Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-27 00:00:00

Позивач звернувся із вимогами які просить суд ухвалити рішення, яким припинити з відповідачем трудові відносини, стягнути заборгованості із заробітної плати і невикористаної частини відпустки, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу та середній заробіток у зв`язку із затримкою видачі трудової книжки, зобов`язати видати трудову книжку заповнену у відповідності до законодавства, а також стягнути моральну шкоду. Вимоги обґрунтовано тим, що подав заяву про звільнення, яка не розглядається тривалий проміжок часу, у зв`язку із чим порушуються трудові права. Провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання, однак в подальшому постановлено здійснити перехід до спрощеного позовного провадження з проведенням судового засідання і у справі проводились слухання. В судовому засіданні позивач та його представник вимоги підтримали та просили повністю задовольнити. Відповідач, будучи належним чином та завчасно повідомлений про дату час та місце проведення судового засідання, не з`явився і причин такого суду не повідомив. Судом вирішено проводити розгляд справи у відсутність представника відповідача. Заслухав пояснення позивача, допитав за його клопотанням свідка та проаналізував надані сторонами матеріали, судом встановлено наступне. Позивач є громадянином України, має зареєстроване місце проживання на території Житомирського району Житомирської області, отримував код платника податків, працевлаштований з 3 січня 1995 року у відповідача та при зверненні до суду сплатив судового збору в розмірі 3 783,60 гривень (а.с.11-16,32,46). 25 лютого 2020 року наказом № 321 заступника голови Фонду Державного майна України вирішено прийняти із сфери управління НАН України до сфери управління ФДМ України єдиний майновий комплекс державного підприємства спеціальне конструкторсько-технологічне бюро інституту проблем моделювання в енергетиці імені Г.Є. Пухова Національної Академії Наук України (далі за текстом скорочено ДП СКТБ ІПМЕ ім. Г.Є. Пухова НАНУ, відповідач або роботодавець), крім майна, що не підлягає приватизації (а.с.91). 24 квітня 2020 року позивач спрямував поштою на адресу відповідача заяву із проханням звільнити його з роботи та займаної посади за власним бажанням (а.с.17,18). 24 квітня 2020 року заява позивача про звільнення з роботи зареєстрована у вхідній кореспонденції відповідача (а.с.19-20). 7 травня 2020 року головним бухгалтером відповідача видано довідку про те, що заборгованість позивача перед відповідачем по заробітній платі становить 16 956,01 гривень, а компенсація за невикористану відпустку складає 9 646,02 гривень (а.с.10). 4 вересня 2020 року наказом ФДМ України № 1474 вирішено припинити контракт з директором ДП СКТБ ІПМЕ ім. Г.Є. Пухова НАНУ [PERSON] у зв`язку із його смертю та призначено виконуючим обов`язки [PERSON] з дати видання такого наказу (а.с.90). Допитана [PERSON] суду повідомила наступне. Тривалий час разом з позивачем працювала у відповідача. Після смерті керівника підприємства, що мала місце 11 січня 2020 року, фактично, діяльність була зупинена. Розрахунки по заробітній платі також не здійснювались, у зв`язку із чим як позивач, так і відповідач вирішили звільнитись. Однак, вищому керівництву підприємства було байдуже щодо ситуації з працівниками, тому виникла ситуація, за якої фактично трудові відносини ніхто не розривав. Довідки щодо заборгованості із заробітної плати відповідача перед позивачем свідок видавала за своїм підписом. Підприємство перебуває у віданні НАН України, безпосередньо підпорядковується ІПМЕ ім. Г.Є. Пухова НАН України, працює за його завданнями на принципах госпрозрахунку (п. 1.5 статуту, а.с. 93). Відповідно до п. 6.1. статуту відповідача затвердженого розпорядженням президії НАН України № 235 від 17 квітня 2006 року управління підприємством здійснює його директор відповідно до статуту (а.с.92 97, 95). Пунктом 6.3.2 статуту визначено, що директор підприємства самостійно, серед іншого, звільняє працівників згідно із чинним законодавством (зворот а.с.95). Правовідносини між сторонами врегульовані наступними положеннями законодавства України. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 1 - 4 ст. 12 ЦПК України). Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України). Статтею 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Відповідно до ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовий договір може бути, зокрема, безстроковим, що укладається на невизначений строк (п. 1 ч. 1 ст. 23 КЗпП України). Відповідно до ст. 38 Кодексу законів про працю України передбачено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Статтею 47 КЗпПУ передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення працівником вимоги про розрахунок. Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 27.03.2013 року у справі № 6-15цс13). В п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" роз`яснено, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Порядок здійснення відповідних розрахунків визначено Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100. Абзацом 2 п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 передбачено, що після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюються нарахування загальної суми середнього заробітку, яка обчисляється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Відповідно до ч. 5 ст. 235 КЗпП України у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зав`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду № 4 від 31.03.1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Згідно з ст. 4 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Україною 17.07.1997 року, та набрала чинності 11.09.1997 року, нікого не можна тримати в рабстві або в підневільному стані. Ніхто не може бути присилуваний виконувати примусову чи обов`язкову працю. Проаналізував фактичні обставини справи та норми законодавства, якими врегульовані дані правовідносини, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову з огляду на наступне. Судом встановлено та не спростовувалось сторонами, що позивач працював у відповідача. На підставі належних та допустимих доказів судом з`ясовано, що позивач подав заяву про звільнення, таке звернення прийнято відповідачем, однак працівник не був звільнений ані протягом 14 днів з дня отримання такої заяви, ані станом на день розгляду даної справи судом і причин відмови у прийнятті такого рішення не мотивовано і не підтверджено. Такі фактичні обставини справи, на переконання суду, є достатніми для дачі висновку, що права позивача, як працівника бездіяльністю відповідача порушувались і підлягають судовому захисту у обраний заявником спосіб. Доводи відповідача щодо того, що працівник мав направити заяву на адресу Фонду державного майна України, судом вважається безпідставним. Так, з наданих на дослідження суду матеріалів вбачається, що керівництво підприємством здійснювалось його директором самостійно. В тому числі рішення щодо звільнення працівників приймав директор підприємства, який діє відповідно до статуту без погодження ані з НАН України ані з ФДМ України. Мало того, слід зауважити, що до сфери ФДМ України передано лише єдиний майновий комплекс в рамках програми приватизації. Статут підприємства в частині підпорядкування відповідача НАН України не змінювався (пункт 1.5 статуту). Матеріалів, які б свідчили про інше, суду на дослідження надано не було. Так само, суд погоджується з доводами позивача щодо того, що на підприємстві тривалий час був відсутній керівник, адже з часу настання смерті попереднього директора, що мала місце 11 січня 2020 року до призначення виконуючого обов`язки нового керівника у вересні 2020 року минуло більш як сім місяців і така бездіяльність та невизначеність, на переконання суду, не спростовує зроблені судом висновку про незаконну бездіяльність відповідача щодо порушення трудових прав працівника. Разом з тим, суд погоджується з доводами відповідача, що правових підстав для видачі довідки щодо заборгованості із заробітної плати та обсягу компенсації за невикористану відпустку у бухгалтера не було, а отже матеріали, видані такою посадовою особою, є неналежними та до уваги судом прийняті бути не можуть. Відсутність на підприємстві тривалий час керівника не виправдовують в даному випадку дії головного бухгалтера. Приймаючи рішення у даній справі суд, враховуючи строки проведення розгляду справи та тривалість порушення трудових прав протиправними діями відповідача, вважає можливим прийняти рішення по суті спору з покладенням обов`язку на відповідача визначити їх розміри в процесі виконання. Обсяги зазначених заборгованостей перед працівником суд вважає обґрунтованими, однак видача документів проведена із порушенням законодавства України і не може бути прийнята судом до уваги при прийнятті рішення. Підсумовуючи наведене, суд вважає можливим задовольнити вимоги позивача у частині припинення трудових обов`язків між сторонами з 8 травня 2020 року; зобов`язати відповідача внести відповідні записи до трудової книжки працівника; стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість із заробітної плати та грошову компенсацію за невикористану частину відпустки, а також середній заробіток за час вимушеного прогулу. Крім цього, суд також вважає обґрунтованими та такими, які підлягають до часткового задоволення вимоги у частині стягнення з відповідача моральної шкоди. Так, судом встановлено та зазначалось, що протиправними діями відповідача порушувались трудові права відповідача. Дані порушення мали місце достатньо тривалий проміжок часу та на переконання суду, спричинили позивачеві моральні страждання, які знайшли своє підтвердження в ході розгляду справи і мають бути компенсовані відповідачем. Однак, розмір заявленої позивачем моральної шкоди завеликий. Грошової компенсації в 500 гривень, суд вважає, буде достатньо для відшкодування спричинених моральних страждань. Задовольнив вимоги в частині зазначених вимог суд вирішує відмовити у задоволенні позову щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу викликаного затримкою видачі трудової книжки з наступних підстав. Суд вважає, що така санкція застосовуються до роботодавця у випадку неможливості працевлаштуватись працівником через затримку видачі трудової книжки без поважних причин. В засіданні встановлено, що позивач має в наявності трудову книжку та наразі працює за сумісництвом у іншого роботодавця. Такі фактичні обставини справи у сукупності із зазначеними раніше нормами законодавства України дають підстави суду стверджувати, що затримки видачі трудової книжки взагалі та в тому числі такої, яка позбавляла позивача реалізувати право на працю у іншого роботодавця доведено не було будь-якими, в тому числі належними та допустимими доказами. Згідно зі ст. 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Результати вирішення спору дають підстави стягнути з відповідача на користь позивача понесені останнім та документально підтверджені судові витрати за розгляд даної справи в загальному розмірі 9 783, 60 гривень, які складаються з витрат на судовий збір в розмірі 3 783, 60 гривень та витрат на правничу допомогу в розмірі 6 000, 00 гривень. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial