Крім того зазначає, що що банком до позовної заяви додано Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, проте відсутні будь які відомості щодо того, в редакції від якої дати є вказаний документ. Більш того, посилання банку в позовній заяві про те, що відповідач [PERSON] погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами банку є неспроможними, оскільки за інтернет посиланням https://privatbank.ua/terms найстаріший документ із назвою «Умови та Правила надання банківських послуг» датований 01.04.2012 р., тобто на дату підписання анкети-заяви 29.07.2011 р. такого документу на банківському сайті викладено не було. Роздруківка контенту, викладеного на інтернет сторінці https://privatbank.ua/terms додається. Звертає увагу суду на те, що відповідач [PERSON] звернувся до банку із проханням видати йому платіжну картку, яка була необхідна для отримання заробітної платні, оскільки він працював у ПАТ «Запоріжжяобленерго» та виплата заробітної плати повинна була здійснюватися на банківських рахунок. Зазначає. що представник банку йому сказав, що обов`язковою умовою отримання зарплатної картки є отримання також платіжної картки із встановленим кредитним лімітом. Тому відповідач [PERSON] вимушений був погодитись на отримання кредитної картки та в анкеті-заяві від 29.07.2011 р. зазначив кредитний ліміт у розмірі 1000 грн. Більший кредитний ліміт він не бажав та не мав наміру позичати грошові кошти понад вказану суму. В подальшому користуючись банківською карткою [PERSON] не слідкував за витратами оскільки вважав, що не зможе отримати у кредит грошову суму, більш, ніж 1000 грн. Окрім цього погашення отриманих ним коштів у кредит здійснювалось за рахунок отримуваної заробітної платні. Посилаючись на одностороннє збільшення кредитного ліміту та стягуючи з нього вказану суму банк порушує вимоги частини 2 ст. 17 ЗУ «Про захист прав споживачів» в редакції, що діяла на час подання анкети заяви від 29.07.2011., за якою споживач має право на вільний вибір продукції у зручний для нього час з урахуванням режиму роботи продавця (виконавця). Продавець (виконавець) зобов`язаний всіляко сприяти споживачеві у вільному виборі продукції. Забороняється примушувати споживача придбавати продукцію неналежної якості або непотрібного йому асортименту. Відповідно до п. 2.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління Національного банку України 10.05.2007р. № 168, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 25.05.2007р. за № 541/13808, що діяв на час підписання ним анкети-заяви 29.07.2011 р. банки зобов`язані перед укладенням кредитного договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, зазначивши таке: - найменування та місцезнаходження банку - юридичної особи та його структурного підрозділу; - умови кредитування, зокрема: можливу суму кредиту; - строк, на який кредит може бути одержаний; мету, для якої кредит може бути використаний; форми та види його забезпечення; - необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; - наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі між зобов`язаннями споживача; - тип процентної ставки (фіксована, плаваюча тощо); переваги та недоліки пропонованих схем кредитування; - орієнтовну сукупну вартість кредиту з урахуванням: - процентної ставки за кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту (у тому числі на користь третіх осіб - страховиків, оцінювачів, реєстраторів, нотаріусів тощо); - варіантів погашення кредиту, уключаючи кількість платежів, їх періодичність та обсяги; - можливості та умов дострокового повернення кредиту; - інші умови, передбачені законодавством. Пунктами 2.2-2.4\~даних Правил\~передбачено,\~що інформація\~про платежі\~споживача,\~які зазначені\~в пункті\~2.1\~цієї глави,\~надається з\~обов`язковим\~зазначенням бази\~їх розрахунку\~(зазначається\~сума,\~на підставі\~якої робиться\~розрахунок,\~зокрема сума\~наданого кредиту,\~сума непогашеного\~кредиту,\~фіксована сума\~тощо).\~У разі,\~якщо окремі\~умови кредитування\~діятимуть протягом\~не всього\~строку користування\~кредитом,\~банки мають\~обов`язково\~ознайомити споживача\~з умовами,\~а також\~зі строком,\~протягом якого\~діятимуть такі\~умови,\~та з\~порядком інформування\~споживача про\~їх зміну.\~Банки зобов`язані отримати письмове підтвердження споживача про ознайомлення з вищенаведеною інформацією. Зазначає, що ані підписана ним анкета-заява ані інші документи, на які посилається банк такої інформації не містять. Як зазначено у п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009р. № «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Згідно до пункту 8 вказаної постанови, відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв`язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК України тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено. Виходячи з викладеного кредитний договір, оформлений за його анкетою-заявою від 29.07.2011 р., на який посилається банк на доказ правомірності стягнення з [PERSON] процентів, штрафних санкцій та інших платежів, є не укладеним. Крім того, відповідно до розрахунку та витягу з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» з 01.09.2014 р. банком збільшено розмір базової відсоткової ставки в місяць з 2,5% до 2,9%, а з 01.04.2015 р. до 3,6% в місяць. Також зазначено про інші зміни у відсотковій ставці та умовах кредитування. Проте про зазначене збільшення відсоткової ставки та інших умов кредитування банк його не інформував та [PERSON] своєї згоди на це не давав. Як зазначено у правовій позиції, що висловлена Верховним Судом України у постанові від 11.10.2017р. по справі № 6-1374цс17 від 11.10.2017р. «...Відповідно до частини першої статті 1056-1 ЦК України (в редакції, чинній на час підписання анкети-заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг) процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Згідно із частиною третьою цієї статті фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. У частині четвертій указаної статті передбачено, що в разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов`язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором. Кредитодавець зобов`язаний письмово повідомити позичальника, поручителя та інших зобов`язаних за договором осіб про зміну процентної ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка. У кредитному договорі встановлюється порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу. Порядок розрахунку змінюваної процентної ставки повинен дозволяти точно визначити розмір процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору. Кредитор не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника. У разі підвищення банком процентної ставки з`ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди тощо); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо. З огляду на вищенаведене боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку...» (наведено дослівно). Зауважує, що відповідно до «Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку» в редакції від 01.04.2012р. (що найбільше наближені до дати підписання анкети-заяви 29.07.2011 року, та розміщені на сайті Приватбанку): Мінімальний обов`язковий платіж - розмір боргових зобов`язань Клієнта, які щомісяця підлягають сплаті Клієнтом протягом терміну дії Картки. Цей платіж розраховується як сума Овердрафта і суми щомісячного Платежу, що складається з нарахованих до сплати відсотків і частини заборгованості за Кредитом. Залежно від виду платіжної картки розмір і порядок розрахунків щомісячного Платежу зазначений у Заяві та у «Пам`ятка Клієнта / Довідка про умови кредитування» і виражений у процентному співвідношенні до здійснених операцій з використанням платіжних карток - пункт 1.1.49. Ці Умови використання кредитних карт ПАТ КБ ПриватБанку (далі - Умови використання карт), Пам`ятка Клієнта/Довідка про умови кредитування, Тарифи на випуск та обслуговування кредитних карт (Тарифи), а так само Заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку (далі - Заява), встановлюють правила випуску, обслуговування та використання кредитних карток Банку (далі - Карт) - пункт 2.1.1 Розділу 2.1 «Умови використання кредитних карт». Терміни та порядок погашення за Кредитом (кредитний ліміт) за кредитними картками з встановленим Мінімальним обов`язковим платежем, а також Овердрафту, що виникає за такими Картах, наведений у Пам`ятці Клієнта/ Довідці про умови кредитування, яка є невід`ємною частиною Договору, а також встановлюються цим пунктом. Платіж включає плату за користування Кредитом, передбачену Тарифами, і частину заборгованості за Кредитом - пункт 2.1.12.4. Банк нараховує комісію за обслуговування Кредиту в розмірі, встановленому Пам`яткою/Довідкою про умови кредитування, Тарифами Банку, якщо інше непередбачено п. 2.1.12.13 - пункт 2.1.12.8. Черговість та розмір погашення Боргових зобов`язань здійснюється в порядку, викладеному у Пам`ятці Клієнта/Довідці про умови кредитування, що є невід`ємною частиною договору - пункт 2.1.12.10. Зазначає. що до позовної заяви банком не додано Пам`ятку Клієнта/Довідку про умови кредитування, що підтверджує факт недосягнення згоди з усіх істотних умов за кредитним договором, підтверджує факт неповідомлення [PERSON] про всі умови кредитування та загальну вартість кредиту, унеможливлює визначити правомірність та правильність розрахунку заборгованості, доданого банком до позовної заяви. Окрім цього в розрахунку стягуваної суми банком заявлено про стягнення як штрафу так і пені за порушення строків виконання зобов`язання, а також процентної складової. Однак відповідно до правової позиції, що висловлена Верховним Судом України у постанові від 11.10.2017р. по справі № 6-13 74цс 17 від 11.10.2017р. «...Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення...» (наведено дослівно). Крім того зазначає, що нарахування банком відсотків та пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання відбувалось під час його роботи в ПАТ «Запоріжжяобленерго», та тривалої заборгованості із виплати заробітної плати у період з вересня 2016 р. по вересень 2017 р. У зв`язку із невиплатою заробітної плати він був вимушений звертатись до суду із позовом про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, та звільнився за згодою сторін із зазначеної установи через вказані обставини. Після цього з 18.09.2017р. по 26.06.2018р. [PERSON] знаходився на обліку як безробітна особа в Міському центрі зайнятості (м. Запоріжжя). З огляду на викладені обставини просить у задоволенні позову ПАТ КБ «Приватбанк» відмовити у повному обсязі. Крім того 04.02.2019 року до канцелярії Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від відповідача [PERSON] надійшла заява про застосування строку позовної давності. В обґрунтування заяви зазначено, що відповідно до його заяви від 29.07.2011р. [PERSON] отримав в ПАТ КБ «Приватбанк» кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, проте своєчасно не погасив отриманий кредит, у зв`язку із чим банк заявив вимоги про стягнення тіла кредиту, процентів, пені та штрафу за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України у справі №6-61цс14 за договором про надання банківських послуг (позичальник отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку), яким встановлено щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг трирічного строку позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту (ст. 261 ЦК України). Відповідно до ст. ст. 256-258, 267, 728 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Окрім цього звертає увагу суду на те, що за пунктом 31 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012р. № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при застосуванні положення пункту 7 частини одинадцятої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів", яким кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, суди мають виходити з того, що у системному зв`язку з частиною одинадцятою статті 11 зазначеного Закону ця вимога стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямована на те, щоб встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача як слабшої сторони договору споживчого кредиту. У зв`язку із цим та враховуючи, що ЦК не передбачає заборони пред`явлення окремих вимог у зв`язку з пропущенням строку позовної давності, при вирішенні таких спорів, суди повинні враховувати положення ЦК про позовну давність. Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), положення пункту 7 частини одинадцятої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" та вимоги ЦК щодо позовної давності застосовуються й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи). Оскільки заборгованість частини грошових сум, про стягнення яких банком заявлено позов, виникла поза межами строку позовної давності, просить суд застосувати до вимог про стягнення заборгованості позовну давність. Представник позивача в судове засідання не з`явився, до суду разом з позовною заявою подано клопотання про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Суд вважає можливим розглянути справу у відсутність представника позивача. У судовому засіданні відповідач [PERSON] просив суд у задоволені позову відмовити з підстав викладених у відзові на позов та у заяві про застосуванні строку позовної давності. Вислухавши думку відповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню у зв`язку з наступним. Відповідно до ч. 1\~ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог\~ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст.\~81,\~83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. На підставі\~ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлено, що відповідно до наданих суду документів, [PERSON] , 29.07.2011 року у ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого виступає АТ КБ «ПриватБанк», оформив анкету - заяву на приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанк. Згідно із\~ст. 627 ЦК України\~сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог\~Цивільного Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У заяві зазначено, що відповідач згоден з тим, що ця заява разом із пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з договором про надання банківських послуг та його умовами. Згідно до ч. 1\~ст. 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. До кредитного договору банк додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку. Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість відповідача за вказаним кредитним договором, станом на 28.11.2018 року, у відповідача в сумі 90009,38 грн., яка складається з: 13845,47 грн. - заборгованість за тілом кредиту, 40245,62 грн. - заборгованість з нарахованих відсотків за користування кредитом, 31155,94 грн. нарахована пеня, а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. - штраф (фіксована частина), 4262,35 грн. - штраф (процентна складова). Відповідно до ч. 1, 2\~статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей\~626,\~628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1\~статті 638 ЦК України, встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У\~статті 526 ЦК України, передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини 1\~статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048\~ЦК України). Частиною 2\~статті 1054 ЦК України, встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно з ч.1\~ст. 633 ЦК України, публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом\~статті 634 цього Кодексу, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей\~633,634 ЦК України, можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом\~статті 1056-1 ЦК України, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до ч.2\~ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом\~статті 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами 1, 2\~статті 551 ЦК України, визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно з частиною 1\~статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до\~статті 625 цього Кодексу. Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками за користування кредитними коштами, пеню, а також штрафи за несвоєчасну сплату кредиту. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за вищевказаним договором, посилався на Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, як невід`ємні частини спірного договору. Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено дію договору, позовну давність щодо вимог банку, та інші умови. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей Витяг з Умов розумів [PERSON] та ознайомився і погодився з ним, підписуючи заяву - анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. Суд вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини 1\~статті 634 ЦК України, за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті - заяві домовленості сторін про сплату відсотків, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, наданий банком Витяг з Умов не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із\~ [PERSON] кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин. При цьому, згідно з ч. 6\~ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Крім того, суд вказує, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому\~статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь - яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Суд вважає, що Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, який міститься в матеріалах даної справи не містить підпису відповідача, тому його не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема статями\~625,1048 ЦК України, позивач не пред`явив. В Україні визнається і діє принцип верховенства права.\~Конституція України\~має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі\~Конституції України\~і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у\~статті 8 Конституції України. Відповідно до ч. 4\~ст. 42 Конституції України, держава захищає права споживачів. Згідно з ч.1\~ст. 1 ЦК України, цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Основні засади цивільного законодавства визначені у\~статті 3 ЦК України. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 ч. 1\~ст. 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини 1\~ст. 3 ЦК України. Тобто, дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У частинах 1, 3\~ст. 509 ЦК України, вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша\~статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII "Про захист прав споживачів"(далі - Закон № 1023-XII). Згідно з пунктом 22 частини 1\~статті 1 Закону № 1023-XII\~споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН "Керівні принципи для захисту інтересів споживачів", прийняті 09 квітня 1985 року № 39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. Конституційний Суд України у рішенні у справі щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули\~Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань"\~від 11 липня 2013 року у справі № 1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини 4\~статті 42 Конституції України, участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно - правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, суд зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем АТ КБ «ПриватБанк» дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11\~Закону № 1023 -XII\~про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору. Крім того, суд вважає, що безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір у вигляді заяви - анкети, підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту (користування ним). Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини 2\~статті 530 ЦК України, за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, суд доходить до висновку, що він вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. Аналогічна правова позиція щодо стягнення непогашеного тіла кредиту, викладена і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року № 342/180/17. Таким чином, наявні правові підстави для стягнення в примусовому порядку з боржника заборгованості за простроченим тілом кредиту у розмірі 13845,47 грн. У зв`язку з тим, що суд дійшов до висновку про необґрунтованість позовних вимог банку, щодо стягнення нарахованих відсотків за користування кредитом, нарахованої пені, а також штрафів відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг, тому, строк позовної давності до цих нарахувань судом не застосовується. Щодо стягнення суми тіла кредиту суд виходить з наступного. Відповідно до ст. ст. 256-258, 267, 728 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України у справі № 6-61цс14 за договором про надання банківських послуг (позичальник отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку), яким встановлено щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг трирічного строку позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту (ст. 261 ЦК України). Як вбачається з матеріалів справи, АТ КБ «ПриватБанк» надано суду довідку відповідно до якої [PERSON] були надані наступні картки: -картка № [NUMBER] від 18.05.2011 року. Термін дії до 06/15; -картка № 5577 2123 0133 9704 від 19.11.2011 року. Термін дії до 08/15; -картка № 4149 6259 0301 9824 від 03.03.2012 року. Термін дії до 03/15; -картка № 4149 6258 0336 1748 від 23.04.2015 року. Термін дії до 05/18; -картка № 5168 7422 2232 4323 від 22.06.2018 року. Термін дії до 04/22 Згідно вивчених в судовому засіданні письмових доказів, дані картки є перевипущеними кредитними картками [PERSON] до кредитного ліміту в розмірі 18200 грн. (згідно заяви від 29.07.2011 року). Відповідно до виписки банку про транзакцію грошових коштів [PERSON] по кредитній картці № [NUMBER] в період з 01.01.1999 року по 26.05.2019 року, 14.06.2018 року за адресою: [ADDRESS] відбулося грошове поповнення картки позичальником у терміналі самообслуговування на суму 1000 гривень. Враховуючи вищенаведене суд приходить до висновку, що не підлягає задоволенню заява [PERSON] про застосування строку позовної давності до стягнення суми тіла кредиту, оскільки на час подання позову АТ КБ «ПриватБанк» (20.12.2018 року), не сплинув трирічний строк з дня сплати [PERSON] чергового платежу, який відбувся 14.06.2018 року. Відповідно до\~ст. 141 ЦПК України, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача понесені ним та документально підтверджені судові витрати, пропорційно до задоволених позовних вимог. З матеріалів справи вбачається, що позивач при зверненні до суду сплатив судовий збір у розмірі 1762,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням № PROM0BVDRJ від 30.11.2018 р. На підставі ст. ст. 141,142 ЦПК України\~з відповідача на користь банку підлягають стягненню понесені ним судові витрати зі сплати судового збору, пропорційно частці задоволених позовних вимог, в сумі 271,04 грн. В іншій частині позовних вимог необхідно відмовити.

Outcome: partial