Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-12 00:00:00

У березні 2017 року позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому вказав, що 30 травня 2011 року між сторонами укладено кредитний договір, за яким відповідач отримав кредит в розмірі 2000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 30% річних з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач не виконує взяті зобовязання, внаслідок чого виникла заборгованість станом на 28 лютого 2017 року в сумі 30743,63 грн., яку просили стягнути. В подальшому позивач уточнив позовні вимоги і просив стягнути заборгованість, яка виникла станом на 30 червня 2017 року в загальній сумі 40746,49 грн. Рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області від 25 жовтня 2017 року в позовних вимогах ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості відмовлено в звязку з відсутністю підстав для його задоволення. В апеляційній скарзі ПАТ КБ «Приватбанк» просили скасувати рішення, ухвалите нове, яким задовольнити позовні вимоги, оскільки рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, недостатньо повно досліджені письмові докази та дійсні обставини справи, що мають значення для справи суд не врахував, що надана позивачем копія анкети-заяви містить всю необхідну інформацію щодо істотних умов договору, поставивши підпис, відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг складає між ним та банком кредитний договір, суд не дав належної оцінки тому, що відповідач здійснював оплату за користування кредитом, не оскаржував кредитний договір. В судове засідання сторони не з`явились, представник позивача ПАТ КБ «Приватбанк» та відповідач [PERSON] надали суду заяви з проханням розглянути справу без їх участі. Апеляційний суд вважає за можливе розглядати справу у відсутність сторін, оскільки відповідно до вимог ст. 305 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню за таких підстав. Відповідно до частини 1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено укладення договору між ним та [PERSON], оскільки низька якість виготовлення фотокопії анкети-заяви приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг позбавила можливості суд перевірити факт укладення кредитного договору і ознайомлення відповідача з Умовами і правилами надання банківських послуг. Проте з такими висновками суду погодитись не можливо виходячи з наступного. Згідно з п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судове рішення у цивільній справі" від 18 грудня 2009 року N 14 при ухваленні рішення суд відповідно до ст. 212 ЦПК України оцінює докази з урахуванням вимог ст. ст. 58 та 59 ЦПК України про їх належність і допустимість. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Статтею 57 ЦПК України установлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 58 ЦПК України). Розглядаючи спір та встановивши відсутність належних доказів на підтвердження укладення кредитного договору та розміру заборгованості, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що позивачем в обґрунтування позовних вимог були надані розрахунок заборгованості за договором від 30 травня 2013 року, анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, довідка про умови кредитування з використанням картки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», Умови і правила надання банківських послуг, виписка по рахунку, довідка про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти (арк..спр.7-8, 9-11, 12-35). Суд першої інстанції у порушення вимог ст. 10, 57, 60, 137, 212-214 ЦПК України з приводу існування вказаних доказів ніяких висновків не зробив, належної правової оцінки ним не надав. Крім того, згідно п. 23 Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" - розглядаючи і вирішуючи цивільні справи на засадах змагальності та диспозитивності, суди відповідно до положень статей 10, 11 ЦПК повинні роз'яснювати особам, які беруть у ній участь, їх права та обов'язки, попереджувати про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Виходячи з положень п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 5 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду" готуючи справу до розгляду, суд повинен визначити: обставини, які мають значення для справи, та факти, що підлягають встановленню і покладені в основу вимог і заперечень; характер спірних правовідносин і зміст правової вимоги; матеріальний закон, який регулює спірні правовідносини; вирішити питання про склад осіб, які братимуть участь у справі; з'ясувати, які є докази на підтвердження зазначених фактів; визначити коло доказів відповідно до характеру спірних правовідносин і роз'яснити, якій із сторін слід довести певні обставини; вжити заходів для забезпечення явки в судове засідання, а також сприяти врегулюванню спору до судового розгляду, ч.3 - з метою врегулювання спору до судового розгляду суди мають з'ясовувати: чи не відмовляється позивач від позову, чи визнає позов відповідач, чи не бажають сторони укласти мирову угоду або передати справу на розгляд третейського суду. Зазначені процесуальні дії можуть бути вчинені лише в позовному провадженні та повинні здійснюватися не формально; суди мають вживати дієві заходи для примирення сторін та врегулювання спору до судового розгляду, зберігаючи при цьому об'єктивність і неупередженість. Зокрема, вони мають роз'яснювати сторонам можливості розгляду справи у третейському суді та порядок виконання його рішення, суть та процедуру здійснення кожної дії та їх наслідки, п.13 - при з'ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов'язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом, зокрема статтею 61 ЦПК. На підставі ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Суд на зазначені положення закону уваги не звернув, не з`ясував обставини по справі, не дав належної оцінки доказам, які містяться в матеріалах справи та дійшов передчасного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог. Відповідно до ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Отже, суд першої інстанції неповно зясував обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом порушено норми матеріального та процесуального права, що є підставами для скасування рішення з ухваленням нового про часткове задоволення позовних вимог. Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Як виходить з матеріалів справи (арк..спр.9) 30 травня 2011 року відповідач підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку, яка разом з Памяткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг в Приватбанку, Тарифами складає між нею та банком договір про надання банківських послуг, що не суперечить вимогам ст.634 ЦК України. На виконання анкети-заяви відповідач отримав кредитну картку № 5577212700279170 терміном дії 10/14. В подальшому [PERSON] систематично користувався платіжною карткою, про що свідчить виписка з особового рахунку відповідача за період з 30 травня 2011 року по 23 квітня 2017 року (арк.спр.69-74). Отже, під час розгляду справи було достовірно встановлено, що відповідач отримав кредитні кошти, зобовязання щодо їх повернення не виконував. Згідно з нормою статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Звертаючись до суду з позовом 28 березня 2017 року, позивач просив стягнути заборгованість, яка утворилась станом на 28 лютого 2017 року та складає 30743,63 грн., з яких заборгованість за кредитом 1990,12 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом 23513,34 грн., заборгованість за пенею та комісією 3300 грн. та штрафи 500 грн. (фіксована частина), 1440,17 грн. процентна складова (арк..спр.5-6). Розрахунок заборгованості міститься в матеріалах справи (арк..спр.7-8). З матеріалів справи вбачається, що відповідач порушував умови зобовязання в частині щомісячного погашення кредиту, що є підставою для стягнення заборгованості по кредиту, тому позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по кредиту в сумі 1990,12 грн. підлягають задоволенню. З розрахунку заборгованості вбачається, що під час укладення кредитного договору діяла процента ставка по кредиту в розмірі 30,00%, з 1 вересня 2014 року [PERSON] збільшив процентну ставку до 34,80% , а з 01 квітня 2015 року встановив її у розмірі 43,20%. Відповідно до наказу ПАТ КБ «ПриватБанк» № 906 СП-2014-6915682 від 18 серпня 2014 року з 01 вересня 2014 року актуалізовані тарифи, зокрема, по карті Універсальна: трати клієнтів з 01 вересня 2014 року 2,9%; трати клієнтів до 01 вересня 2014 року 2,5%; по всім тратам, які здійснені до 01 вересня 2014 року проценти будуть нараховуватися по старій ставці до повного погашення заборгованості по цим тратам. Згідно виписки по картрахунку відповідача за період з 30 травня 2011 року по 25 квітня 2017 року [PERSON], починаючи з 30 листопада 2013 року кредитною карткою не користувався, будь-яких грошових витрат, операцій не здійснював (арк.спр. 69-74), а тому підстави для нарахування йому з 01 вересня 2014 року процентів за користування кредитом в розмірі 2,9% на місяць (34,80% на рік), а з 01 квітня 2015 року 3,6% на місяць (43,20% на рік) відсутні. Отже, при розрахунку заборгованості за кредитним договором слід використовувати встановлену процентну ставку 2,5% щомісяця, що складає 30,00% річних. Для зясування розміру заборгованості по відсоткам за користування кредитом, апеляційний суд заборгованість по тілу кредиту на 1 вересня 2014 року (день підвищення відсоткової ставки), що становить 1990,12 грн. (1848,51 грн. поточна заборгованість + 141,61 грн. - прострочена заборгованість), перемножує на 30% річних, отриманий результат ділить на 360 днів, передбачених кредитним договором, після чого результат множить на кількість днів прострочення зобовязання з 1 вересня 2014 року по 28 лютого 2017 року. Отриманий результат є розмір заборгованості по відсоткам за вказаний період, що становить 1512,49 грн. (1990,12 х 30% : 360) х 912 днів прострочки. Таким чином, до стягнення з [PERSON] підлягає заборгованість за відсотками за користування кредитом станом на 28 лютого 2017 року у розмірі 1512,10 грн.. При цьому апеляційний суд відхиляє заперечення відповідача про те, що умови договору є несправедливими, оскільки по-перше з даного питання [PERSON] не надав суду жодного доказу, по-друге, за змістом ст.18 Закону УРСР від 12 травня 1991 року № 1023-XII "Про захист прав споживачів" умови, які визнано несправедливими, є підставою для визнання їх недійсними, а відповідач з зустрічним позовом щодо визнання недійсними договору в цілому або окремих його частин не звертався. Крім того, не ґрунтуються на законі заперечення відповідача про те, що відсутній належним чином оформлений кредитний договір, оскільки згідно зі ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ч.1 ст.628, ст.629 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені між ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно із ч.1 ст.634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. На підставі ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідні для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнута згода. Як вбачається з матеріалів справи 30 травня 2011 року між сторонами укладено кредитний договір. З заяви позичальника вбачається, що [PERSON] погодився з тим, що ця заява разом із Памяткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг. В той же час позивачем безпідставно нараховані та заявлені до стягнення заборгованість за пенею та штрафи. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» N 1669-VII від 02 вересня 2014 року на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов'язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції. Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 2 грудня 2015 року № 1275-р затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та визнано такими, що втратили чинність розпорядження Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 року № 1053-р та розпорядження Кабінету Міністрів України від 5 листопада 2014 року № 1079-р. Згідно із пунктом 21 додатку до розпорядження Кабінету Міністрів України від 2 грудня 2015 року до зазначених населених пунктів належить м. Красний Лиман. З копії паспорта [PERSON] вбачається, що він зареєстрований в [INFO] (арк..спр.36). З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що пеня нарахована за період з 1 травня 2014 року по 28 лютого 2017 року. Отже, нарахування пені за даний період в сумі 3300 грн. та штрафів на час звернення з позовом 28 березня 2017 року в сумі 1940,17 грн. суперечить вимогам ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» та є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог в цій частині. Відповідно до частини 5 ст. 88 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Відповідно до частини 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. При зверненні до суду позивач сплатив судовий збір в сумі 1600 грн. (арк..спр.3). Враховуючи, що апеляційний суд задовольнив позовні вимоги частково в загальній сумі 3502,22 грн., з відповідача на користь позивача належить стягнути витрати по оплаті судового збору в сумі 182,27 грн. пропорційно задоволеної частини позовних вимог.

Outcome: partial