Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-08 00:00:00

позивач звернувся в суд з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення. В позові вказано, що згідно кредитного договору №IFHAGA0000007V від 31.03.2008 року [PERSON] отримав кредит в розмірі 450000 грн. зі сплатою 16,56% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення до 31.03.2018 року. В забезпечення виконання зобов'язань за даним кредитним договором позивач і [PERSON] 31.03.2008 року уклали договір іпотеки №IFHAGA0000007V, згідно якого предметом іпотеки є квартира загальною площею 130,40 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS]; обумовлена сторонами договору іпотеки ціна предмету іпотеки дорівнює 624860 грн. 12.08.2008 року [PERSON] помер. Спадкоємцями майна померлого [PERSON] є відповідачі, яким 23.07.2014 року було направлено лист-претензію про пред'явлення вимог, однак ніяких дій не було виконано. Заборгованість за кредитним договором №IFHAGA0000007V від 31.03.2008 року становить 2543527 грн. 04 коп. в тому числі: заборгованість за кредитом в розмірі 469260 грн. 45 коп., заборгованість по відсотках в розмірі 661478 грн. 74 коп., заборгованість по комісії в розмірі 21853 грн. 87 коп., заборгованість з пені в розмірі 1390933 грн. Представник позивача в судове засідання не з'явився, однак подав суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі та не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідачі в судові засідання не з'являлися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Згідно ухвали від 04.12.2014 року до участі у справі залучено орган опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради. У судове засідання представник органу опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради не з'явився. Відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Статтею 1054 ЦК України визначено зміст кредитного договору. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Істотними умовами кредиту є розмір кредиту та строк повернення кредиту. Відповідно ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. 31.03.2008 року між позивачем та [PERSON] укладено кредитний договір №IFHAGA0000007V, за яким [PERSON] отримав кредитні кошти на строк з 31.03.2008 року по 31.03.2018 року включно, у вигляді не поновлюваної лінії у розмірі 450000 грн. Умовами п.8.1. кредитного договору встановлено розмір процентів за користування кредитними коштами, який становить 1,38% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом. За змістом ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Згідно ч.1 ст.527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. У відповідності до ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). В силу дії ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобов'язання у встановлений договором строк. За змістом ч.2 ст.1054 та ч.2 ст. 1050 ЦК України наслідком порушення зобов'язання щодо повернення чергової частини суми кредиту є право позивача достроково вимагати повернення всієї суми кредиту. В забезпечення виконання даного кредитного договору від 31.03.2008 року між позивачем та [PERSON] 31.03.2008 року укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира загальною площею 130,4 кв.м., житловою площею 62,4 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS]. [INFO] року [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть. Спадкоємцями майна померлого [PERSON] є відповідачі, що підтверджується копією заяви про прийняття спадщини [PERSON], яка діє від свого імені та від імені дітей: [PERSON] та [PERSON]. Відповідно до ч.5 ст.1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч.3 ст.1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Статтею 1297 ЦК України встановлено обов'язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Проте нормами цієї статті, так само як й іншими нормами цивільного права, не визначено правових наслідків недотримання такого обов'язку у вигляді втрати права на спадщину. Відповідно до ст.ст. 608, 1218, 1219 ЦК, у зв'язку зі смертю боржника припиняються лише ті обов'язки, які нерозривно пов'язані з його особою і не можуть бути виконані іншою особою, у той час як у результаті спадкування до спадкоємця переходять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцю на час відкриття спадщини и не припинилися в наслідок його смерті. За змістом зазначених норм у разі смерті фізичної особи, боржника за зобов'язанням у правовідносинах, що допускають правонаступництво в порядку спадкування, обов'язки померлої особи (боржника) за загальним правилом переходять до іншої особи - її спадкоємців; таким чином, відбувається передбачена законом заміна боржників за зобов'язанням. За положеннями ст.ст.1216, 1218, ч.2 ст.1220, ч.3 ст.1223 ЦК України з моменту смерті особи до спадкоємців переходять права та обов'язки спадкодавця, які належали йому на час відкриття спадщини і не припинялися внаслідок його смерті, а тому зобов'язання правонаступників спадкодавця перед кредитором виникають з моменту його смерті. Згідно розрахунку станом на 04.09.2014 року заборгованість [PERSON] за кредитним договором №IFHAGA0000007V від 31.03.2008 року становить 2543527 грн. 04 коп. в тому числі: заборгованість за кредитом в розмірі 469260 грн. 45 коп., заборгованість по відсотках в розмірі 661478 грн. 74 коп., заборгованість по комісії в розмірі 21853 грн. 87 коп., заборгованість з пені в розмірі 1390933 грн. Згідно п.33.4 договору іпотеки вартість предмету іпотеки визначена сторонами договору в розмірі 642860 грн. Згідно зі ст.1282 ЦК України спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. 23.07.2014 року відповідачам направлено лист-претензію про пред'явлення вимог. Відповідно до ст.33 Закону України ,,Про іпотеку", якою визначено підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки, у разі невиконання або неналежного виконання боржником зобов'язання забезпеченого іпотекою, іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. За рахунок предмета іпотеки він має право задоволити в повному обсязі свої вимоги з урахуванням сплати відсотків, неустойки, збитків та іншого. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Статтею 589 ЦК України встановлено, що у разі невиконання зобов'язання забезпеченого заставою, заставодержатель (іпотекодержатель) набуває право звернення стягнення на предмет застави (іпотеки). За рахунок предмета застави, іпотеки він має право задоволити в повному обсязі свої вимоги з урахуванням сплати відсотків, неустойки, збитків та іншого. Відповідно до ст.590 ЦК України звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Спосіб реалізації предмета застави, іпотеки встановлений ст.591 ЦК України та ст. 39 Закону України ,,Про іпотеку". Пунктом 42 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30 березня 2012 року №5 ,,Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" закріплено, що резолютивна частини рішення суду в разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки має відповідати вимогам як статті 39 Закону України «Про іпотеку», так і положенням пункту 4 частини першої статті 215 ЦПК України. Зокрема, у ньому в обов'язковому порядку має зазначатись: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; спосіб реалізації предмета іпотеки - шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації (при цьому суд може зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій). Відповідно до положень ст.ст. 16, 20 ЦК України передбачено право особи захистити своє порушене право шляхом звернення до суду. При цьому право на захист особа здійснює на свій розсуд. Таким чином, що позовна вимога про звернення стягнення заборгованості за кредитним договором на предмет іпотеки є обґрунтованою та підлягає задоволенню. У витязі з протоколу №1 засідання комісії з питань захисту прав дитини від 20.01.2015 року зазначено, що 12.01.2015 року працівники служби у справах дітей намагалися обстежити умови проживання сім'ї у спірному житлі, однак на момент обстеження в помешканні ніхто не перебував, двері були зачинені. Зі слів сусіда (квартира №10) в квартирі №11 діти фактично не проживали та не проживають. Тобто факт проживання дітей сім'ї Петрів у спірному житлі не підтверджено. Відповідно до інформації служби у справах дітей Калуської міської ради (акт обстеження від 13.01.2015 року), мати [PERSON] разом із дітьми повнолітнім [PERSON] - [INFO] та неповнолітнім [PERSON] - [INFO] проживають за адресою: [ADDRESS]. В помешканні створені належні умови для проживання. В 3-х кімнатній приватизованій квартирі фактично проживають 3 особи, хоч зареєстровані ще 3 родичі, які проживають за іншою адресою. [PERSON] навчається в Калуському політехнічному коледжі. Дана інформація підтверджується довідкою КП ,,ЖЕО №1" Калуської міської ради від 13.01.2015 року. Згідно довідок адресно-довідкового підрозділу ГУДМС УДМС України в Івано-Франківській області [PERSON], [PERSON] - зареєстровані за адресою: [ADDRESS]. Що стосується вимоги позивача про виселення відповідача та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у квартирі, то суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Зі змісту ч.1 ст.383 ЦК України вбачається, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Статтею ст.47 Конституції України закріплено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно ст.9 ЖК ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом. Статтею 109 ЖК встановлюється порядок виселення громадян, що мешкають у житловому будинку або житловому приміщенні. Виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Частиною 3 вказаної статті чітко встановлений порядок виселення громадян з жилого приміщення на яке звернуто стягнення, зокрема: звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду та порядок виселення мешканців врегульовано також Законом України ,,Про іпотеку". Частиною 1 ст.38 вказаного Закону встановлено: якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов'язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. Частиною 2 ст.38 Закону України ,,Про іпотеку" встановлено, що протягом тридцятиденного строку з дня отримання такого повідомлення особа, яка має зареєстровані права чи вимоги на предмет іпотеки, вправі письмово повідомити іпотекодержателя про свій намір купити предмет іпотеки. З дня отримання іпотекодержателем цього повідомлення вказана особа набуває переважне право на придбання предмета іпотеки у іпотекодержателя. Якщо таких повідомлень надійшло декілька, право на придбання предмета іпотеки у іпотекодержателя належить особі, яка має вищий пріоритет своїх зареєстрованих прав чи вимог. Відповідно до ч.2 ст.39 Закону України ,,Про іпотеку" одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Разом з тим, у ч.1 ст.40 вказаного Закону зазначено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться в порядку, встановленому законом. У частинах 2 і 3 ст.40 цього ж Закону законодавець встановлює певний порядок дій банку: після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільнять житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Отже, законодавець вимагає дотримання обов'язкової процедури письмового попередження про звільнення житлового приміщення протягом одного місяця. Недотримання вищезазначеної процедури є підставою для відмови в позові про виселення мешканців житлового приміщення, що є предметом іпотеки, і на яке звернуто стягнення. Вказаний порядок виселення з житлового приміщення закріплений і Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30 березня 2012 року №5 ,,Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин". Пунктом 43 вказаної Постанови визначено, що ,,при розгляді позову іпотекодержателя про виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення в разі задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має враховувати таке. Згідно з ч.4 ст.9, ст.109 Житлового кодексу України, статей 39 - 40 Закону України ,,Про іпотеку" виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому суд за заявою іпотекодержателя одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки за наявності підстав, передбачених законом, ухвалює рішення про виселення мешканців цього житлового будинку чи житлового приміщення. При цьому примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк". Знову ж таки, у вказаній Постанові йдеться про обов'язкову письмову вимоги іпотекодержателя або нового власника про добровільне звільнення житлового будинку чи житлового приміщення. Позовна вимога про виселення є передчасною, а тому задоволенню не підлягає. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. На підставі викладеного та

Outcome: partial