Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-28 00:00:00

18 вересня 2017 року до Софіївського районного суду Дніпропетровської області звернулася позивач з вищевказаним позовом. В обгрунтування позову позсилається на те, що 11 червня 2013 року в с. Миколаївка, Софіївського району Дніпропетровської області, померла її мати [PERSON] у віці 63 років, про що в книзі реєстрації смерті 12 червня 2013 року був зроблений відповідний актовий запис про смерть за № 20 підтвердженням чого є свідоцтво про смерть, видане відділом реєстрації смерті у с. Миколаївка 12 червня 2013 року. До самої смерті, її мати постійшо проживала в [INFO], де і була похована. Протягом всього літнього життя матері вона займалася ії утриманням, та постійно їй допомагала. Також після смерті матері всю організацію її поховання та всі витрати пов'язані з цим були понесені нею самостійно. До складу спадщини увійшли всі права та обов'язки її матері - [PERSON] , а саме майнові права на майно, яке належало їй на праві власності: земельна ділянка, площею 8,1523 га, що розташована на території Миколаївської сільської ради, Софіївського району, Дніпропетровської області, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробнйцтва, що належала їй на підставі державного акту серії ДП Ма 093538, виданого на підставі розпорядження голови Софіївської районної державноїадмінісграції Мо 454-р від 25.12.2002 року, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі №010413300403 від 12.02.2004 року Однак, через деякий час після подання, у відповідності до ст. ст. 1268, 1269 ЦК України,заяви про прийняття спадщини до нотаріальної контори, їй стало відомо, що до нотаріальної контори приходили інші люди, а саме [PERSON] та подав заяву про прийняття спадщини, надавши нотаріусу копію заповіту, складеного моєю матерю за час життя, яким вона розпорядилася своїм майном на випадок смерті, заповівши відповідачу, земельну ділянку, площею 8,152З га, що розташована на території Миколаївської сільської ради, Софіївського району, Дніпропетровської області, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що належала їй на підставі державного акту серії ДП Мз 093538, виданого на підставі розпорядження голови Софіївської районної державної адміністрації № 454-р від 25.12.2002 року, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за Мв 010413300403 від 12.02.2004 року, кадастровий номер 12:252:844:00:02:070:0009. Вказаний заповіт посвідченого державним нотаріусом Софіївської державної нотаріальноїконтори, Дніпропетровської області, 13.10.2009 року зареєстрованим в реєстрі за номером 447, (надалі заповіт ), що є підставою для усунення спадкоємців за законом, а натомість відповідач, здійснює свої права на спадкування за заповітом. 09 листопада 2016 року вона звернулась до державного нотаріуса Софіївської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на вищевказану земельну ділянку. Постановою від 09.11.2016 року мені було відмовлено в отриманні свідоцтва з посиланням на те, що на дане майно вже видано свідоцтво на підставі вищевказаного заповіту. Вважаю, що складений заповіт має бути визнаний недійсним, тому що цей заповіт не відповідає вимогам чинного цивільного законодавства а саме ст..1257 ЦК України що є достатньою підставою для визнаьшя цього Заповіту недійсним. Свої позовні вимоги обґрунтовує наступними доводами та обставинами: Заповіт складений з порушенням щодо його форми та посвідчення є нікчемним. Заповіт посвідчено у 2009 році на цей час її матері було 60 років, останні 5 років вона дуже часто хворіла, що дає їй сумнів в тому, що вона дійсно сама та зі своєї волі підписала цей заповіт. Тим більш, зважаючи на стан матері заповіт був підписаний у відсутності свідків, що також наводить на думку, що її ввели в оману при складанні цього заповіту. Державний нотаріус мала б пересвідчитися, що дійсно її матір була вірно повідомлена про зміст цього заповіту, так як її зовнішній вигляд не був здоровий. Також нотаріус не пересвідчилася чи є інші спадкоємці передбачені ст..1241 ЦК України Відповідач [PERSON] стверджує що сплатив матері кошти в сумі 50000 грн., але зважаючи на те, що ліки, продукти харчування купувала їй позивач, виникають сумніви що вона дійсно отримала дану суму. Поховала матір вона також за свої кошти. Пам»ятаючи свою матір - вона усе життя була заощадлива, а тому на свій похорон залишила б певні кошти. Позивач постійно спілкувалася зі своєю матір»ю, вона знала, що в неї було скрутне становище і вона не могла б приховати ці кошти від позивача На скільки їй відомо, її мати за час життя не складала заповіту на випадок своєї смерті, тим більше на користь відповідача, оскільки відповідач, був лише орендатором вказаної вище земельної ділянки. Також необхідно зазначити, що ніякої матеріальної підтримки та підтримки по догляду за нею не надавав. Таким чином, на її думку, у її матері не було жодних підстав, причини, мотивів чи внутрішніх переконань складати заповіт на користь відповідача, а тому вона вважає, що даний заповіт якщо і був складений то під впливом обману, помилки або ж в момент його вчинення її мати не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Заповіт за своїм характером та змістом є правочином. Оскільки для виконання правочину(складання заповіту) достатньо волевиявлення однієї сторони, він є одностороннім правочином, тобто для складання і оформлення заповіту як розпорядження майном на випадок смерті необхідно волевиявлення тільки заповідача. Таким чином, оскільки заповіт є одностороннім правочином до нього застосовуються правові наслідки недодержання сторонами (стороною) при вчиненні правочину вимог закону, що передбачено параграфом 2 Глави 16 ЦК України. Отже, ст. 203 ЦК України передбачено загальні вимоги додержання яких є необхідним для чинності правочину (заповіту), а саме: 1. зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. 2. особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. З. волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4. правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5.правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. При таких обставинах, з підстав наведених вшце, вона вважає, що її мати в момент складання розпорядження на випадок своєї смерті ввели в обману, а тому з підстав передбачених ст. ст. 201, 215, 255, 1257 ЦК України його необхідно визнати недійсним внаслідок того, що [PERSON] вчинивши вказаний вище правочину не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними внаслідок стану здоров»я Просить суд визнати недійсним та скасувати державну реєстрацію заповіту складеного на користь, [PERSON], посвідченого [PERSON], державним нотаріусом Софіївської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області 13 жовтня 2119 року, зареєстрованого в реєстрі за № 447. Також наголошує на тому, що 27 червня 2017 року вона зверталася до суду з позовом до [PERSON], третя особа - державний нотаріус Софіївської державної нотаріальної контори [PERSON], про визнання заповіту недійсним, як розпорядження на випадок смерті,що є одностороннім правочином. В судовому засіданні присутня не була, тому не могла уточнити позовні вимоги у відповідно до Цивільного процесуального кодексу. їй було відмовлено у задоволенні позову. В даному позові вона замінила відповідачів по справі змінила позовні вимоги та підстави позову. В судове засідання учасники не з"явилися а тому суд розглядає заяву в межах доказів наданих до справи а також з посилкою на матеріали цивільної справи ЄУН 193/704/17 Розгляунувши матеріали справи, ознайомившись із цивільною справою ЄУН 193/704/17 Провадження №2/193/369/17 за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа - державний нотаріус Софіївської державної нотаріальної контори [PERSON], про визнання заповіту недійсним, як розпорядження на випадок смерті,що є одностороннім правочином суд приходить до висновку про необхідність задоволення даних позовних вимог зі слідуючих підстав: 11 червня 2013 року в с. Миколаївка, Софіївського району Дніпропетровської області, померла її мати [PERSON] у віці 63 років, про що в книзі реєстрації смерті 12 червня 2013 року був зроблений відповідний актовий запис про смерть за № 20 підтвердженням чого є свідоцтво про смерть, видане відділом реєстрації смерті у с. Миколаївка 12 червня 2013 року. До самої смерті, її мати постійшо проживала в [INFO], де і була похована. Протягом всього літнього життя матері вона займалася ії утриманням, та постійно їй допомагала. Також після смерті матері всю організацію її поховання та всі витрати пов'язані з цим були понесені нею самостійно. До складу спадщини увійшли всі права та обов'язки її матері - [PERSON] , а саме майнові права на майно, яке належало їй на праві власності: земельна ділянка, площею 8,1523 га, що розташована на території Миколаївської сільської ради, Софіївського району, Дніпропетровської області, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробнйцтва, що належала їй на підставі державного акту серії ДП Ма 093538, виданого на підставі розпорядження голови Софіївської районної державноїадмінісграції Мо 454-р від 25.12.2002 року, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі №010413300403 від 12.02.2004 року Однак, через деякий час після подання, у відповідності до ст. ст. 1268, 1269 ЦК України,заяви про прийняття спадщини до нотаріальної контори, їй стало відомо, що до нотаріальної контори приходили інші люди, а саме [PERSON] та подав заяву про прийняття спадщини, надавши нотаріусу копію заповіту, складеного моєю матерю за час життя, яким вона розпорядилася своїм майном на випадок смерті, заповівши відповідачу, земельну ділянку, площею 8,152З га, що розташована на території Миколаївської сільської ради, Софіївського району, Дніпропетровської області, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що належала їй на підставі державного акту серії ДП Мз 093538, виданого на підставі розпорядження голови Софіївської районної державної адміністрації № 454-р від 25.12.2002 року, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010413300403 від 12.02.2004 року, кадастровий номер 12:252:844:00:02:070:0009. З матеріалів цивільної справи №193/704/17 вбачається, що 17.07.17 року до суду надійшли заперечення від Державного нотаріуса Софіївської державної нотаріальної контори що 18 липня 2013 року за заявою демченка В.Й. про прийняття спадщини було відкрито спадкову справу на майно померлої 11 червня 2013 року на майно померлої [PERSON]. 27 листопада 2013 року до нотаріальної контори надійшла заява [PERSON]П про прийняття спадщини за законом. 28 березня 2014 року державним нотаріусом було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом [PERSON] Постановою Державного нотаруса від 09.11.2016 року [PERSON] було відмовлено в видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку. Тобто державним нотаріусом не було взято до уваги заяву [PERSON] від 27 листопада 2013 року, яка була подане без порушення строків встановлених Цивільним кодексом України та не роз"яснено її право на звернення до суду з позовною заявою до видачі свідоцтва на право на спадщину за заповітом з метою його оскарження. В цих же запереченнях Державний нотаріус пояснила, що [PERSON]під час складання заповіту вільно володіла мовою, будь-яких підозр у незрозумінні заповідачкою свіоїх дій не виникало. натомість позивач вказує на те, що її мати остінні роки дуже хворіла і постійно вживала ліки. Також, як вбачається з копії розписки в матеріалах цього провадження [PERSON] за оренду земельної ділянки строком на 49 років отримала від [PERSON] кошти в розмірі 50000 грн., а не від [PERSON], на якого було складено заповіт. А тому суд не може прийняти даний факт, як підставу для заперечення проти позову. Згідно зі\~ст. 1. Закону України "Про оренду землі", оренда землі\~\~- це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Стаття 2 цього закону\~\~передбачає, що відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються\~Земельним кодексом України,Цивільним кодексом України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Відповідно до вимог\~ст. 15 Закону України "Про оренду землі"\~в редакції, що діяла на час реєстрації\~\~договору,\~\~істотними\~\~умовами договору оренди\~\~землі є: об'єкт оренди, строк дії договору оренди,\~\~оренда плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її винесення і перегляду та відповідальності за її несплату, умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду,\~\~умови збереження стану об'єкта оренди,\~\~умови і строки передачі земельної ділянки орендарю, умови повернення земельної ділянки орендодавцеві, існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки, визначення сторони, яка несе ризик\~\~випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди чи його частини, відповідальність сторін, умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Відсутність у договорі оренди землі однієї із істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей\~4 - 6,\~11,17,\~19\~цього\~Закону\~є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону. В порушення\~ст. 15 Закону України "Про оренду землі" від\~\~06 жовтня 1998 року\~\~з наступними змінами\~\~укладений договір\~\~не місить однієї з істотних умов, а саме: умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки.\~\~ Згідно з пунктом 15\~розділу Х "Перехідних положень" Земельного Кодексу України\~до 1 січня 2013 року не допускається купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок і зміна цільового призначення (використання) земельних ділянок, які перебувають у власності громадян та юридичних осіб для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельних ділянок, виділених в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) для ведення особистого селянського господарства, а також земельних часток (паїв), крім передачі їх у спадщину, обміну земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону та вилучення (викупу) земельних ділянок для суспільних потреб. Згідно зі\~ст. 133 Земельного кодексу України\~у заставу можуть передаватися земельні ділянки, які належать громадянам та юридичним особам на праві власності, а також права на них - право оренди земельної ділянки, право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), якщо інше не передбачено законом. Вищезазначену правову позицію підтримує Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ (ухвала від 07 грудня 2011 року по справі\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~6-28568св11, у складі головуючого судді Сімоненко В.М., суддів: Гончара В.П., Дербенцевої Т.П., Олійник А.С., Ступак О.В.) та Верховний суд України (лист від 24.11.2008 року "Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними (узагальнення)"). Відповідно до ч. 1\~ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу. Згідно з ч. 1\~ст. 203 Цивільного кодексу України\~зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. До актів цивільного законодавства, безумовно, належить і\~ЗУ "Про оренду землі". Тобто, правочин може бути визнаний недійсним, якщо він укладений з порушенням вимог цього\~Закону. Відповідно до\~ст. 16 Цивільного кодексу України\~способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним. Таким чином, обраний позивачем спосіб захисту своїх цивільних прав та інтересів цілком відповідає вимогам діючого цивільного законодавства. За таких обставин позовні вимоги позивача підлягають задоволенню. \~

Outcome: approved