Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-24 00:00:00

09 вересня 2016 року позивач [PERSON] звернувся до Київського районного суду міста [PERSON] з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя, в якому просить суд здійснити розподіл майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] шляхом: визнання за [PERSON] право власності на однокімнатну квартиру №99 у житловому будинку №81 корпус 3 по вул. Академіка Корольова у місті Одесі; визнання за [PERSON] право власності на двокімнатну квартиру №47 у житловому будинку №30/32 по Фонтанській дорозі у місті [PERSON]. Позивач [PERSON] в обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 01 листопада 2001 року між ними [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб, який був зареєстрований у відділі державної реєстрації актів громадянського стану Приморського районного управління юстиції м. Одеси, актовий запис №564. За час перебування у зареєстрованому шлюбі, ними було придбано у спільну власність: однокімнатну квартиру №99 у житловому будинку №81 корпус 3 по вул. Академіка Корольова у місті Одесі; двокімнатну квартиру №47 у житловому будинку №30/32 по Фонтанській дорозі у місті [PERSON]. Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 19.11.2015 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, на час вирішення питання щодо розірвання шлюбу майнових спорів між ними не було. Позивач стверджує, що на цей час у нього виникла потреба розділити майно набуте ними під час шлюбу. Також позивач зазначив, що при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. З урахуванням того, що після розірвання шлюбу разом з відповідачем залишається проживати їх неповнолітня дитина, враховуючи її інтереси, вважає за доцільне визнати право власності на більшу частину майна, а саме двокімнатну квартиру №47 у житловому будинку №30/32 по Фонтанській дорозі у місті [PERSON]. Позивач або його представник у судове засідання не зявились, про дату, час та місце проведення судового засідання були належним чином повідомленими, позивач надав до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити, розгляд справи провести за його відсутності, зазначив, що проти заочного рішення суду не заперечує. Відповідно до ч.2 ст.158 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, про причини неявки суд не сповістила, заперечень проти задоволення позову не надала. Відповідно до ст.74 ЦПК України, судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Частиною 3 ст. 76 ЦПК України передбачено, що якщо особу, якій адресовано судову повістку, не виявлено в місці проживання, повістку під розписку вручають будь кому з повнолітніх членів сім'ї, які проживають разом з нею. Згідно з відповідями відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області (а.с.23) [PERSON], [INFO], зареєстрована за адресою: [INFO], та саме за цією адресою направлялися судові повістки на імя [PERSON]. В позові позивачем також було зазначено можливою адресою мешкання відповідача [PERSON]: [ADDRESS], за якою також направлялись судом судові повістки на імя [PERSON]. Суд також зазначає, що відповідно до ч. 3 ст. 27 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі, зобовязані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обовязки. Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1\~ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України"). При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов'язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі\~\~„Юніон Аліментаріа [PERSON] проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов'язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов'язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини. Враховуюче вищевикладене, а також, що відповідно до ч.1 ст. 157 ЦПК України, суд розглядає справи протягом розумного строку, але не більше двох місяців з дня відкриття провадження у справі, та у відповідності до ст.ст. 224, 225 ЦПК України, Київським районним судом м. Одеси була постановлена ухвала про заочний розгляд справи. Згідно з ч.4 ст.169 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд вважає позов [PERSON] підлягаючим задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 01 листопада 2001 року між [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований шлюб, відділом державної реєстрації актів громадянського стану Приморського районного управління юстиції міста [PERSON], актовий запис №564. Рішенням Київського районного суду міста [PERSON] від 19.11.2015 року по справі №521/12540/15-ц шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Рішення суду набрало законної сили 26.01.2016 року. За час перебування сторін у шлюбі, у них народилась дочка [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії І-ЖД №386618, виданим 19 червня 2002 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Приморського районного управління юстиції м. Одеси, актовий запис №439 від 19 червня 2002 року. Судом також встановлено, що 01 червня 2007 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за №1732, за умовами якого [PERSON] продала, а [PERSON] купив квартиру №99, яка складається з однією житлової кімнати, загальною площею 37,0 кв.м., житловою площею 19,3 кв.м., в будинку №81, корпус 3, по вулиці Академіка Корольова, в місті Одесі. Згідно з п.11 вказаного договору, приватним нотаріусом посвідчено, що згода іншого з подружжя покупця даного договору ([PERSON]), на укладення та підписання даного договору отримана у встановленому законом порядку. Право власності на квартиру №99, яка складається з однією житлової кімнати, загальною площею 37,0 кв.м., житловою площею 19,3 кв.м., в будинку №81, корпус 3, по вулиці Академіка Корольова, в місті Одесі, було зареєстровано [PERSON] в КП «ОМБТІ та РОН» 21.06.2007 року, реєстраційний номер:17154630, номер запису: 613 в книзі: 632пр-107. Надалі 07 липня 2011 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за №1160, за умовами якого [PERSON] продала, а [PERSON] купила квартиру №47, яка складається з двох кімнат, загальною площею 48,6 кв.м., житловою площею 29,3 кв.м., в будинку №30/32 по Фонтанській дорозі, в місті [PERSON]. У п.5 вказаного договору зазначено, що відчужувана квартира є особистою приватною власністю продавця, про що доведено до відома покупця, та купується за згодою чоловіка покупця [PERSON], що підтверджується його заявою, справжність підпису під якою засвідчено [PERSON], приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу 07.07.2011 року за №1159, яка зберігається у приватного нотаріуса. Право власності на квартиру №47, яка складається з двох кімнат, загальною площею 48,6 кв.м., житловою площею 29,3 кв.м., в будинку №30/32 по Фонтанській дорозі, в місті [PERSON], було зареєстровано за [PERSON] в КП «ОМБТІ та РОН» 29.08.2011 року, реєстраційний номер:34051153, номер запису: 385 в книзі: 776пр-144. Тобто, на підставі вищевказаних документів, судом встановлено, що за час перебування у зареєстрованому шлюбі [PERSON] та [PERSON], ними за взаємною згодою один одного було придбане наступне нерухоме майно: - квартира №99, яка складається з однією житлової кімнати, загальною площею 37,0 кв.м., житловою площею 19,3 кв.м., в будинку №81, корпус 3, по вулиці Академіка Корольова, в місті Одесі; - квартира №47, яка складається з двох кімнат, загальною площею 48,6 кв.м., житловою площею 29,3 кв.м., в будинку №30/32 по Фонтанській дорозі, в місті [PERSON]. 09 вересня 2016 року позивач [PERSON] звернувся до Київського районного суду міста [PERSON] з цим позовом, вважає вказане майно спільною сумісною власністю подружжя та просить суд здійснити поділ цього майна. Відповідно до ч. 1\~ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з ч. 1\~ст. 15 ЦК України,\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1\~ст. 16 ЦК України,\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до вимог\~ст.11 ЦПК України,\~суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Згідно\~зі ст. 1 ЦПК України,\~завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч. 1\~ст. 8 ЦПК України,\~суд вирішує справи відповідно до\~Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. У разі невідповідності закону України міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, суд застосовує міжнародний договір (ч. 5\~ст. 8 ЦПК України). Пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~(далі - Конвенція) встановлює, що кожен має право на розгляд його справи судом.\~ Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод\~ратифікована Україною\~Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" N 475/97-ВР від 17 липня 1997 року\~і набрала чинності для України 11 вересня 1997 року. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції) наголошує, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на подання до суду скарги, пов'язаної з його або її правами та обов'язками цивільного характеру (рішення від 21 лютого 1975 року у справі "Голдер проти Сполученого Королівства" (п. 36). На це "право на суд", в якому право на доступ до суду є одним з його аспектів, може посилатися кожен, хто небезпідставно вважає, що втручання у реалізацію його або її прав цивільного характеру є неправомірним (рішення від 13 жовтня 2009 року у справі "Салонтаджі-Дробняк проти Сербії" (п. 132). Разом з тим, як зазначає Європейський суд з прав людини, право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку держави. Разом з тим, такі обмеження не повинні впливати на доступ до суду чи ускладнювати цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди суті цього права, та мають переслідувати законну мету. Щодо визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, суд зазначає: Статтею 60 СК України\~визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 1\~ст. 61 СК України\~\~об'єктом\~\~права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. При цьому, відповідно до п. 3 ч. 1\~ст. 57 СК України\~особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Частиною 1\~ст. 69 СК України\~визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 22, п. 23\~Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»,\~вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК (2947-14), ч. 3 ст. 368 ЦК) (435-15), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Відповідно до ч. 3, 4 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Тобто, для визначення поділу майна подружжя за необхідно визначити майно, що є спільною сумісною власністю подружжя. З урахуванням вищевикладеного, як вже було встановлено, за час перебування у зареєстрованому шлюбі [PERSON] та [PERSON], ними за взаємною згодою один до одного було придбане наступне нерухоме майно: - квартира №99, яка складається з однією житлової кімнати, загальною площею 37,0 кв.м., житловою площею 19,3 кв.м., в будинку №81, корпус 3, по вулиці Академіка Корольова, в місті Одесі; - квартира №47, яка складається з двох кімнат, загальною площею 48,6 кв.м., житловою площею 29,3 кв.м., в будинку №30/32 по Фонтанській дорозі, в місті [PERSON], у звязку з чим судом встановлено, що вищевказане нерухоме майно дійсно є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] Щодо розподілу спірного майна подружжя, суд зазначає наступне: Так, відповідно до\~ст. 60 СК України\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до\~ст.63 Сімейного кодексу України\~дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ч.1\~ст.69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч.1\~ст.70 Сімейного Кодексу України\~у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. За змістом ч.1\~ст.71 СК України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч.3\~ст.71 СК України). При поділі майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, у разі, якщо речі є неподільними, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (ч.ч. 4, 5\~ст.71 СК України). Пунктом 25\~постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21 грудня 2007 року\~роз`яснено, що вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5\~ст.71 Сімейного кодексу України\~щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених\~ст.365 Цивільного кодексу України, за умови звернення подружжя (кожного з них) до суду з таким позовом (ст.11 Цивільного кодексу України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Згідно ст.ст.\~10,\~60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до\~ст. 57 ЦПК України,\~доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно\~ст. 58 ЦПК України,\~належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтями\~27,\~46 ЦПК України\~передбачено, що обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов'язок із доказування обставин при невизнані їх сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, що випливає зі змісту\~ст. 27 ЦПК України. Відповідно до п. 6\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду (стаття 159 ЦПК), рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно з наданим до суду представником позивача звітом про незалежну оцінку вартості житлової квартири №47 в будинку №30/32 по Фонтанській дорозі в місті [PERSON], проведеної ФОП [PERSON], мета оцінки ринкова вартість, станом на 05 грудня 2016 року вартість вказаної квартири становить 1322920 (один мільйон триста двадцять дві тисячі девятсот двадцять) гривень, що еквівалентно за курсом НБУ станом на 05.12.2016 року 51080 доларів 54 цента США. Згідно з наданим до суду представником позивача звітом про незалежну оцінку вартості житлової квартири №99 в будинку №81 корпус 3 по вулиці Академіка Корольова в місті Одесі, проведеної ФОП [PERSON], мета оцінки ринкова вартість, станом на 02 грудня 2016 року вартість вказаної квартири становить 921227 (девятсот двадцять одна тисяча двісті двадцять сім) гривень, що еквівалентно за курсом НБУ станом на 02.12.2016 року 35932 долара 00 центів США. Відповідачем по справі не були надані до суду доказів на спростування вищевказаних обставин, тому суд приймає, як докази надані представником позивача оцінки вартості спірних квартир. Враховуючи розподіл спірного майна, суд приймає до уваги, усі факти та пояснення заявлені позивачем по справі. Так, у судовому засіданні позивачем [PERSON] заявлено розподіл спірного майна, наступним чином: - визнати за [PERSON] право власності на однокімнатну квартиру №99 у житловому будинку №81 корпус 3 по вул. Академіка Корольова у місті Одесі; - визнати за [PERSON] право власності на двокімнатну квартиру №47 у житловому будинку №30/32 по Фонтанській дорозі у місті [PERSON]. Пунктом 30\~постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21 грудня 2007 року\~роз`яснено,рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК (2947-14). У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Якщо за час окремого проживання подружжя після фактичного припинення шлюбних відносин спільне майно його членами не придбавалося, суд відповідно до ч. 6 ст. 57 СК (2947-14) може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте кожним з них за цей період та за вказаних обставин, і провести поділ тільки того майна, що було їхньою спільною власністю до настання таких обставин. При вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК (2947-14) в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК). Рішення суду повинно містити мотиви та обґрунтування відступу від засади рівності часток подружжя у їхньому спільному майні. Суд також зазначає, що прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1\~ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Також статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Позивач в обґрунтування відступу від засади рівності часток подружжя посилався на те, що після розірвання шлюбу між сторонами, з відповідачем залишається проживати їх неповнолітня дитина, враховуючи її інтереси, вважає за доцільне визнати право власності за відповідачем на більшу частину майна, а саме двокімнатну квартиру №47 у житловому будинку №30/32 по Фонтанській дорозі у місті [PERSON]. Так судом дійсно встановлено, що у сторін від шлюбу є малолітня дитина [PERSON], [INFO]. Оскільки до суду не надано доказів на підтвердження того, що було встановлено місце проживання малолітньої дитини з позивачем, то у суду немає підстав вважати, що дитина на цей час не мешкає разом з матірю відповідачем по справі [PERSON]. Також судом встановлено, що квартира, яку позивач просить суд залишити у праві власності за відповідачем має більшу вартість ніж квартира, на яку позивач просить суд визнати за ним право особистої приватної власності, тобто у разі задоволення судом поділу запропонованого позивачем, майнові інтереси відповідача у цьому разі не звужуються. З урахуванням вищевикладених обставин, суд вважає за необхідне також зазначити, що поділ який запропонований позивачем, на думку суду відповідає інтересам сторін, оскільки саме в такому ж порядку, в якому позивач просить суд залишити у праві його особистої приватної власності та відповідача нерухоме майно, і було зареєстровано право власності на час придбання цього майна сторонами під час шлюбу, а саме [PERSON] за згодою чоловіка було придбано квартиру №47 у житловому будинку №30/32 по Фонтанській дорозі у місті [PERSON], а [PERSON] за згодою дружини було придбано квартиру №99 у житловому будинку №81 корпус 3 по вул. Академіка Корольова у місті Одесі. Враховуючи вищевикладеного, з урахуванням усіх вищевказаних та встановлених обставин, суд дійшов висновку, що вимоги позивача [PERSON] є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, у звязку з чим слід розподілити спільне сумісне майно подружжя наступним чином: - визнати за [PERSON] право особистої приватної власності на однокімнатну квартиру №99 у житловому будинку №81 корпус 3 по вул. Академіка Корольова у місті Одесі; визнати за [PERSON] право особистою приватної власності на двокімнатну квартиру №47 у житловому будинку №30/32 по Фонтанській дорозі у місті [PERSON]. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Відповідно до\~ст. 11 ЦПК України,\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог. Оскільки позивачем в позовній заяві не заявлялись вимоги про відшкодування судових витрат, у суду відсутні підстави для покладання цих витрат на відповідача. З урахуванням вищевикладеного та

Outcome: approved