Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-15 00:00:00

До Красноармійського міськрайонного суду звернулась [PERSON], яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON], з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська боргова компанія», [PERSON], треті особи [PERSON], приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Вахрушева Ольга Олександрівна, про визнання недійсними договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки. В обґрунтування заявлених вимог зазначила, що 23.04.2008 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю Комерційним банком «АРМА», в особі директора Донецької філії Дураєвой О.О. (надалі - «Первісний кредитор» або «Банк»), з однієї сторони, та [PERSON] (надалі - «Позивач-1» або «Позичальник»), з другої сторони, був укладений Договір про надання споживчого кредиту № 5/2/840-ZN/69 (надалі - «Кредитний договір»). Відповідно до п. 1.1. Кредитного договору Банк надав Позичальнику споживчий кредит в сумі 75 000 доларів США, строком з 23.04.2008 р. до 22.04.2009 р. зі сплатою 19 % процентів річних на придбання нерухомого майна - житлового будинку з житловою прибудовою та з надвірними прибудовами, загальною площею 56,6 (п'ятдесят шість цілих шість десятих) кв.м., розташованого за адресою: [ADDRESS], земельної ділянки площею 0,0450 га, розташованої за адресою: [ADDRESS] та споживчі цілі. В додатку № 1 до Договору про надання споживчого кредиту № 5/2/840-ZN/69 від 23.04.2008 р. Позичальник та Банк узгодили порядок погашення кредиту, з кінцевою датою погашення - 22.04.2009 р. 23.04.2008 р. між банком та позичальником був укладений договір іпотеки № 5/2/840-ZN/69-І (надалі - «Договір іпотеки»). Відповідно до п. 1.1. договору іпотеки [PERSON] (Іпотекодавець) передала в іпотеку ТОВ КБ «АРМА» (Іпотекодержатель) у якості забезпечення виконання зобов?язань за Кредитним договором нерухоме майно: житловий будинок з житловою прибудовою та з надвірними прибудовами, загальною площею 56,6 (п'ятдесят шість цілих шість десятих) кв. м., ро зташований за адресою: [ADDRESS] (надалі - «Будинок»), а також земельну ділянку (право власності на яку виникне в майбутньому) площею 0,0450 га (кадастровий номер [NUMBER]) (надалі - «Земельна ділянка»), яка розташована за адресою: [ADDRESS], з цільовим призначенням - для обслуговування жилого будинку і господарських будівель (надалі - «Предмети іпотеки»), на якій знаходиться вищезазначений будинок. Пунктом 3.1. кредитного договору встановлено, що погашення процентів здійснюється Позичальником щомісячно, не пізніше «20» числа місяця, наступного за місяцем користування кредитними коштами, в валюті кредиту, шляхом внесення нарахованих процентів через касу Банку та/ або шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на рахунок [NUMBER] в ДФ ТОВ КБ «АРМА». Внаслідок світової фінансової кризи фінансовий стан Позивача значно погіршився, що призвело до неможливості виконувати зобов?язання щодо погашення кредитної заборгованості за Кредитним договором починаючи з 20 листопада 2008 року. Відповідно до п. 1.1. кредитного договору дія договору закінчилася 22.04.2009 р. і останньою датою погашення кредитних зобов?язань за Кредитним договором є саме - 22.04.2009 р. 19.02.2010 р. Правлінням Національного Банку України була прийнята Постанова № 79 про відкликання з 22.02.2010 р. банківської ліцензії та ініціювання процедури ліквідації ТОВ КБ «АРМА». Відповідно до інформації з офіційного сайту Національного банку України (http://www.bank.gov.ua/control/uk/publish/article?art_id=75473&cat_id=40259) 29.11.2013 р. Національним банком України прийнято рішення про затвердження ліквідаційного балансу ТОВ КБ «АРМА», ліквідатором банку вживаються заходи щодо виключення банку з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців в порядку, передбаченому Законом України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців». 28.12.2010 р. позивач разом зі своїми малолітніми дітьми: [PERSON] (син Позивача [INFO]) та [PERSON] (донька Позивача [INFO]) зареєструвала своє місце проживання за адресою: [ADDRESS], яке є єдиним житлом для позивача та її дітей, це підтверджується відповідними записами в домовій книзі для прописки громадян, які мешкають в будинку [ADDRESS] з проставленими штампами Кіровського РВ Донецького МУ ГУМВС України в Донецькій області від 28.12.2010 р. про реєстрацію місця проживання Позивача та її малолітніх дітей. 08 серпня 2013 року ТОВ КБ «АРМА» відступило свої права за кредитним договором на користь ТОВ «Українська боргова компанія» (надалі - «Відповідач 1» або «Іпотекодержатель») на підставі Договору купівлі - продажу № 3-167 від та протоколу № 3-167 проведення аукціону по реалізації майна TOB КБ «АРМА». 06 вересня 2013 року між банком та відповідачем 1 був укладений договір про відступлення права за договором іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Верповською О.В., зареєстровано в реєстрі за № 8073. 10 вересня 2013 року відповідачем -1 була направлено поштою вимогу позивачу-1 від 04.09.2013 р. № 22/102 про погашення кредитної заборгованості в порядку ч. 2 ст. 530 ЦК України, в якій відповідач-1 вимагав від позивача-1 погашення заборгованості за кредитним договором в розмірі 1 054 767,07 грн. в строк до 06.10.2013 р. 08 травня 2014 р. відповідач 1 здійснив відчуження предметів іпотеки за договорами купівлі-продажу будинку та земельної ділянки на користь [PERSON] (надалі - «Відповідач 2»), а саме: 1)08.05.2014 р. між відповідачем 1 як іпотекодержателем та відповідачем 2 був укладений договір купівлі-продажу житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Вахрушевою О.О., зареєстрований в реєстрі за № 852, предметом якого є житловий будинок з житловою прибудовою та з надвірними прибудовами, загальною площею 56,6 (п'ятдесят шість цілих шість десятих) кв. м., розташований за адресою: [ADDRESS] (надалі - «договір купівлі-продажу будинку»). Цього ж дня приватним нотаріусом ХМНО Вахрушевою О.О. була здійснена реєстрація права власності на будинок за відповідачем в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 12935904 від 08.05.2014 р.). 2)08.05.2014 р. між відповідачем 1 як іпотекодержателем та відповідачем 2 був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Вахрушевою О.О., зареєстрований в реєстрі за № 855, предметом якого є земельна ділянка площею 0,0450 га (кадастровий номер [NUMBER]), яка розташована за адресою: [ADDRESS] (надалі - «Договір купівлі-продажу землі»). Цього ж дня приватним нотаріусом ХМНО Вахрушевою О.О. була здійснена реєстрація права власності на земельну ділянку за відповідачем в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 12935969 від 08.05.2014 р.). Позивач вважає вищезазначені договори купівлі-продажу недійсними зважаючи на наступне: Договір купівлі-продажу будинку, право на який мають малолітні діти позивача-1 був відчужений без згоди органу опіки та піклування. Позивачка з дітьми з 28.12.2010 р. з малолітніми дітьми зареєструвала своє місце проживання за адресою: [ADDRESS], яке є єдиним житлом для позивача та її дітей, це підтверджується відповідними записами в домовій книзі з проставленими штампами Кіровського РВ Донецького МУ ГУМВС України в Донецькій області. Таким чином, малолітні діти позивача мають право користування Будинком. При укладенні та нотаріальному посвідченні договору купівлі-продажу будинку, право користування яким мають малолітні діти позивача 1, сторонами договору не була отримана згода органу опіки і піклування на вчинення правочину. Позивач вважає, що договір купівлі-продажу будинку в силу положень ч. 1 ст. 203 ЦК України є недійсним, оскільки був укладений з порушенням ч. 4 ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», - без отримання дозволу опіки та піклування на відчуження будинку та без отримання довідки форми 3 про осіб, місце проживання яких зареєстровано за даною адресою, а відповідно з порушенням законних прав та інтересів малолітніх [PERSON] та [PERSON], які разом із матір'ю (позивачем 1) на момент укладення договору були зареєстровані та постійно проживали у вказаному будинку. Права малолітніх дітей позивача -1 порушені договором купівлі-продажу будинку, оскільки він був вчинений без згоди органу опіки і піклування, всупереч ч. 4 ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», отже позивач в порядку ч. 3 ст. 215 ЦК України має право на звернення до суду з позовом про визнання договору купівлі-продажу недійсним. Договір купівлі-продажу будинку підлягає визнанню недійсним в судовому порядку на підставі ч. 4 ст. 12 ЗУ «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» та ч. 1 ст. 203 ЦК України, даний договір порушує права малолітніх дітей позивача 1 на житло, гарантоване ч. 3 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 р. (ратифікована Україною 27.02.1991 р., яка набрала чинності для України 27.09.1991 р.) та ч. 2 ст. 18 ЗУ «Про охорону дитинства», а саме права дитини на проживання в житлових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Право дитини на житло є одним з основних прав, адже без мінімальної забезпеченості житлом і майном нормальне існування дитини просто неможливе. Договори купівлі-продажу будинку та землі суперечать положенням ч. 1, 2 ст. 203 ЦК України, ст. ст. 36, 38 ЗУ «Про іпотеку», оскільки Договір іпотеки не містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки. Відповідно до п. 2.4.3. Договору іпотеки Іпотекодержатель має право: «звернути стягнення на предмет іпотеки відповідно до чинного законодавства у разі, коли в момент настання терміну виконання Іпотекодавцем зобов?язань, забезпечених іпотекою за цим договором, вони не будуть виконані». Відповідно до п. 2.4.6. Договору іпотеки Іпотекодержатель має право (дослівне цитування): «реалізувати його відповідно до приписів чинного законодавства України у разі виникнення права звернення стягнення на Предмет іпотеки, при цьому Іпотекодержатель самостійно визначає спосіб реалізації Предмета іпотеки». В даному пункті не зазначено, що саме має право реалізувати Іпотекодержатель. Відповідно пункту 4.1. Договору іпотеки: «право звернення стягнення на Предмет іпотеки для задоволення своїх вимог, відповідно до Договору кредиту, виникає у Іпотекодержателя у випадках, обумовлених положеннями Договору кредиту, цього Договору та приписів чинного законодавства України». Згідно пункту 4.2. Договору іпотеки: «звернення стягнення на Предмет іпотеки здійснюється відповідно до приписів чинного законодавства України та умов цього Договору». Згідно пункту 4.3. Договору іпотеки: «звернення стягнення здійснюється на підставі: рішення суду, виконавчого напису нотаріуса, застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя». Згідно ч. 3 ст. 33 Закону України "Про іпотеку" звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: ●передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; ●право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону». Статтями 36, 38 ЗУ «Про іпотеку» встановлено, що Іпотекодержатель може мати право в порядку позасудового врегулювання звернути стягнення на предмет іпотеки, лише в разі, якщо в іпотечному договорі, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, передбачено право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки. Зазначають, що Договір іпотеки, укладений між позивачем-1 та відповідачем-1 взагалі не містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, оскільки п. 4.1.-4.3. договору іпотеки за своїм змістом не є застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя відповідно до положень ст. 36, 38 ЗУ «Про іпотеку», більш того, Договір іпотеки не містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, яке б передбачало, право продажу іпотекодержателем від свого імені предмету іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу, зважаючи на це відповідач-1 не мав права відчужувати предмет іпотеки відповідачу-2. Відсутність в застереженні про задоволення вимог іпотекодержателя в іпотечному договорі права іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві унеможливлює такий продаж, що підтверджується судовою практикою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ та Вищого господарського суду України (Ухвала ВССУ від 30.11. 2011 р., Постанова ВГСУ від 15.08.2012 р. в справі № 5011-62/568-2012) . Таким чином, у зв?язку з відсутністю в договорі іпотеки застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, а також у зв?язку з відсутністю будь-яких договорів між позивачем-1 та відповідачем-1, які б надавали право відповідачу-1 продавати предмет іпотеки, відповідач-1 не мав права здійснювати продаж предметів іпотеки відповідачу-2. Отже, договори купівлі-продажу будинку та земельної ділянки підлягають визнанню недійсними в судовому порядку на підставі ч. 1 ст. 203 ЦК України, через те, що вони суперечать положенням ст. ст. 36, 38 ЗУ «Про іпотеку», пунктів 1.2., 2.7. глави 2 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. Недійсність договорів купівлі-продажу, які були вчинені в результаті звернення стягнення на предмет іпотеки щодо майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, без згоди другого з подружжя/співвласника всупереч положенням ст. 41 Конституції України, ч. 3 ст. 65 Сімейного кодексу України, ст. 319, 321, ч. 2 ст. 369 та ч. 1, 2 ст. 203 ЦК України. Будинок та земельна ділянка є спільною сумісною власністю позивача-1 та [PERSON] ( «Третя особа - 1») виходячи з наступного: 23.02.2007 р. між позивачкою-1 та третьою особою - 1 був зареєстрований шлюб, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію шлюбу [NUMBER] від 23.02.2007 р. Шлюб є дійсним на дату подачі позову і не розривався. В подальшому перебуваючи у шлюбі позивач-1 придбала предмети іпотеки (будинок, земельну ділянку) за договором купівлі-продажу від 23.04.2008 р. Предмети іпотеки - будинок та земельна ділянка є спільною сумісною власністю подружжя позивача -1 та третьої особи-1, оскільки були придбані під час перебування в зареєстрованому шлюбі. Договір іпотеки не містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, при цьому, під час укладення договору іпотеки третя особа-1 (як співвласник предмета іпотеки) не надавав своєї письмової нотаріально засвідченої згоди в порядку ч. 3 ст. 65 СК України та ч. 2 ст. 369 ЦК України на реалізацію предметів іпотеки (як їх співвласник). Таким чином, договори купівлі-продажу будинку та земельної ділянки були укладені відповідачем -1 без згоди співвласника предметів іпотеки - третьої особи - 1, чим було порушено право власності третьої особи - 1, яке згідно ч. 2 ст. 41 Конституції України є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Договори купівлі-продажу будинку та земельної ділянки є недійсними, оскільки відповідач-1 не мав повноважень на їх укладення, без нотаріально засвідченої згоди співвласника будинку і земельної ділянки - третьої особи-1. Отже, зазначені договори купівлі-продажу є недійсними, оскільки вчинені всупереч положенням ч. 1, 2 ст. 203 ЦК України, ч. 2 ст. 41 Конституції України, ст. 319, 321, ч.2 ст. 369 ЦК України та ч. 3 ст. 65 СК України. Недійсність договорів купівлі-продажу, які були вчинені в результаті звернення стягнення на предмет іпотеки, після спливу строків давності всупереч положенням ч. 1 ст. 203 ЦК України та п.7 ч. 11 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» щодо заборони кредитору вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. Відповідно до п. 1.1. Кредитного договору Банк надав позичальнику споживчий кредит строком з 23.04.2008 р. до 22.04.2009 р. зі сплатою 19 % процентів річних на придбання нерухомого майна - житлового будинку та споживчі цілі. Вимога відповідача - 1 до позивача - 1, викладена у вимозі від 04.09.2013 р. щодо повернення споживчого кредиту, кінцевий строк повернення якого настав 22.04.2009 р., є такою, що заявлена після спливу позовної давності (3 роки). Даний строк позовної давності (3 роки) розпочався з 23.04.2009 р. (наступний день після кінцевої дати погашення заборгованості за Кредитним договором) і закінчився 23.04.2012 р., при цьому, вимоги відповідача-1 заявлені у вересні 2013 р., тобто після спливу 4,5 років з моменту виникнення права вимоги за Кредитним договором. Згідно п. 1.1. Кредитного договору грошові кошти були надані позивачу - 1 як споживчий кредит на придбання нерухомого майна - житлового будинку та споживчі цілі. Отже, в даних правовідносинах позивач-1 виступає як споживач банківських послуг, а саме кредитних послуг, зважаючи на це на дані правовідносини розповсюджується дія положень ЗУ «Про захист прав споживачів». Відповідно до ч. 5 ст. 3 ЗУ «Про іпотеку»: «Іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору». В даній ситуації всупереч положенням п. 7 ч. 11 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» відповідач - 1 в позасудовому порядку (шляхом продажу від власного імені предмету іпотеки) після спливу строків давності за рахунок реалізації предмета іпотеки повернув собі кошти за Кредитним договором. Зважаючи на це, Договори купівлі-продажу будинку та землі були вчинені всупереч положенням п. 7 ч. 11 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», а отже підлягають визнанню недійсними в судовому порядку. Отже, звернення стягнення на предмет іпотеки, вчинене відповідачем 1, шляхом продажу предмету іпотеки іпотекодержателем відповідачу-2, є таким, що вчинено з пропуском строків давності, чим було порушено положення п. 7 частини 11 статті 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», відповідно до змісту якого кредитодавцю забороняється: вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), положення пункту 7 частини одинадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» застосовуються й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи). Таким чином, однією з підстав для визнання договорів купівлі-продажу будинку та землі недійсними є ч.1 ст. 203 ЦК України, зокрема, те, що оспорювані Договори були вчинені всупереч п. 7 ч. 11 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», а саме після спливу строків давності. Позивач - 1 при подачі даного позову виступає як самостійний позивач та як законний представник, в порядку ст. 39 ЦПК України, своїх малолітніх дітей [PERSON] (син позивача [INFO]) та [PERSON] (донька позивача [INFO]), в інтересах яких, в тому числі, поданий даний позов. Позивачами була заявлена вимога про визнання недійсними договорів купівлі-продажу. Зважаючи на те, що на підставі оскаржуваних договорів купівлі-продажу будинку та земельної ділянки, третьою особою була здійснена державна реєстрація права власності на будинок та земельну ділянку за відповідачем-2 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, для повного відновлення прав позивачів як осіб, права яких є порушеними договорами купівлі-продажу постає необхідність у заявленні позовної вимоги про скасування рішень нотаріуса як державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на будинок та земельну ділянку за відповідачем-2 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Позивачі просять суд визнати недійсними договори купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Позивачка [PERSON], яка діє в своїх інтересах та в інтересах своїх малолітніх дітей, до судового засідання не з'явилась, свої інтереси уповноважила представляти [PERSON] Представник позивачки в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити. Відповідач - [PERSON] до судового засідання не з'явилась, про день та час розгляду справи повідомлялась належним часом шляхом надіслання за місцем її реєстрації рекомендованого листа з судовою повісткою та оголошення у газеті «Урядовий кур'єр». Причини неявки до суду не повідомила, заперечень проти позовних вимог не висунула. Представник відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю «Українська боргова компанія» до судового засідання не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлялись належним часом шляхом надіслання за місцем знаходження рекомендованого листа з судовою повісткою та оголошення у газеті «Урядовий кур'єр». Причини неявки до суду не повідомили, заперечень проти позовних вимог не висунули. Третя особа [PERSON] до судового засідання не з'явився, надіслав заяву про розгляд справи без його участі. Позовні вимоги підтримує та просить задовольнити (а.с.134-135). Третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Вахрушева О.О. просила розглядати справи у її відсутність (а.с.160). Частина 1 статті 224 ЦПК України передбачає, що у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З огляду на це, зі згоди представника позивача, суд вважає за можливе здійснювати заочний розгляд цивільної справи за правилами глави 8 розділу ІІІ ЦПК України. Суд, вислухавши представника позивача, дослідивши матеріали цивільної справи, з'ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши фактичні дані та відповідні їм правовідносини, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Частиною 1 ст. 114 ЦПК України встановлено виключну підсудність щодо позовів. що виникають з приводу нерухомого майна, які пред'являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Предметом спору виступає нерухоме майно, а саме: житловий будинок та земельна ділянка, що розташовані за адресою: [ADDRESS], що територіально належить до Кіровського району м. Донецька, тому дана справа відповідно до ч. 1 ст. 114 ЦПК України підсудна Кіровському районному суду м. Донецька. Розпорядженням голови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02.09.2014 р. № 2710/38-14 «Про визначення територіальної підсудності справ» встановлено, що справи підсудні Кіровському районному суду м. Донецька підлягають розгляду Красноармійським міськрайонним судом Донецької області. [PERSON], [INFO], відповідно до паспорту громадянина України зареєстрована за адресою: [ADDRESS], з 28 грудня 2010 року (а.с.17 т.1). [PERSON] народився [INFO] у місті Донецьк, у свідоцтві про народження батьками зазначені: мати - [PERSON], батько - [PERSON] (а.с.18 т.1). [PERSON] народилась [INFO] у місті Донецьк, у свідоцтві про народження батьками зазначені: мати - [PERSON], батько - [PERSON] (а.с.19 т.1). Позивач [PERSON] при зверненні до суду є самостійнім позивачем та діє як законний представник в порядку ст. 39 ЦПК України своїх малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON]. Частиною 1 ст. 39 ЦПК України передбачено, що права, свободи та інтереси малолітніх осіб віком до чотирнадцяти років, а також недієздатних фізичних осіб захищають у суді відповідно їхні батьки, усиновлювачі, опікуни чи інші особи, визначені законом. [PERSON] зареєстрував шлюб з [PERSON] 23.02.2007 року, прізвище дружини після реєстрації шлюбу - [PERSON] (а.с.20 т.1). Згідно відміткам у домовій книзі за адресою: [ADDRESS], зареєстровані [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с.21-22 т.1). Згідно договору про надання споживчого кредиту від 23.04.2008 року, укладеного між ТОВ КБ «АРМА» та [PERSON], остання отримала кредит у сумі 75000,00 доларів США строком з 23 квітня 2008 року до 22 квітня 2009 року зі сплатою 19% процентів річних на придбання нерухомого майна - житлового будинку та споживчі цілі (а.с.24-28 т.1). 03 квітня 2008 року між ТОВ КБ «АРМА» та [PERSON] укладено договір іпотеки. За цим договором іпотекодавець-Чернишова Н.О. передає в іпотеку іпотекодержателю у якості забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором від 23.04.2008 року, за яким іпотекодержатель надав іпотекодацю грошові кошти в сумі 75000 доларів США, зі сплатою 19% процентів річних з кінцевим терміном повернення до 22.04.2009 року - нерухоме майно, а саме: житловий будинок з житловою прибудовою та з надвірними побудовами, розташований за адресою: [ADDRESS]; земельну ділянку (право власності на яку виникне в майбутньому) площею 0,0450 га (а.с.33-37 т.1). За договором купівлі-продажу від 23.04.2008 року [PERSON] придбала у власність житловий будинок та земельну ділянку, які розташовані за адресою: [ADDRESS] (а.с.38-39 т.1). Між ТОВ КБ «АРМА» та ТОВ «Українська боргова компанія» 06.09.2013 року укладено договір про відступлення права за Іпотечним договором. Первісний іпотекодержатель - ТОВ КБ «АРМА» відступив новому іпотекодержателю - ТОВ «Українська боргова компанія» всі права вимоги за договором іпотеки від 23.04.2007 року. За умовами договору новий іпотекодержатель - ТОВ «Українська боргова компанія» одержав право замість первісного в разі невиконання або неналежного виконання боржником зобов'язань перед новим іпотекодержателем в сумі, яка визначена в п. 1.3 цього договору, одержати задоволення своїх вимог за рахунок майна, зазначеного в п. 1.4 цього договору переважно перед іншими кредиторами іпотекодавця у порядку, визначеному Договором іпотеки та Законом України «про іпотеку» (а.с.56-59 т.1). Вимога про погашення кредитної заборгованості від ТОВ «Українська боргова компанія» надіслана [PERSON] за адресою: [ADDRESS], 4 вересня 2013 року (а.с.78 т.1). Кредитор попереджав боржника, що у нього виникла заборгованість у сумі 1054767,07 гривень, яку пропонував сплатити до 6 жовтня 2013 року. А також про те, що у разі несплати кредитної заборгованості кредитор буде змушений звернутися до Державних органів для захисту своїх прав, як кредитора. Дана вимога надіслана не за місцем реєстрації [PERSON], де вона була зареєстрована на той час, а за колишнім місцем реєстрації. Договір купівлі-продажу житлового будинку від 8 травня 2014 року, укладено між ТОВ «Українська боргова компанія», в особі [PERSON] - представник продавця, та [PERSON] Володимирівною-покупець. За цим договором представник продавця передає житловий будинок з житловою прибудовою та з надвірним побудовами у власність покупцю, а покупець приймає у власність житловий будинок з житловою прибудовою та з надвірним побудовами і зобов'язується сплатити за нього обговорену грошову суму. Договір посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Вахрушевою О. О. (а.с.4-5 т.2 ). Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу [PERSON], на підставі статті 84 Закону України «Про нотаріат» посвідчив, що ним 25 жовтня 2013 року заяву ТОВ «Українська боргова компанія» передано [PERSON], яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с.16 т.2). Але, як встановлено судом [PERSON], відповідно до паспорту громадянина України зареєстрована за адресою: [ADDRESS], з 28 грудня 2010 року. Заяву передано поштовою пересилкою рекомендованим листом з повідомленням про вручення та отримана 02.11.2013 року особисто. При цьому, [PERSON] не відмовилась від своїх зобов'язань, не залишила заяву без відповіді, а просила надати докази переходу права вимоги до нового кредитору. Як вбачається зі свідоцтва, виданого нотаріусом, вимога [PERSON] залишилась без уваги. Договір купівлі-продажу земельної ділянки від 8 травня 2014 року, укладено між ТОВ «Українська боргова компанія», в особі [PERSON] - представник продавця, та [PERSON] Володимирівною-покупець. За цим договором представник продавця передає у власність, а покупець приймає земельну ділянку та оплачує її вартість. Договір посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Вахрушевою О. О. (а.с. 67-69 т.2). Частиною 2 ст. 176 Сімейного кодексу України встановлено, що права батьків та дітей на користування житлом, яке є власністю когось із них, встановлюються законом. Даним законодавчим актом є Житловий кодекс УРСР (надалі - «ЖК»). Частинами 1, 2 ст. 64 ЖК УРСР встановлено, що члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Так, з матеріалів справи вбачається, що сім'я [PERSON] складається з чоловіка - [PERSON], сина - [PERSON], [INFO], доньки - [PERSON], 21.05.2010 року. Малолітні зареєстровані у будинку разом з матір'ю з 28.10.2010 року. Частиною 4 ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» встановлено, що для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав та інтересів дітей при наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, яке належить дітям. Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Позивачі не є сторонами договору купівлі-продажу будинку, при цьому, частиною 3 ст. 215 ЦК України закріплено: якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). У пункті 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Договір купівлі-продажу будинку в силу положень ч. 1 ст. 203 ЦК України є недійсним, оскільки був укладений з порушенням ч. 4 ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», - без отримання дозволу опіки та піклування на відчуження будинку та без отримання довідки форми 3 про осіб місце проживання яких зареєстровано за даною адресою, а відповідно з порушенням законних прав та інтересів малолітніх [PERSON] та [PERSON], які разом із матір'ю на момент укладення договору були зареєстровані та постійно проживали у спірному будинку. Права малолітніх дітей порушені. Верховний Суд України висловив правову позицію, що викладена в постанові від 01.07.2015 р. у цивільній справі № 6-396цс15, прийнятої за результатами розгляду заяви про перегляд рішення суду касаційної інстанції з підстав неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме ст. 12 ЗУ «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» . Згідно ч. 1 ст. 3607 ЦПК України: висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. ВСУ дійшов висновку, що відповідно до частини четвертої статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтерес дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Отже, відсутність попередньої згоди органу опіки та піклування на здійснення будь-якого правочину стосовно нерухомого майна, право власності або користування яким мають діти, є підставою для визнання такого правочину недійсним. Відсутність реєстрації дитини не є підставою для відмови в позові. Відповідно до пунктів 1.8, 1.9 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України з метою перевірки відсутності прав малолітніх та неповнолітніх дітей, недієздатних чи обмежено дієздатних осіб на користування відчужуваними житловим будинком, квартирою, кімнатою або їх частиною нотаріус вимагає подачі йому довідки про склад сім'ї житлово-експлуатаційної організації, квартального комітету або іншого уповноваженого органу з питань реєстрації місця проживання. У разі виявлення з поданих відчужувачем документів, що право власності або право користування відчужуваним житловим будинком, квартирою, кімнатою або їх частиною мають малолітні або неповнолітні діти або недієздатні чи обмежено дієздатні особи, нотаріус повинен витребувати у відчужувача дозвіл органу опіки та піклування на вчинення такого правочину у формі витягу з рішення відповідної районної, районної у містах Києві та Севастополі державної адміністрації, відповідного виконавчого органу міських, районних у містах, сільських, селищних рад. Як вбачається з матеріалів справи, нотаріус при посвідченні договору купівлі-продажу будинку не перевірив інформацію про зареєстрованих осіб у цьому будинку. Таким чином, Договір купівлі-продажу будинку підлягає визнанню недійсним на підставі ч. 4 ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» та ч. 1 ст. 203 ЦК України, оскільки даний договір порушує права малолітніх дітей [PERSON] на житло, гарантоване ч. 3 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 р. (ратифікована Україною 27.02.1991 р., яка набрала чинності для України 27.09.1991 р.) та ч. 2 ст. 18 ЗУ «Про охорону дитинства», а саме права дитини на проживання в житлових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Право дитини на житло є одним з основних прав, адже без мінімальної забезпеченості житлом і майном нормальне існування дитини просто неможливе. Відповідно до п. 2.4.3. Договору іпотеки Іпотекодержатель має право: «звернути стягнення на Предмет іпотеки відповідно до чинного законодавства у разі, коли в момент настання терміну виконання Іпотекодавцем зобов?язань, забезпечених іпотекою за цим договором, вони не будуть виконані». Відповідно до п. 2.4.6. Договору іпотеки Іпотекодержатель має право «реалізувати його відповідно до приписів чинного законодавства України у разі виникнення права звернення стягнення на Предмет іпотеки, при цьому Іпотекодержатель самостійно визначає спосіб реалізації Предмета іпотеки». Відповідно пункту 4.1. Договору іпотеки: «право звернення стягнення на Предмет іпотеки для задоволення своїх вимог, відповідно до Договору кредиту, виникає у Іпотекодержателя у випадках, обумовлених положеннями Договору кредиту, цього Договору та приписів чинного законодавства України». Згідно пункту 4.2. Договору іпотеки: «звернення стягнення на Предмет іпотеки здійснюється відповідно до приписів чинного законодавства України та умов цього Договору». Згідно пункту 4.3. Договору іпотеки: «звернення стягнення здійснюється на підставі: рішення суду, виконавчого напису нотаріуса, застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя». Згідно ч. 3 ст. 33 Закону України "Про іпотеку" звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Статтею 36 ЗУ «Про іпотеку» встановлено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: ●передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; ●право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону». Частиною 1 ст. 38 Закону України "Про іпотеку" встановлено: якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов'язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків. Частиною 5 ст. 38 Закону України "Про іпотеку" встановлено: дії щодо продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені, на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця. Таким чином, статтями 36, 38 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що Іпотекодержатель може мати право в порядку позасудового врегулювання звернути стягнення на предмет іпотеки, лише в разі, якщо в іпотечному договорі, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, передбачено право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки. Також іпотекодержатель повинен був повідомити іпотекодавця-Чернишову Н.О. за 30 днів до укладання договорів купівлі-продажу по свій намір укласти ці договори. Як вбачається з матеріалів справи цього зроблено не було та нотаріус, при посвідченні договорів купівлі-продажу не звернув на цю вимогу закону уваги. Договір іпотеки не містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, оскільки п. 4.1.-4.3. Договору іпотеки за своїм змістом не є застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя відповідно до положень статтей 36, 38 Закону України «Про іпотеку». Договір іпотеки не містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя яке б передбачало, право продажу іпотекодержателем від свого імені предмету іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу, зважаючи на це відповідач-1 не мав права відчужувати предмет іпотеки відповідачу-2. Відповідно п. 1.2. глави 2 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, право власності на житловий будинок, квартиру, дачу, садовий будинок, гараж, інші будівлі і споруди, що відчужуються, може бути підтверджено, зокрема, одним з таких документів або їх дублікатів: іпотечним договором, договором про задоволення вимог іпотекодержателя, якщо умовами таких договорів передбачено передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки. Пунктом 2.7. глави 2 розділу ІІ Порядку передбачено: якщо рішенням суду або договором про задоволення вимог іпотекодержателя передбачено право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, посвідчення таких договорів здійснюється за загальними правилами посвідчення договорів відчуження. Наведені положення пунктів 1.2., 2.7. глави 2 розділу ІІ Порядку передбачають можливість нотаріального посвідчення договору щодо відчуження предмета іпотеки, лише в разі якщо договором іпотеки передбачено право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві. Як було зазначено вище шляхом цитування пунктів Договору іпотеки, відповідні положення у Договорі іпотеки відсутні, що унеможливлює нотаріальне посвідчення оскаржуваних Договорів купівлі-продажу будинку та земельної ділянки. Як суд зазначав, відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України : зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України: підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Таким чином, у зв?язку з відсутністю в договорі іпотеки застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, а також у зв?язку з відсутністю будь-яких договорів між позивачем-1 та відповідачем-1, які б надавали право відповідачу-1 продавати предмет іпотеки, відповідач-1 не мав права здійснювати продаж предметів іпотеки відповідачу-2. Отже, Договори купівлі-продажу будинку та земельної ділянки підлягають визнанню недійсними в судовому порядку на підставі ч. 1 ст. 203 ЦК України, через те, що вони суперечать положенням статтям 36, 38 Закону України «Про іпотеку», пунктів 1.2., 2.7. глави 2 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. Крім того, як вбачається з матеріалів справи позивачка перебувала і перебуває у зареєстрованому шлюбі як на день укладання кредитного договору і договору іпотеки та і день їх відчудження відповідачем-1 відповідачу-2. Відповідно ч. 1 ст. 60 СК України: «майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу)». Таким чином, Предмети іпотеки - Будинок та Земельна ділянка є спільною сумісною власністю подружжя Позивача -1 та Третьої особи-1, оскільки були придбані під час перебування в зареєстрованому шлюбі. Відповідно до ч. 3 ст. 65 СК України: «для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена». Верховнийй Суд України в листі від 01.02.2015 р. «Аналіз судової практики застосування судами законодавства, яке регулює іпотеку як заставу нерухомого майна» зазначив наступне: «згідно із ч. 1 ст. 36 Закону № 898-ІV (ЗУ «Про іпотеку») сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Зважаючи на те, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя є окремим від іпотечного договору договором, який потребує нотаріального посвідчення, на його укладення повинна бути також надана нотаріально засвідчена згода другого з подружжя, якщо предметом цих договорів є спільне майно. Прирівнювання до договору про задоволення вимог іпотекодавця також відповідного застереження про це в іпотечному договорі (ч. 2 ст. 36 Закону № 898-ІV) потребує під час укладення іпотечного договору щодо спільного майна отримання окремої згоди другого з подружжя на включення до цього договору іпотеки відповідного застереження. Відсутність такої згоди дає можливість визнати договір про задоволення вимог іпотекодавця і відповідного застереження недійсним, а у разі здійснення звернення стягнення на їх підставі - оскаржити таке стягнення в суді». Оскільки, договір іпотеки не містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, при цьому, під час укладення договору іпотеки третя особа-1 (як співвласник предмета іпотеки) не надавав своєї письмової нотаріально засвідченої згоди в порядку ч. 3 ст. 65 СК України та ч. 2 ст. 369 ЦК України на реалізацію предметів іпотеки (як їх співвласник). Таким чином, договори купівлі-продажу будинку та земельної ділянки були укладені відповідачем -1 без згоди співвласника предметів іпотеки - третьої особи - 1, чим було порушено право власності третьої особи - 1, яке згідно ч. 2 ст. 41 Конституції України є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Вимога відповідача - 1 до позивача - 1, викладена у вимозі від 04.09.2013 р. щодо повернення споживчого кредиту, кінцевий строк повернення якого настав 22.04.2009 р., є такою, що заявлена після спливу позовної давності (3 роки). Даний строк позовної давності (3 роки) розпочався з 23.04.2009 р. (наступний день після кінцевої дати погашення заборгованості за Кредитним договором) і закінчився 23.04.2012 р., при цьому, вимоги відповідача-1 заявлені у вересні 2013 р., тобто після спливу 4,5 років з моменту виникнення права вимоги за Кредитним договором. В позові позивачка зазначає, що звернення стягнення на предмет іпотеки, вчинене відповідачем 1, шляхом продажу предмету іпотеки іпотекодержателем відповідачу-2, є таким, що вчинено з пропуском строків давності, чим було порушено положення п. 7 частини 11 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до змісту якого кредитодавцю забороняється: вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), положення пункту 7 частини одинадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» застосовуються й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи). Також позивачка стверджує, що однією з підстав для визнання Договорів купівлі-продажу будинку та землі недійсними є ч.1 ст. 203 ЦК України, зокрема, те, що оспорювані Договори були вчинені всупереч п. 7 ч. 11 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме після спливу строків давності. З приводу застосування строків позовної давності суд зазначає, що відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Частина 3 та 4 статті 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Не входить до компетенції нотаріуса застосування строків позовної давності, оскільки це компетенція суду. При обранні відповідачем-1 способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом звернення до суду з відповідною позвною заявою, такий строк міг би застосований судом за заявою позивачки. Позивачами заявлена вимога про визнання недійсними договорів купівлі-продажу. На підставі оскаржуваних договорів купівлі-продажу будинку та земельної ділянки, третьою особою була здійснена державна реєстрації права власності на будинок та земельну ділянку за відповідачем-2 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, для повного відновлення прав позивачів як осіб, права яких є порушеними договорами купівлі-продажу є необхідність у скасуванні рішень нотаріуса як державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на будинок та земельну ділянку за відповідачем-2 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Відповідно до п. 2.6. Порядку прийняття і розгляду заяв про внесення змін до записів, внесення записів про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та скасування записів Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України № 3502/5 від 12.12.2011 р. і зареєстрованого Міністерством юстиції України за № 1429/20167 від 12.12.2011 р.: «Для внесення записів про скасування державної реєстрації прав, скасування записів Державного реєстру прав заявник подає рішення суду про скасування рішення державного реєстратора, що набрало законної сили, та копії документів, визначених у пункті 2.3 цього розділу». У листі Верховного Суду України від 01.04.2014 р. «Аналіз практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України», зазначено, що відновлення становища, яке існувало до порушення, як спосіб захисту цивільного права та інтересу, застосовується у тому разі, якщо покладення обов'язку на особу, яка його порушила, припинити дії не відновлює повністю суб'єктивне право, а цього можна досягти вчиненням інших, передбачених законом, заходів. Якщо запис у Державному реєстрі здійснено внаслідок укладення договору, дійсність якого оспорюється, спосіб захисту прав осіб встановлено п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК за позовом про визнання договору недійсним і скасування запису в Державному реєстрі, внесеного за заявою набувача (ч.2 ст. 26 Закону України від 1 липня 2004 року N 1952-IV "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону України від 1 липня 2004 року N 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»: у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Враховуючи вищевикладене, те, що договори купвлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки були вчинені та посвідчені з багато чисельними порушення чинного законодавства, позовні вимоги про визнання недісним цих договорів та скасуння їх державної реєстрації законні, обґрунтовані та підлягають задоволенню. З відповідачів на користь позивач-1 підлягає стягненню сплачений нею судовий збір при зверенні до суду, в рівних частинах з кожного.

Outcome: approved