Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-05 00:00:00

У квітні 2014 року позивач Комунальне підприємство "Господар Дарницького району м. Києва звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. В свою чергу відповідно до ст. 123 ЦПК України відповідач [PERSON] звернувся до суду з зустрічними позовними вимогами до Комунального підприємства "Господар Дарницького району м. Києва про визнання договору недійсним. Ухвалою суду від 06 липня 2015 року провадження у справі в частині вимог Комунального підприємства "Господар Дарницького району м. Києва" до [PERSON] про стягнення заборгованості закрито у зв"язку з відмовою від позовних вимог. В провадженні суду залишився зустрічний позов [PERSON] до Комунального підприємства "Господар Дарницького району м. Києва про визнання договору недійсним, позовні вимоги зустрічного позову обгрунтовуються тим, що [PERSON] не укладав з КП «Господар» будь-яких договорів на оренду нежитлових приміщень та фактичної передачі йому нежитлових приміщень. В 2006 році між ФОП [PERSON] та директором КП «Господар Дарницького району м. Києва» велись перемовини про надання йому в оренду нежитлового приміщення, але дані перемовини ні підписанням договору, ні фактичною передачею приміщення [PERSON] не завершились, оскільки Дарницька районна у м. Києві державна адміністрація згоди на укладення договору оренди не надала директору КП «Господар Дарницького району м. Києва». У зв"язку з тим, що [PERSON] заперечує факт підписання будь-яких договорів з КП «Господар Дарницького району м. Києва», та те що підпис який там міститься не співпадає з його підписом просить його вимоги задовольнити та Визнати недійсним Договір № 335 оренди нерухомого майна (будівель, споруд, приміщень) комунальної власності територіальної громади Дарницького району м. Києва від 01 березня 2006 року з усіма додатками, які є невід'ємною частиною цього Договору, укладений між Комунальним підприємством «Господар» Дарницького району м. Києва та [PERSON], який на дату складання договору мав статус суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи. В судовому засіданні представник позивача по зустрічному позову [PERSON] за довіреністю від 19 березня 2014 року, [PERSON] позовні вимоги заявлені у зустрічному позові підтримала в повному обсязі та просила суд його задовольнити. Відповідач Комунальне підприємство «Господар» Дарницького району м. Києва в судове засідання свого представника не направив, про дату та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. 23 червня 2015 року за вх. № 30155 до загальної канцелярії суду надійшла заява від представника КП "Господар" Дарницького району м. Києва за довіреністю № 3268 від 08 травня 2015 року в якій представник просить розглядати справу без участі представника КП "Господар" Дарницького району м. Києва". Суд, заслухавши пояснення представника позивача за довіреністю [PERSON], вивчивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а тому, оскільки позивачем не надано належних доказів на підтвердження своїх пояснень, вказані вище обставини справи слід визнати доведеними. З роз"ясненя, даних Пленумом Верховного Суду України у п.6 своєї постанови від 18 грудня 2009 року № 14 " Про судове рішення у цивільній справі" вбачається, що з урахуванням принципу безпосередності судового розгялду ( стаття 159 ЦПК України) рішення може бути обгрунтоване лишще доказами, одержаними в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення. Відповідно до ч. ч. 3, 5 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків обумовлених ним. За приписами ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Як встановлено у висновку експертів за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи № 11399/11400/14-32 від 29 травня 2015 року підписи від імені [PERSON] у графі «ОРЕНДАР» в договорі №335 оренди нерухомого майна (будівель, споруд, приміщень) комунальної власності територіальної громади Дарницького району м. Києва від 01.03.2006 року; графі «ПРИЙНЯВ» в акті приймання-передачі основних засобів від 01.03.2006 року до договору №335 оренди нерухомого майна (будівель, споруд, приміщень) комунальної власності територіальної громади Дарницького району м. Києва від 01.03.2006 виконано рукописним способом без попередньої технічної підготовки та технічних засобів. Підпис від імені [PERSON] у графі «ПОГОДЖЕНО» у Додатку №1 «розрахунок відшкодування орендарем (власником) приміщення експлуатаційних витрат» до договору №335 оренди нерухомого майна (будівель, споруд, приміщень) комунальної власності територіальної громади Дарницького району м. Києва від 01.03.2006 виконаний рукописним способом з попередньою технічною підготовкою за допомогою графітного олівця з наступним обведенням штрихів барвною речовиною синьо-фіолетового кольору. Підписи від імені [PERSON] у графі «ОРЕНДАР» в договорі №335 оренди нерухомого майна (будівель, споруд, приміщень) комунальної власності територіальної громади Дарницького району м. Києва від 01.03.2006 року; графі «ПРИЙНЯВ» в акті приймання-передачі основних засобів від 01.03.2006 року до договору №335 оренди нерухомого майна (будівель, споруд, приміщень) комунальної власності територіальної громади Дарницького району м. Києва від 01.03.2006 виконані не [PERSON], а іншою особою. Підпис від імені [PERSON] у графі «ПОГОДЖЕНО» у додатку №1 «розрахунок відшкодування орендарем (власником) приміщення експлуатаційних витрат» до договору №335 оренди нерухомого майна (будівель, споруд, приміщень) комунальної власності територіальної громади Дарницького району м. Києва від 01.03.2006, що нанесений барвною речовиною синьо-фіолетового кольору, виконаний не [PERSON], а іншою особою. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 3 постанови № 8 від 30 травня 1997 року «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах» при дослідженні висновку експерта суди повинні виходити з того, що згідно зі ст. 67 КПК чи ст. 212 ЦПК висновок експерта не має наперед встановленої сили та переваги над іншими джерелами доказів, підлягає перевірці й оцінці за внутрішнім переконанням суду, яке має ґрунтуватися на всебічному, повному й об'єктивному розгляді всіх обставин справи у сукупності. Відповідно до ст. 57 ч.. 1 ЦПК України - доказами є будь-які фактичні дані на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін. При цьому ч. 2 ст. 57 ЦПК України вказано, що ці дані встановлюються в т.ч. - на підставі висновків експертів. Згідно з вимогами ст. 66 ЦПК України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені в результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання задані судом. При цьому згідно з вимогами ст. 144 ЦПК України - експертиза призначається судом ( ухвалою суду). Згідно із частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України). Відповідно до п. 1 ч. 4 ст. 179 ГК України при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечить законодавству. Як визначено у ч. 2 ст. 180 ГК України господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 207 ГК України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині. Недійсною може бути визнано також нікчемну умову господарського зобов'язання, яка самостійно або в поєднанні з іншими умовами зобов'язання порушує права та законні інтереси другої сторони або третіх осіб. Відповідно до ч. 4 ст. 202 ЦК України дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше осіб. Відповідно до ч. ч. 1, 3, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст. 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Відповідно до ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний право чин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюється законами. Відповідно до ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов'язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За змістом ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу. Статтею 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є законними та обгрутнованими, та такими що підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з КП "Господар Дарницького району м. Києва" на користь позивача підлягає стягненню сплачений ним судовий збір в сумі 243 гривні 60 копійок. Судові витрати відповідно до ст. 88 ЦПК України покладаються на відповідача. А згідно п.4 ч. 3 ст. 79 ЦПК України до судових витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати, пов'язані із залученням судових експертів. Таким чином, з відповідача підлягає стягненню витрати за проведення судової почеркознавчої експертизи. На підставі вищевикладеного та ст. ст. 203 , 207 , 212 , 626 , 627 Цивільного Кодексу України і

Outcome: approved