Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-18 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON], за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Одеської міської ради, в якій, з урахуванням уточнень до позовної заяви, просить суд усунути перешкоди у реалізації його - [PERSON] права на приватизацію земельної ділянки, площею 0,0426га, розташованої за адресою: [ADDRESS], з боку суміжного землевласника земельної ділянки по [ADDRESS], [PERSON], та визнати за ним - [PERSON] право на приватизацію земельної ділянки, площею 0,0426га, розташованої за адресою: [ADDRESS], для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), без встановлення і узгодження меж земельної ділянки із [PERSON] - суміжним землевласником земельної ділянки по [ADDRESS]. Обґрунтовуючи заявлені вимоги позивач посилається на те, що йому - [PERSON], на підставі договору дарування серії ВАМ №155095 посвідченого державним нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори Тиквенко М.О. 30 серпня 2003року, належить 29/100 частин житлового будинку під [ADDRESS]. Право власності на вищевказане нерухоме майно було зареєстроване в КП «ОМБТІ та РОН» 16 вересня 2003 року. Позивач вказує, що іншим співвласником житлового будинку [ADDRESS] є його мати - [PERSON] Також, як зазначає позивач, в їх з матір'ю користуванні знаходиться земельна ділянка, за адресою: [ADDRESS], загальною площею 0,1177 га., на якій розташований сам будинок. У 2016році, як вказує позивач, ним, з метою реалізації свого законного права на безкоштовну приватизацію земельної ділянки, був розпочатий процес приватизації земельної ділянки площею 0,0426га, розташованої за адресою: [ADDRESS], яка, відповідно до проведеного між ним та [PERSON] розподілу, перебуває у його користуванні. Позивач зазначає, що рішенням Одеської міської ради за №892-VII від 30 червня 2016року, йому був наданий дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по [ADDRESS], для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). 18 серпня 2016року, як вказує позивач, він звернувся до власника суміжної земельної ділянки, розташованої за адресою: [ADDRESS], [PERSON] з приводу підписання акту погодження меж земельної ділянки із суміжними землевласниками та землекористувачами. Однак, позивач зазначає, що [PERSON] відмовив йому у підписанні зазначеного акту, не пояснивши при цьому причину своєї відмови. Також позивач вказує, що інші землевласники та землекористувачі суміжних земельних ділянок, а саме: [PERSON] та [PERSON], останні своїми підписами погодили встановлені в натурі межі земельної ділянки. Позивач вважає, що своїми діями землевласник суміжної земельної ділянки - [PERSON] порушив його передбачене законом право на безкоштовну приватизацію земельної ділянки, у зв'язку з чим він звернувся до суду із відповідним позовом. У судове засідання 19.01.2017року позивач не з'явився, його представник надіслав на адресу суду заяву, в якій просив розглянути справу за його відсутності та зазначив, що заявлені позовні вимоги, з урахуванням уточнень, підтримує у повному обсязі, просить суд їх задовольнити, а також вказав, що не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач - [PERSON] про час та місце судових засідань повідомлявся належним чином шляхом надсилання судової ухвали та повісток на адресу, зазначену у позовній заяві та довідці з відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області, однак у жодне судове засідання не з'явився, про поважність причин відсутності не повідомив, заперечення на позовну заяву не надав. Представник третьої особи - Одеської міської ради про час та місце судового засідання повідомлений належним чином, що підтверджується розпискою про вручення повістки, яка наявна у матеріалах справи, у судове засідання 19.01.2017року не з'явився, заперечення або письмові пояснення на позовну заяву не надав. Відповідно до ст.ст. 224, 225 ЦПК України за згодою представника позивача Київським районним судом м. Одеси постановлена ухвала про заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позову, виходячи з наступного. Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом у судовому засіданні, 30 серпня 2003року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування, відповідно до умов якого, [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняв в дар ? частину житлового будинку під [ADDRESS], який в цілому складається з однієї черепашної житлової будівлі, означеної в схематичному плані літерою «А», загальною житловою площею - 80,7кв.м., та надвірних споруд: «В», «К», «М», «Н», «О» - сараї, «П», «Р» - навіси, «С» - літня кухня, «И», «Е» - душ, «Ж», «З» - вбиральні, №1-7 - огородження, І - мостіння, розташованих на земельній ділянці розміром - 1235кв.м. Зазначений договір посвідчений державним нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори Тиквенко М.О. 30 серпня 2003року, зареєстровано в реєстрі за №6-2422. Зазначена ? частина житлового будинку під [ADDRESS], була зареєстрована в КП «ОМБТІ та РОН» 16.09.2003року під №6897 стр. 92 кн. 58, за [PERSON]. 26 квітня 2004року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування частини житлового будинку, відповідно до умов якого [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняла у дар 21/100 частину житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться у [ADDRESS] та складається в цілому з черепашної житлової будівлі, загальна житлова площа якої становить 80,7кв.м., та надвірних споруд: «В», «К», «М», «Н», «О» - сараї, «П», «Р» - навіси, «С» - літня кухня, «И», «Е» - душ, «Ж», «З» - вбиральні, №1-7 - огородження, І - мостіння, розташованих на земельній ділянці розміром - 1235кв.м. Зазначений договір посвідчений державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори Тюменцевою Л.І. 26 квітня 2004року, зареєстровано в реєстрі за №2-1208, а також зареєстрований к КП «ОМТБІ та РОН» 09 травня 2004року під №58 на стор. 93 за реєстровим № 6897. Таким чином, судом встановлено, що [PERSON] належить на праві власності 29/100 частин житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться у [ADDRESS]. Крім того, у користуванні [PERSON] знаходиться земельна ділянка, за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до ст.ст. 81, 116 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну приватизацію земельних ділянок, що перебувають у них в користуванні. З метою реалізації свого законного права на безкоштовну приватизацію земельної ділянки, [PERSON] звернувся до Одеської міської ради з заявою про надання йому у приватну власність земельної ділянки площею 0,0426га, розташованої за адресою: [ADDRESS], яка перебуває у його фактичному користуванні. 30 червня 2016 року Одеською міською радою було прийнято рішення за № 892-VІІ «Про надання дозволів громадянам на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок». Відповідно до зазначеного рішення було надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). На виконання рішення Одеської міської ради №892-VІІ від 30.06.2016року [PERSON] було замовлено розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у приватну власність у ТОВ «ГЕОКОНСАЛТИНГ», яким була розпочата розробка вказаного проекту. При оформленні проекту відведення земельної ділянки необхідною умовою є узгодження її межі з власниками та користувачами сусідніх земельних ділянок. Відповідно до вимог ч.2 ст.118 Земельного кодексу України для приватизації земельної ділянки необхідним є встановлення та узгодження розмірів такої. Погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами передбачено ст. 198 Земельного кодексу України, відповідно до якої при кадастровій зйомці як комплексу робіт, виконуваних для визначення та відновлення меж земельних ділянок та Інструкцією «Про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками Державного комітету із земельних ресурсів України» затвердженою Наказом від 18.05.2010 року № 376. Суміжними землекористувачами та землевласниками є [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Судом встановлено, що відповідно до акту погодження меж земельної ділянки із суміжними землевласниками та землекористувачами від 05.08.2016року [PERSON] з одного боку, та представник проектної організації ТОВ «Геоконсалтинг», з другого боку, в присутності представників суміжних землевласників та землекористувачів, було проведено погодження встановлених в натурі межі землекористування, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,0426га, за адресою: [ADDRESS]. Заперечень з боку суміжних землевласників та землекористувачів немає. Вказаний акт був підписаний інженером - землевпорядником, директором ТОВ «Геоконсалтинг» та суміжними землевласниками та землекористувачами - [PERSON] та [PERSON] Однак, вказаний акт не було підписано суміжним землевласником - [PERSON] Зазначений акт було направлено позивачем на дві адреси відповідача - [PERSON], однак поштове відправлення було повернуто з відміткою «за закінченням встановленого терміну зберігання». Крім того, в матеріалах справи наявні акти [PERSON] та [PERSON], завірені головою Органу самоорганізації населення комітету мікрорайону «Золотий берег» в місті Одесі, зі змісту яких вбачається, що 18 серпня 2016року [PERSON] відмовився від підписання акту погодження меж земельної ділянки, за адресою: [ADDRESS], без пояснення причини такої відмови. Таким чином, судовим розглядом встановлено, що відповідач - [PERSON] відмовляється від підписання акту погодження меж земельної ділянки із суміжними землевласниками та землекористувачами від 05.08.2016року. Відповідачем не було надано до суду мотивованого обґрунтування в зв'язку з чим і на підставі чого він відмовляється підписувати [PERSON] акт погодження меж земельної ділянки. Стаття 152 ЗК України передбачає, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. В п. г ч. 1 ст. 96 ЗК України вказано, що землекористувачі зобов'язані не порушувати прав власників земельних ділянок та землекористувачів. Відповідно до ст. 55 Закону України «Про землеустрій» встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних і картографічних матеріалів. Встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на основі технічної документації із землеустрою, якою визначається місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Відповідно до ст. 21 Закону України «Про Державний земельний кадастр» відомості про межі земельної ділянки вносяться до Державного земельного кадастру: на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) - у разі встановлення (відновлення) меж земельної ділянки за її фактичним використанням відповідно до статті 107 Земельного кодексу України. Відповідно до ч. 1 ст. 377 ЦК України, ч.2 ст. 120 Земельного Кодексу України, якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. Згідно із ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплений принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном. Відповідно до ст. 14 Конституції України, ст. 373 ЦК України громадянам України гарантовано право власності на землю. Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до частини першої статті 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом, отже, держава зобов'язана гарантувати кожному захист його прав і свобод у судовому порядку; суд не може відмовити у правосудді, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зобов'язано суди застосовувати при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерела права. Згідно з ч. 1 ст. 8 ЦПК України суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. У разі невідповідності закону України міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, суд застосовує міжнародний договір (ч. 5 ст. 8 ЦПК України). Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(далі - Конвенція) встановлює, що кожен має право на розгляд його справи судом. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ратифікована Україною Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" N 475/97-ВР від 17 липня 1997 року і набрала чинності для України 11 вересня 1997 року. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції) наголошує, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на подання до суду скарги, пов'язаної з його або її правами та обов'язками цивільного характеру (рішення від 21 лютого 1975 року у справі "Голдер проти Сполученого Королівства" (п. 36). На це "право на суд", в якому право на доступ до суду є одним з його аспектів, може посилатися кожен, хто небезпідставно вважає, що втручання у реалізацію його або її прав цивільного характеру є неправомірним (рішення від 13 жовтня 2009 року у справі "Салонтаджі-Дробняк проти Сербії" (п. 132). Разом з тим, як зазначає Європейський суд з прав людини, право на доступ до суду не є абсолютним і може підлягати обмеженням. Вони дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ до суду "за своєю природою потребує регулювання державою, регулювання, що може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб і ресурсів суспільства та окремих осіб" (рішення від 28 травня 1985 року у справі "Ешингдейн проти Сполученого Королівства" (п. 57). Встановлюючи такі правила, держава користується певною свободою розсуду. В той же час згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини застосовувані державою обмеження в доступі особи до національного суду не повинні звужувати чи зменшувати залишені особі можливості доступу до суду в такий спосіб або такою мірою, що буде нівельована сама суть права. Більше того, встановлене державою обмеження суперечитиме пункту 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не має законної мети і якщо не буде забезпечено пропорційного співвідношення між застосованими засобами та поставленою метою (рішення від 21 вересня 1994 року у справі "Фаєд проти Сполученого Королівства" (п. 65), рішення від 18 лютого 1999 р. у справі "Вайт і Кеннеді проти Німеччини" (п. 59), рішення від 10 травня 2001 р. у справі "Т.Р. та К.М. проти Сполученого Королівства" (п. 98), рішення від 10 травня 2001 р. у справі "Z. та інші проти Сполученого Королівства" (п. 93), рішення від 12 липня 2001 р. у справі " Ганс-Адам II проти Німеччині" (п. 45). У цьому контексті Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що Конвенція покликана гарантувати не теоретичні чи ілюзорні права, а права практичні та ефективні (рішення у справі "Вайт і Кеннеді проти Німеччини" (п. 67), " Ганс-Адам II проти Німеччини" (п. 45). З урахуванням викладеного, суд вважає обґрунтованими доводи позивача щодо визнання за ним права на приватизацію земельної ділянки, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], без погодження меж із суміжним власником земельної ділянки [PERSON], який є власником земельної ділянки, за адресою: [ADDRESS]. Суд також погоджується з доводами [PERSON], що в результаті дій (відмови погодження меж земельної ділянки), він позбавлений можливості у реалізації прав передбачених ст. ст. 81, 116 ЗК України, а саме: щодо приватизації земельної ділянки, якою він користується, між тим, жодним правовим актом не передбачено обов'язок суміжного землекористувача надати таку згоду або погодити межі, оскільки це є право сторони. Згідно ст.ст.10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 57 ЦПК України,доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтями 27, 46 ЦПК України передбачено, що обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов'язок із доказування обставин при невизнані їх сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, що випливає зі змісту ст. 27 ЦПК України. Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду (стаття 159 ЦПК), рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Враховуючи вище встановлені факти, суд зазначає, що позивачем не доведено суду та не підтверджені обґрунтування позовних вимог про усунення перешкоди у реалізації права на приватизацію земельної ділянки, за адресою: [ADDRESS], а також необґрунтовано яким чином слід усунути перешкоди у реалізації його права на приватизацію земельною ділянки, у зв'язку з чим, суд вважає позовні вимоги в цій частині такими, що задоволенню не підлягають. З урахуванням викладеного, позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню, а саме: в частині визнання за ним права на приватизацію земельної ділянки, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], без погодження меж із суміжним власником земельної ділянки [PERSON], який є власником земельної ділянки, за адресою: [ADDRESS]. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог. Оскільки позивачем не заявлені вимоги про відшкодування судових витрат, у суду відсутні підстави для покладання цих витрат на відповідача.

Outcome: partial