Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-07 00:00:00

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 12.09.2012 року, відмовлено у позові [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя та визначення порядку володіння та користування майном. У грудні 2013 року до Шевченківського районного суду міста Києва надійшла заява [PERSON] про перегляд рішення за нововиявленими обставинами по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя та визначення порядку володіння та користування майном. Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 23.04.2014 року відмовлено в задоволенні заяви [PERSON] про перегляд рішення за нововиявленими обставинами по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя та визначення порядку володіння та користування майном. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 11.06.2014 року, ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 23.04.2014 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції, колегією суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва зазначено, що показання свідка не є новим доказом у справі, а є нововиявленою обставиною, яка може вплинути на законність та обґрунтованість рішення суду в цій частині. Встановлено, що позивач [PERSON] (далі по тексту - позивач, [PERSON]) звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя та визначення порядку володіння та користування майном. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що з 14.06.1999 року проживала з відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбних відносин. 30.03.2006 року між сторонами було зареєстровано шлюб. За час спільного проживання, за спільні кошти сторонами було набуте майно, однак, враховуючи те, шлюбні відносини між ними розірвані, відповідач вважає, що все набуте майно належить тільки йому, у зв`язку з чим позивач звернулась до суду з позовом, відповідно до якого просить: визнати гроші, що знаходились на депозитному рахунку [NUMBER] у відділенні №175 АКБ "Укрсиббанк" у розмірі 160000 доларів США - спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON]; визнати за [PERSON] право власності на ? грошей, що знаходились на депозитному рахунку [NUMBER] у відділенні №175 АКБ "Укрсиббанк" в розмірі 80000 доларів США; визнати за [PERSON] право власності на ? грошей, що знаходились на депозитному рахунку [NUMBER] у відділенні №175 АКБ "Укрсиббанк" в розмірі 80000 доларів США; стягнути з відповідача на свою користь в рахунок компенсації до розміру ? частки вартості обох автомобілів в розмірі 11000 доларів США, визначити порядок володіння та користування житловою квартирою [ADDRESS], що є спільною частковою власністю [PERSON] та [PERSON] таким чином: надати [PERSON] у володіння та користування житлову кімнату площею 22, 8 кв.м.; надати [PERSON] у володіння та користування житлову кімнату площею 27, 4 кв.м., приміщення передпокою, туалету, кухні-їдальні, вбудованої шафи, санвузлу, тамбуру, двох балконів залишити у загальному користуванні. В судовому засіданні позивач та її представники [PERSON], [PERSON] заяву підтримали в повному обсязі, просили її задовольнити. Відповідач та його представник [PERSON] заперечували проти задоволення заяви. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив що, дійсно протягом більш як 10 років, співробітничав з [PERSON] В 2013р. їх взаємовідносини були припинені. В 2008р. грошові кошти [PERSON] для відкриття депозитного рахунку не давав та не просив його виступити поручителем за кредитним договором. В той же час, допитана по справі свідок [PERSON] повідомила суд, що протягом 11 років працювала керівником юридичного відділу компанії МНК, її керівниками були [PERSON] і [PERSON] До сім'ї [PERSON] була близька і приймала участь в оформленні угод цієї сім'ї. В 2008 р. курирувала процес оформлення кредиту [PERSON] в АКБ "Укрсиббанк" під іпотеку. Особисто була присутньою в АКБ "Укрсиббанк" 11 квітня 2008 р., коли [PERSON] передавав свої гроші в сумі 160000,00 доларів США [PERSON] для оформлення депозиту з метою подальшого оформлення договору поруки під кредитний договір. Через 3 дні в зв'язку з тим, що [PERSON] ([PERSON]) не дала згоди на поруку, гроші в її присутності були зняті з депозитного рахунку і повернені [PERSON] Свідок [PERSON] пояснив суду, що в 2008 році працював в "Укрсиббанку". З 2004 року був знайомий з [PERSON] В 2008р. [PERSON] звернувся до нього з проханням оформити кредит [PERSON] для купівлі квартири. В судовому засіданні [PERSON], допитана як свідок, пояснила, що на початку квітня 2008 року вона повідомила [PERSON] про те, що вирішила з ним розлучитись. Перед цим вона проконсультувалась з фаховим юристом, який порадив їй документально зафіксувати все майно подружжя та майнові права на нього. На її прохання 160000,00 доларів США були покладені [PERSON] на депозитний рахунок [NUMBER] у відділенні №175 АКБ "Укрсиббанк". Крім того, позивачка в судовому засіданні зазначила, що всі майнові і фінансові питання ще до розірвання шлюбу були сторонами урегульовані шлюбним договором від 24 вересня 2008 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу і зареєстрованим в реєстрі за №2175. Суд, повно і всебічно дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, свідків, вважає, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. У відповідності з ч.1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 57 ЦПК України). Частина 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За змістом ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Встановлено, що сторони по справі з 30.09.2006 р. проживали в зареєстрованому шлюбі. Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серія [NUMBER], виданого 2 липня 2009 року відділом реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції у м. Києві, шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний 2 липня 2009 року. Як вбачається з матеріалів справи, позивач просив визнати за нею право на 80000,00 доларів США, ? частину грошей, які знаходились на депозитному рахунку [NUMBER] у відділенні №175 АКБ "Укрсиббанк" стверджуючи, що 160000,00 доларів США є спільною сумісною власністю подружжя, були зібрані разом з колишнім чоловіком, зберігались в сейфі за місцем їх спільного проживання в [ADDRESS]. Встановлено, і це підтверджується довідкою начальника відділення №175 АКБ "Укрсиббанк" від 20 січня 2010 року №135-24-11/12, що 11 квітня 2008 року [PERSON] було відкрито депозитний рахунок в іноземній валюті [NUMBER] строком на 30 днів в сумі 160000,00 доларів США. Через 3 дні, 14 квітня 2008 р. цей рахунок був достроково закритий, а гроші зняті з рахунку. Про те, що кошти з депозитного договору були зняті відповідачем через 3 дні після оформлення договору позивач дізналась лише під час розгляду справи про поділ спільного майна подружжя в Шевченківському районному суді м. Києва в кінці 2009 року. Відповідач, допитаний в судовому засіданні, позов не визнав в повному обсязі та пояснив, що весною 2008 р. до нього звернувся його партнер по бізнесу [PERSON] з проханням виступити поручителем по кредитному договору, який [PERSON] оформляв в АКБ "Укрсиббанк" з метою купівлі квартири. Для підтвердження фінансового стану поручителя необхідно було відкрити в цьому ж банку депозит. З цією метою 11 квітня 2008 р. у відділенні АКБ "Укрсиббанка" [PERSON] в присутності юриста [PERSON] та співробітника банка [PERSON] передав [PERSON] гроші в сумі 160000,00 доларів США, останній вніс їх в касу банка на рахунок [NUMBER] у відділенні №175 АКБ "Укрсиббанк". Оскільки, [PERSON] ([PERSON]) не дала своєї згоди на оформлення договору поруки на кредитну лінію в розмірі 500000,00 доларів США на ім'я [PERSON], депозит через 3 дні був достроково розірванний, а гроші повернуті в присутності його та [PERSON] їх власнику, [PERSON] При підготовці документів для оформлення кредиту на суму близько 500000,00 доларів США було необхідно, щоб хтось виступив поручителем. Було вирішено, що поручителем виступить [PERSON], а для підтвердження фінансового стану поручителя, він запропонував оформити депозит на [PERSON] на суму 160000,00 доларів США. Так і було вирішено. Депозит в сумі 160 000 дол. США розміщений на рахунку [PERSON] і це були гроші [PERSON] Оскільки, дружина [PERSON] відмовилась бути поручителем, депозитний договір був розірваний, гроші віддані [PERSON], а поручителем виступило одно із підприємств [PERSON] та [PERSON] Свідок особисто був присутнім 11 квітня 2008р., і коли депозит оформлявся, і потім 14 квітня 2008 р., коли [PERSON] забирав гроші. Відповідно до ч.2 ст. 65 СК України, при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. З матеріалів справи та показань свідків вбачається, що 24 квітня 2008 року, між АКБ "Укрсиббанком" та [PERSON] було оформлено кредитний договір та договір іпотеки №84112, відповідно до якого [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS], вартістю 3 312 800 грн. Судом встановлено, що кредитний і іпотечний договори на ім'я [PERSON] були оформлені в тому ж відділені №175 АКБ "Укрсиббанк", що і депозитний договір на ім'я [PERSON] Крім того, при вирішенні цієї вимоги суд вважає за необхідне зазначити, що з моменту дострокового закриття депозитного вкладу і зняття з нього грошей, позивач ніколи не оспорювала дій відповідача щодо зняття цих коштів, а в судовому засіданні не надала жодних доказів того, яким чином гроші в сумі 160000,00 доларів США були зібрані сім'єю та чи зберігались вони в сейфі, який знаходився в [ADDRESS]. Під час шлюбу подружжям, і це не заперечують сторони в процесі, було придбано два автомобіля: автомобіль Lexus IS 250, 2007 року випуску, д.н.з. [NUMBER], зареєстрований на ім'я [PERSON] та автомобіль Сузукі Гранд Вітара, 2006 року випуску, д.н.з. [NUMBER], зареєстрований на ім'я [PERSON] Первісна вартість автомобіля Сузукі Гранд Вітара складала 40 000 доларів США, а автомобіля Lexus IS 250 - 62 000 доларів США. Після розірвання шлюбу сторони по справі усно домовились про те, що в їх користуванні фактично залишається той автомобіль, яким кожен із подружжя користувався під час шлюбу. Після розірвання шлюбу, позивач по справі на свій власний розсуд розпорядилась майном і зробила його відчуження 23 листопада 2009 року. 27 листопада 2009 року автомобіль був перереєстрований. Вимоги позивача з приводу компенсації за автомобіль Lexus IS 250 не можуть бути задоволені, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 63 ЦК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Крім того, як зазначає ч. 2 ст. 68 ЦК України розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою. З матеріалів справи та показань сторін не вбачається, що між колишнім подружжям було встановлено домовленість щодо розпорядження спільно набутим майном; не було визначено порядку користування майном. Тобто, позивач, в порушення норм сімейного законодавства, не отримуючи згоди від чоловіка, розпорядилась на власний розсуд спільно набутим майном. Факт продажу автомобіля "Сузукі Гранд Вітара" не заперечують в судовому засіданні представники позивача. Таким чином, із наданих суду пояснень та матеріалів справи вбачається, що позивач приховала від відповідача факт продажу автомобіля, що був об'єктом спільної сумісної власності, що суттєво порушило право останнього. Відповідно до ч. 2 ст. 70 СК України, при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне становище, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно. Отже, враховуючи вказані вище обставини, суд відступає від принципу рівності розподілу спільного майна та в задоволенні вказаної частини вимог відмовляє. Що стосується вимоги визначення порядку користування квартирою, то в судовому засіданні встановлені наступні факти. Так, згідно свідоцтва про право власності від 2 серпня 2006 року, виданого Головним Управлінням житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради сторонам належить в рівних частинах на праві приватної власності квартира [ADDRESS], яка складається з двох кімнат, жилою площею 50,20 кв. м., загальною площею 128,30 кв. м. З плану за поверхами на будівлю літера "А" по [ADDRESS] та журналу внутрішніх обмірів та розрахунків площі приміщень будинку [ADDRESS] дві ізольовані житлові кімнати: площею 27,4 кв. м. та 22,8 кв. м., а також приміщення передпокою, туалет, кухня - їдальня, санвузол, тамбур, два балкони. У відповідності з ч. 1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Частинами 1, 2 ст. 357 ЦК України визначено, що частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Якщо розмір часток у праві спільної часткової власності не встановлений за домовленістю співвласників або законом, він визначається з урахуванням вкладу кожного з співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації (ч. 2, 3 ст. 358 ЦК України). За змістом ч. 1 ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Частиною 2 ст. 372 цього Кодексу передбачено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Стосовно позовної вимоги про визначення порядку користування спірною квартирою, який був запропонований позивачем, то суд вважає, що в цій частині позов не підлягає задоволенню, оскільки встановлення вищезазначеного порядку користування квартирою, який просив визначити позивач, приведе до штучного погіршення житлових умов відповідача, крім того, в спірній квартирі відсутні жилі приміщення, які відповідають часткам співвласників, тому суд не може встановити між ними порядок користування спірною квартирою, а тим більше надати право позивачу володіти будь-якою часткою в цій квартирі, яка не дорівнює належній їй частці на праві власності. Крім того, встановити порядок користування вказаною квартирою не вбачається для суду можливим, з огляду на наступне. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 14 постанови від 22 грудня 1995 року № 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" квартира, яка є спільною сумісною чи частковою власністю, на вимогу учасника цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення із самостійними виходами, які можуть використовуватись як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. Згідно із ч. 2 ст. 183 ЦК України, неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. Відповідно до ч. 2 ст. 364 ЦК України, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим, співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової компенсації або іншої компенсації вартості його частки. Таким чином, вимоги позивача з приводу встановлення порядку користування квартирою не можуть бути задоволені.

Outcome: dismissed