Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-28 00:00:00

Позивач, Публічне Акціонерне Товариство «Дельта Банк» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність ПАТ «Дельта Банк». Свої вимоги позивач мотивував тим, що 22 лютого 2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (правонаступник АТ «УкрСиббанк») та [PERSON] було укладено кредитний договір № 11303750000, згідно з умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 50 000,00 дол. США з розрахунку 11,90 % річних на строк з 22.02.2008 року по 21.06.2028 рік. Відповідач станом на 29.07.2015 року порушила умови кредитного договору і має прострочену заборгованість, погашення кредиту згідно графіка щомісячних платежів договору не виконується. Станом на час звернення до суду заборгованість позичальником не була погашена. З метою забезпечення належного виконання зобов'язання за кредитним договором, 22.02.2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та [PERSON] було укладено договір іпотеки № 77943, відповідно до якого, предметом іпотеки є нерухоме майно: однокімнатна квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та є власністю іпотекодавця на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу [PERSON], 22.02.2008 року, за реєстровим номером 1291, зареєстрованого у Державному реєстрі правочинів 22.02.2008 року, правочин № 2710306, витяг № 5483097. В позовній заяві позивач просить, в рахунок виконання основного зобов'язання щодо сплати заборгованості в розмірі 1\~902\~155,44 грн. за договором про надання споживчого кредиту, звернути стягнення на предмет іпотеки, згідно договору іпотеки № 77943 від 22.02.2008 року, а саме: однокімнатну квартиру належну на праві власності [PERSON], що знаходиться за адресою: [ADDRESS], шляхом передачі іпотекодержателю предмета іпотеки у власність та визнання на нього права власності за іпотекодержателем ПАТ «Дельта Банк». Відповідачка була належним чином повідомлена про час та місце судового засідання, однак до суду не з"явилася повторно, причини неявки не повідомила та не подала заяви про розгляд справи у її відсутність. Крім того, її виклик в судове засідання на 29.02.2016 року здійснювався через розміщення оголошення в газеті «Вісті Рівненщини» № 6 від 12 лютого 2016 року. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала повністю, просила суд їх задовольнити, крім того не заперечила щодо заочного розгляду справи. За таких обставин, в зв"язку із повторною неявкою в судове засідання належним чином повідомленого відповідача на підставі ст. 224 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Заслухавши представника позивача, дослідивши в судовому засіданні надані письмові докази, суд важає, що позовні вимоги підлягають до задоволення. Судом встановлено, що 08.12.2011 року між Публічним Акціонерним Товариством «УкрСиббанк» та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» було укладено Договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених даним Договором, АТ «УкрСиббанк» передає (відступає) АТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, внаслідок чого АТ «Дельта Банк» замінює АТ «УкрСиббанк» як кредитора (стає новим кредитором) у зазначених зобов'язаннях, а внаслідок передачі від АТ «УкрСиббанк» до АТ «Дельта Банк» прав вимоги до боржників, до АТ «Дельта Банк» переходить (відступається) право вимагати (замість АТ «УкрСиббанк») від боржників повного, належного та реального виконання обов'язків за кредитними та забезпечувальними договорами. Відповідно до ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 516 ЦК України, заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Отже, відповідно до вищевказаного Договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, АТ «Дельта Банк» набув права вимоги як новий кредитор за кредитним та забезпечувальним договорами. 22.02.2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та [PERSON], було укладено кредитний договір № 11303750000, згідно з умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 50 000,00 дол. США, на умовах, встановлених в кредитному договорі. [PERSON] неналежно виконує взяті на себе зобов'язання, в результаті чого станом на 29 липня 2015 року прострочена заборгованість складає 1\~902\~155,44 грн. Дана обставина підтверджується розрахунком (а.с.79). З метою забезпечення належного виконання зобов'язання за Кредитним договором від 22.02.2008 року між сторонами укладено іпотечний договір №77943, відповідно до якого [PERSON] передала банку в іпотеку нерухоме майно, а саме: однокімнатну квартиру загальною площею 27,7 кв.м., житловою площею 14,7 кв.м. та знаходиться за адресою [ADDRESS] та належить іпотекодавцю на праві приватної власності. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є договори. Оскільки сторони уклали договір, вони набули взаємних прав та обов'язків. За змістом ст. 14 ЦК України, цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Згідно статей 526, 527, 530 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Статтями 610, 611 ЦК України, передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до частини другої статті 1054 та частини другої статті 1050 ЦК України наслідками порушення Боржником зобов'язання щодо повернення чергової частини суми кредиту є право позивача достроково вимагати повернення всієї суми кредиту. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до п.4.1 договору іпотеки, звернення стягнення здійснюється іпотекодержателем у разі порушення іпотекодавцем будь-якого зобов`язання за даним договором або будь-якого зобов`язання,що забезпечене іпотекою за кредитним договором. Згідно п. 4.2 договору іпотеки, звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду. Згідно п. 4.3 договору іпотеки, право визначення підстави та способу звернення стягнення належить іпотекодержателю. Представником банку відповідачеві 17 серпня 2015 року була надіслана письмова вимога про усунення порушення основного зобов»язання за кредитним договором та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги, що відповідає положенням ст. 35 Закону України «Про іпотеку» та змісту іпотечного договору (а.с. 82). А отже, позивач має право задовольнити свої вимоги за рахунок предмету іпотеки і пред'явлення позову про звернення стягнення є обґрунтованим. В силу ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. Таким чином, вимоги банку про задоволення вимог шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку» ґрунтуються на вимогах чинного законодавства. Умови іпотечного договору містять відповідне застереження, що надає позивачу право набуття права власності на предмет іпотеки. Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 39 Постанови «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 року № 5, суди мають виходити з того, що з урахуванням цих норм права не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки в такий спосіб і набуття іпотекодержателем права власності на нього за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо його передбачено договором. Тому в разі встановлення такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки в договорі іпотекодержатель на підставі ч. 2 ст. 17 ЦК України має право вимагати застосування його судом. Також Верховним Судом України у постанові від 11.12.2013 по справі № 6-124цс13 зазначено, що відповідно до ч. 1 ст. 37 Закону України "Про іпотеку", іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом права власності на предмет іпотеки, згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Виходячи з положень ч. 2 ст. 16 ЦК України, ч. 3 ст. 33, ст. 36, ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку», не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо такий спосіб передбачено іпотечним договором. 07 червня 2014 року набрав чинності Закон України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" (далі - Закон № 1304-VII), відповідно до умов якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме майно, яке вважається предметом застави або предметом іпотеки згідно із ст. 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно і загальна площа такого нерухомого майна не перевищує 140 кв.м. для квартири та 250 кв.м. для жилого будинку. Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 27 травня 2015 року ухвалив постанову у справі № 6-57цс15 предметом якої був спір про стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту і звернення стягнення на предмет іпотеки. Суд зробив правовий висновок про те, що поняття мораторій у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання ( п. 2 ч.1 ст. 263 ЦК України). Відтак, установлений Законом № 1304-VII мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника). Враховуючи, що [PERSON] порушила зобов»язання перед банком, яке забезпечене іпотекою нерухомого майна, дотримання банком як іпотекодержателем процедури звернення стягнення на предмет іпотеки, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом його передачі у власність ПАТ «Дельта Банк». Відповідно до вимог ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судого збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. З відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви до суду у розмірі 28\~532,33 грн. та 140,00 грн. судових витрат за подання оголошення в газету про виклик відповідача. На підставі наведеного, ст.ст. 512-519, 526, 530, 599, 610, 1046-1050 ЦК України, ст. ст. 7, 33, 36, 37 ЗУ «Про іпотеку»,

Outcome: approved