Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-17 00:00:00

В жовтні 2020 року [PERSON] звернулася до суду з зазначеним позовом до Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Барвінківському, Борівському, Ізюмському районах та місту Ізюм Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) про скасування арешту з банківського рахунку. В обґрунтування позову зазначила, що в жовтні 2020 року їй стало відомо, що відповідачем накладено арешт на мій банківський рахунок № [NUMBER] в філії Харківське обласне управління АТ «Ощадбанк» ТВБВ 10020/0487 АТ «Ощадбанк». Вона звернулась до відповідача з проханням надати дані щодо наявних відносно неї виконавчих проваджень. Листом від 12.10.2020 року відповідач повідомив про те, що на виконанні перебуває виконавче провадження № 62868754 з примусового виконання судового наказу № 623/644/20 виданого 07.08.2020 року Ізюмським міськрайонним судом Харківської області про стягнення в солідарному порядку з неї на користь Ізюмського комунального підприємства теплових мереж заборгованості в сумі 12113,29 грн. В межах зазначеного виконавчого провадження державним виконавцем винесена постанова про арешт коштів боржника. Вона не була повідомлена виконавцем вчасно про арешт банківських рахунків, всі дії приватний виконавець виконував фактично заочно. На підставі вищевикладеного, просила скасувати арешт з приналежного їй банківського рахунку № [NUMBER] в філії Харківське обласне управління АТ «Ощадбанк» ТВБВ 10020/0487 АТ «Ощадбанк». Ухвалою судді від 29.10.2020 року у справі відкрито провадження і справа призначена до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, відстрочено позивачу сплату судового збору до ухвалення судового рішення у справі. 18.11.2020 року позивач на виконання ухвали надала квитанцію про сплату судового збору у сумі 840,80 грн. Представник Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Барвінківському, Борівському, Ізюмському районах та місту Ізюм територіального управління юстиції у Харківській області Мєдвєдєва І. в судове засідання не з`явилася, надала 17.11.2020 року відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що її дії є правомірними та узгоджуються з положеннями Закону України «Про виконавче провадження». При вирішенні питання щодо зняття арешту [NUMBER] , відкритий в АТ «Ощадбанк» ТВБВ 10020/0487 АТ «Ощадбанк», покладалась на розсуд суду. Просила справу розглядати без її участі у зв`язку з службовою необхідністю. Згідно ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявляти клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 ЦПК України. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Згідно з ч. 1 ст. 5 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», державний виконавець під час здійснення професійної діяльності керується принципом верховенства права та діє виключно відповідно до закону. 07.10.2020 року позивач звернулась з заявою до Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Барвінківському, Борівському, Ізюмському районах та місту Ізюм про зняття арешту з коштів, але їй 12.10.2020 року було повідомлено, що на виконанні Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Барвінківському, Борівському, Ізюмському районах та місту Ізюм Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) знаходиться виконавче провадження №62868754 по виконанню судового наказу №623/644/20, виданого Ізюмським міськрайонним судом Харківської області 07.08.2020 про стягнення в солідарному порядку з [PERSON] на користь Ізюмського комунального підприємства теплових мереж заборгованість у сумі 12113,29 грн. 20.08.2020 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, яку за вих.№ 50486 направлено сторонам виконавчого провадження до відома та виконання. 10.09.2020 року державним виконавцем згідно ст.56 ЗУ «Про виконавче провадження» винесено постанову про арешт коштів боржника, так як рішення суду боржником не виконується, яку за вих. №52924 направлено сторонам виконавчого провадження до відома та до банківських установ до виконання. Оскільки стаття 73 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає вичерпний перелік коштів, на які не може бути звернуто стягнення, до яких не входять зарахування пенсії на теперішній час законні підстави для зняття арешту з арештованого рахунку відсутні. Враховуючи викладене, питання щодо скасування арешту коштів боржника, накладеного згідно постанови державного виконавця від 10.09.2020 року, може буди вирішено в судовому порядку. З таким рішення працівників ВДВС позивач не погоджується, оскільки пенсія є єдиним джерелом її доходу. Вимога позивача не порушує нічиїх прав та обов`язків і не суперечить вимогам діючого законодавства, Конституції України. Умови звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника передбачено ч.ч.1-3 ст. 68 Закону України «Про виконавче провадження». Відповідно до ст. 70 ЗУ "Про виконавче провадження" розмір відрахувань із заробітної плати, пенсії, стипендії та інших доходів боржника вираховується із суми, що залишається після утримання податків, зборів та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування. З пенсії може бути відраховано не більш як 50 відсотків її розміру на утримання членів сім`ї (аліменти), на відшкодування збитків від розкрадання майна підприємств, установ і організацій, на відшкодування пенсіонером шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також у зв`язку із смертю потерпілого, на повернення переплачених сум заробітної плати в передбачених законом випадках. За іншими видами стягнень може бути відраховано не більш як 20 відсотків пенсії. Статтею 56 ЗУ "Про виконавче провадження" визначено, що арешт майна боржника направлений насамперед для забезпечення реального виконання рішення, тобто стягнення сум за виконавчим документом на користь стягувача. В той же час при наявності законодавчого обмеження та заборони на стягнення таких коштів, накладення арешту на рахунки боржника, які призначені для виплати заробітної плати, та для обліку коштів соціального страхування в національній валюті унеможливлює своєчасну виплату заробітної плати та інших виплат працівникам боржника, що призводить до порушення конституційних прав громадян. Суд враховує практику Європейського суду з прав людини, відповідно до якої безпідставне обмеження у праві володіння, користування та розпорядження майном є порушенням права на мирне володіння майном, передбаченого ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 386 ЦК України встановлено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Частиною 5 ст. 59 Закону України "Про виконавче провадження" встановлено, що арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду. За таких обставин суд дійшов висновку, що державним виконавцем неправомірно накладено арешт на рахунок позивача, оскільки пенсія є єдиним джерелом доходу [PERSON] , а тому позовна заява підлягає задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved