Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-18 00:00:00

У лютому 2019 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, у якому просив стягнути з [PERSON] на його користь заборгованість за договором позики від 15 червня 2018 року в розмірі 253000 грн., а також понесені ним судові витрати у справі: сплачений при подачі позову судовий збір у розмірі 2530 грн., сплачений при подачі заяви про забезпечення позову судовий збір у розмірі 384 грн. 20 коп. та витрати на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі 13495 грн. 33 коп. В обґрунтування позову зазначав, що 15 червня 2018 року між ним і [PERSON] було укладено договір позики, за умовами якого він передав відповідачу під розписку грошові кошти в розмірі 253000 грн., які [PERSON] зобов`язувався повернути йому в строк до 31 грудня 2018 року. Проте своїх зобов`язань за цим договором відповідач належним чином не виконав, грошові кошти у визначений договором позики строк та до цього часу йому не повернув. Сума заборгованості відповідача [PERSON] за договором позики від 15 червня 2018 року становить 253000 грн. З метою захисту своїх порушених прав та необхідністю звернення до суду з цим позовом він поніс витрати на професійну правничу допомогу, яку йому було надано Адвокатським об`єднанням "Менторс" в особі адвоката Серебрянікова В.Є. згідно із договором від 21 лютого 2019 року. За надання йому правничої допомоги він сплатив кошти в розмірі 13495 грн. 33 коп. Також при подачі до суду даного позову ним сплачено судовий збір у розмірі 2530 грн. та при подачі заяви про забезпечення цього позову судовий збір у розмірі 384 грн. 20 коп. Позивач вважає, що вказані суми понесених ним судових витрат у даній справі також підлягають стягненню з відповідача на його користь у повному обсязі. Представник позивача адвокат Серебряніков В.Є. у судовому засіданні позов підтримав, надав суду пояснення, аналогічні викладеному вище, просив суд задовольнити позовні вимоги повністю. Проти ухвалення у справі заочного рішення не заперечував. Відповідач [PERSON] , будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, повторно у судове засідання не з`явився без поважних причин, відзив на позов та заяву про розгляд справи за його відсутності до суду він не подавав. За змістом ч. 4 ст. 223, ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, повторно у судове засідання не з`явився без поважних причин або без повідомлення причин неявки та не подав відзив на позов, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Провівши заочний розгляд справи, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини та дійшов наступних висновків. У ч. 1 ст. 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема, із договорів та інших правочинів (п. 1 ч. 2 ст. 11, ч. 2 ст. 509 ЦК України). Згідно із ч. ч. 1, 3 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За змістом ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. У ч. 2 ст. 1047 ЦК України визначено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Суд встановив, що 15 червня 2018 року між позивачем [PERSON] і відповідачем [PERSON] був укладений договір позики, за умовами цього договору [PERSON] передав [PERSON] грошові кошти в розмірі 253000 грн. терміном до 31 грудня 2018 року. Кошти передаються та повертаються без сплати відсотків за користування ними. Факт укладення сторонами цього договору, його умов та одержання [PERSON] від [PERSON] грошових коштів у зазначеному розмірі підтверджується власноручно написаною відповідачем розпискою від 15 червня 2018 року, оригінал якої знаходиться у позичальника. Згідно із ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. За змістом ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). У ст. 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно із ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За змістом ч. ч. 1-3 ст. 545 ЦК України кредитор, прийнявши виконання зобов`язання, повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У ст. 599 ЦК України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно із п. 4 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків. Суд встановив, що у порушення вимог закону та умов договору позики від 15 червня 2018 року [PERSON] своїх зобов`язань за цим договором належним чином не виконав, суму позики в розмірі 253000 грн. у визначений сторонами у договорі позики строк до 31 грудня 2018 року [PERSON] він не повернув, що підтверджується наявним у позивача борговим документом - оригіналом розписки відповідача про отримання ним вказаної суми позики. Оцінивши досліджені у судовому засіданні докази в їх сукупності, враховуючи той факт, що [PERSON] своїх зобов`язань за договором позики від 15 червня 2018 року не виконав, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] ґрунтуються на вимогах закону та підлягають задоволенню, тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума позики в розмірі 253000 грн. у межах заявлених вимог та наданих позивачем доказів. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога). Згідно із ч. ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. У ч. 1 ст. 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. З метою захисту порушених прав, подачі до суду даного позову, представництва та захисту інтересів позивача в суді, [PERSON] звернувся за наданням йому правничої допомоги до Адвокатського об`єднання "Менторс". 21 лютого 2019 року між ними були укладені договір про надання правничої допомоги та додаток до цього договору. За надану професійну правничу допомогу [PERSON] згідно із умовами зазначеного договору сплатив Адвокатському об`єднанню "Менторс" гонорар у розмірі 13495 грн. 33 коп., про що свідчать копія квитанції від 26 лютого 2019 року № 0.0.1280086869.1 та копія виписки з поточного рахунку адвокатського об`єднання за 27 лютого 2019 року. Судом досліджено звіт про надані послуги від 29 березня 2019 року, затверджений Адвокатським об`єднанням "Менторс" і [PERSON] , наданий на виконання ч. 3 ст. 137 ЦПК України, та встановлено, що перелік наданих послуг безпосередньо пов`язаний із наданням професійної правничої допомоги позивачу у даній справі. Загальна сума наданої правничої допомоги згідно із цим звітом та оплаченої позивачем становить 13495 грн. 33 коп. За змістом ч. ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Наведені законодавчі приписи пов`язують можливість зменшення судом розміру витрат на професійну правничу допомогу з наявністю відповідного клопотання сторони у справі. Зменшення такого розміру судом з власної ініціативи процесуальним законом не передбачено. Така правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 23 квітня 2019 року у справі № 924/632/18. Відповідач [PERSON] клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу до суду не подавав, хоча про розгляд справи повідомлений належним чином, тому із урахуванням принципу змагальності сторін, зокрема того, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням певних процесуальних дій, суд не може самостійно вирішувати питання щодо співмірності розміру витрат на оплату правничої допомоги адвоката та зменшувати їх розмір з власної ініціативи. Враховуючи викладене, суд вважає, що з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] підлягають стягненню понесені ним витрати на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі 13495 грн. 33 коп., який позивачем належним чином у суді обґрунтований та відповідачем не спростований. Також відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений ним при подачі до суду позову та заяви про забезпечення позову судовий збір у загальному розмірі 2914 грн. 20 коп. (2530 грн. + 384 грн. 20 коп.). На підставі викладеного,

Outcome: approved