Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-13 00:00:00

23 лютого 2017 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у місті Костянтинівці Донецької області про стягнення заборгованості за спеціальний медичний догляд, додаткове харчування, відшкодування вартості проїзду та лікарських засобів, зобов'язання вчинити певні дії. Зазначала, що вона є інвалідом І «Б» групи у зв'язку з трудовим каліцтвом та перебуває на обліку у відповідача, як внутрішньо переміщена особа. 23.02.1988 року з нею стався нещасний випадок, внаслідок якого рішенням МСЕК від 23.06.1988 року вона була визнана інвалідом 2 групи довічно та їй були рекомендовані медична та соціальна допомога, зокрема, спеціальний медичний догляд, супровід за путівками на санаторно-курортне лікування, додаткове харчування, лікувальний масаж та лабораторні обстеження. 20.11.2015 року в результаті повторного огляду Обласною МСЕК № 1 м. Краматорська їй була видана довідка про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у наданні медичної та соціальної допомоги серія АБ № 0040222, в якій була зазначена 1 група Б інвалідності та згідно якої їй не був рекомендований спеціальний медичний догляд, супровід за путівками на санаторно-курортне лікування, додаткове харчування, у зв'язку з чим відповідач припинив їй з 20.11.2015 року оплату витрат на ці види медичних та соціальних послуг. Не погоджуючи з рішенням МСЕК щодо скасування їй певних видів медичної та соціальної допомоги, вона звернулася до Центральної МСЕК МОЗ України, за дорученням якої Обласною профпатологічною МСЕК м. Краматорська 05.09.2016 року був проведений її повторний огляд та їй з 20.11.2015 року були повернуті спеціальний медичний догляд, супровід за путівками на санаторно-курортне лікування, додаткове харчування. Посилаючись на те, що з 20.11.2015 року їй повернуті спеціальний медичний догляд, супровід за путівками на санаторно-курортне лікування, додаткове харчування та їй встановлено інший, вищий ступінь втрати стійкої професійної працездатності, просила стягнути з відповідача на її користь: - одноразову грошову допомогу відповідно до частини 2 ст. 42 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування», виходячи з розрахунку 17 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що складає 27 200 грн.; - заборгованість за спеціальний медичний догляд відповідно до ст. 42 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» за період з 20.11.2015 року по 04.09.2016 року у розмірі мінімальної заробітної плати за кожний місяць, що складає 13 388,59 грн.; - заборгованість за додаткове харчування за період з 12.05.2015 року по 04.09.2016 року, виходячи з розрахунку виплати за додаткове харчування за квітень 2015 року у розмірі 577,84 грн., що складає 9 117,44 грн. Посилаючись на те, що 06.03.2014 року Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Єнакієве Донецької області забезпечило її, як інваліда з трудового каліцтва, автомобілем ЗАЗ ТФ 698К, 2013 року випуску, та їй була призначена грошова компенсація на бензин, ремонт і технічне обслуговування автомобіля, яку вона отримувала двічі на рік, що 08.09.2014 року у зв'язку із бойовими діями на території м. Вуглегірськ Донецької області вона перемістилася у м. Костянтинівку Донецької області та відповідачем їй була проведена компенсація витрат на бензин 23.03.2015 року - за 2 півріччя 2014 року та 1 півріччя 2015 року, 13.11.2015 року - за 2 півріччя 2015 року, що з 01.01.2016 року відповідач призупинив виплату компенсації на бензин з посиланням на те, що питання щодо виплати компенсації на бензин, ремонт і технічне обслуговування автомобілів буде розглядатися після завершення антитерористичної операції на території Донецької області, що вона вважає незаконним, також просила зобов'язати відповідача відновити їй з 01.01.2016 року виплати грошової компенсації на бензин, ремонт і технічне обслуговування автомобіля марки ЗАЗ моделі ТФ 698К, 2013 року випуску (а.с. 1-3 т. 1). 06.04.2017 року позивач подала заяву про доповнення позовних вимог, в якій додатково просила стягнути з відповідача на її користь: - витрати на проїзд до м. Слов'янськ у сумі 100 грн. 23.02.2017 року для замовлення ортопедичного взуття; - витрати на придбання ліків у зв'язку із її стаціонарним лікуванням з 18.03.2017 року по 27.03.2017 року у сумі 1 062,33 грн. та зобов'язати відповідача налагодити процес надання допомоги хворим, якщо її надання припадає на вихідні та святкові дні (а.с. 123 - 125 т. 1). 03.05.2017 року позивач подала ще одну заяву про доповнення позовних вимог, в якій додатково просила зобов'язати відповідача забезпечити її в 2017 році путівкою на санаторно-курортне лікування на липень 2017 року, а в разі придбання нею путівки самостійно - відшкодувати її вартість (а.с. 26 - 27 т. 2). Ухвалою Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 23.06.2017 року провадження у справі в частині позовних вимог про стягнення одноразової грошової допомоги закрито (а.с. 117 - 118 т. 2). Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 23 червня 2017 року позовні вимоги [PERSON] задоволено частково. Стягнуто з Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у місті Костянтинівці Донецької області на користь [PERSON] заборгованість за період з 20.11.2015 року по 04.09.2016 року за спеціальний медичний догляд у розмірі 13 388,60 грн. та за додаткове харчування у розмірі 5 292,50 грн., всього 18 681,10 грн. В решті вимог відмовлено (а.с. 122-129 т. 2). В апеляційній скарзі позивач посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить змінити рішення суду та задовольнити її позовні вимоги в частині про стягнення заборгованості за додаткове харчування за період з 12.05.2015 року по 04.09.2016 року в розмірі 9 117,44 грн., про відновлення з 01.01.2016 року виплат на бензин, ремонт і технічне обслуговування автомобіля марки ЗАЗ моделі ТФ 698К, 2013 року випуску; зобов'язати відповідача компенсувати вартість путівки на санаторно-курортне лікування в разі її придбання самостійно (а.с. 148 - 149 т. 2). Відповідач - Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у місті Костянтинівці Донецької області в апеляційній скарзі посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду в частині задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості за період з 20.11.2015 року по 04.09.2016 року за спеціальний медичний догляд у розмірі 13 388,60 грн. та за додаткове харчування у розмірі 5 292,50 грн., ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог (а.с. 135 - 142 т. 2). Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 05.09.2017 року у зв'язку із припиненням Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у місті Костянтинівці Донецької областідо участі у справі залучено його правонаступника - Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області (а.с. 9 - 12 т. 3). В судовому засіданні апеляційного суду позивач [PERSON] доводи своєї апеляційної скарги підтримала, просила її задовольнити, апеляційну скаргу відповідача - відхилити. Представник відповідача - Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області [PERSON], який діє на підставі довіреності цієї юридичної особи від 18.08.2017 року № 01 - 05/28 (а.с. 257 т. 2), доводи апеляційної скарги відповідача підтримав, просив її задовольнити, апеляційну скаргу позивача - відхилити. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга відповідача задоволенню не підлягає, апеляційна скарга позивача - підлягає задоволенню частково. До такого висновку апеляційний суд дійшов, виходячи з наступного: Відповідно до частини 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд першої інстанції правильно встановив, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються Законом України від 23.09.1999 року № 1105-XIV "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування" (в редакції Закону України від 28 грудня 2014 року № 77-VIII). Відповідно до абзацу першого частини 3 ст. 42 зазначеного Закону Фонд фінансує витрати на медичну та соціальну допомогу, у тому числі на додаткове харчування, придбання ліків, спеціальний медичний, постійний сторонній догляд, побутове обслуговування, протезування, медичну реабілітацію, санаторно-курортне лікування, придбання спеціальних засобів пересування тощо, якщо потребу в них визначено висновками МСЕК та індивідуальною програмою реабілітації інваліда (у разі її складення). Фонд організовує цілеспрямоване та ефективне лікування потерпілого у власних спеціалізованих лікувально-профілактичних закладах або на договірній основі в інших лікувально-профілактичних закладах з метою якнайшвидшого відновлення здоров'я застрахованого. Судом першої інстанції встановлено, що позивач [PERSON] є інвалідом І «Б» групи в зв'язку з трудовим каліцтвом та станом на час розгляду справи судом першої інстанції перебувала на обліку у Відділенні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у місті Костянтинівці Донецької області, як внутрішньо переміщена з міста Вуглегірськ Донецької області особа. 26 травня 2017 року Виконавчою дирекцією Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України видано наказ № 582 про припинення юридичної особи - Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у місті Костянтинівці Донецької області шляхом реорганізації - приєднання Відділення до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області (а.с. 207 т. 2). 19 серпня 2017 року до Єдиного державного реєстру юридичних осіб і фізичних осіб - підприємців, громадських формувань внесені відомості про реєстрацію припинення Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у місті Костянтинівці Донецької області, номер запису про державну реєстрацію припинення юридичної особи 12691120018004340 (а.с. 2 - 3 т. 3). На час розгляду справи апеляційним судом позивач перебуває на обліку у Костянтинівському відділенні Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області, яке згідно Положення про Костянтинівське відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області (затверджено наказом Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування № 35-ос від 19.06.2017 року) є відокремленим підрозділом Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області без статусу юридичної особи (а.с. 212 - 220 т. 2). Судом першої інстанції встановлено, що 23 лютого 1988 року з позивачем стався нещасний випадок на виробництві, що підтверджується актом № 1/1988 р. від 25 лютого 1988 року про нещасний випадок на виробництві за формою Н-1 (а.с. 9 - 10 т. 1). Внаслідок цього нещасного випадку позивачу 26 червня 1988 року МСЕК первинно було встановлено 90 % втрати працездатності та визнано інвалідом П групи, що підтверджується копією рішення Єнакієвського місцевого суду Донецької області від 04 квітня 2002 року (а.с. 111 - 112 т. 2). 20.11.2015 року [PERSON] була повторно оглянута Обласною медико-соціальною експертною комісією № 1 м. Краматорськ та їй було встановлено повторно 90% втрати професійної працездатності з 20.11.2015 року безстроково та І «Б» групу інвалідності, про що видано довідку серії АВ № 0596517 до акту огляду МСЕК, згідно якої [PERSON] не були рекомендовані спеціальний медичний догляд та додаткове харчування (а.с. 8 т. 1). Не погоджуючись із таким висновком МСЕК, [PERSON] оскаржила його до суду, що підтверджується матеріалами цивільної справи № 233/6784/15-ц, яка була досліджена у судовому засіданні та судом встановлено, що під час розгляду цієї справи Державним закладом «Центральна медико-соціальна експертна комісія Міністерства охорони здоров'я України» Обласній МСЕК № 1 м. Краматорська було надано доручення повернутися до розгляду порушеного [PERSON] питання, що підтверджується копією листа, долученого до матеріалів справи. 05.09.2016 року Обласною профпатологічною МСЕК м. Краматорськ проведено повторний огляд позивача та за його результатами видано довідку серії АБ № 0046039, в якій зазначені потреби позивача у медичній та соціальній допомозі, зокрема, спеціальний медичний догляд та додаткове харчування, а в п. 7 довідки зазначено ступінь втрати професійної працездатності у відсотках: повторно 90% з 20.11.2015 року безстроково за трудовим каліцтвом 25.02.1988 року. Ухвалою Костянтинівського мiськрайонного суду Донецької області від 11.10.2016 року у справі № 233/6784/15-ц позовну заяву [PERSON] до Обласної МСЕК № 1, Центральної медико-соціальної експертної комісії МОЗ України про скасування рішення Обласної МСЕК №1 м. Краматорська Донецької області, зобов'язання провести повторний огляд позивача за заявою [PERSON] залишено без розгляду. Суд першої інстанції також встановив, що з 20.11.2015 року відповідачем на підставі довідки серії АВ № 0596517 від 20.11.2015 року, виданої Обласною МСЕК № 1 м. Краматорськ, позивачу були припинені виплати за спеціальний медичний догляд та з 12.05.2015 року були припинені виплати на додаткове харчування. З 05.09.2016 року на підставі довідки МСЕК серії АБ № 0046039, де зазначені рекомендовані заходи щодо відновлення працездатності, в тому числі спеціальний медичний догляд та додаткове харчування, виплати були поновленні. Задовольняючи позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за спеціальний медичний догляд у сумі 13 388,60 грн. та заборгованості за додаткове харчування у сумі 5 292,50 грн., суд першої інстанції виходив з того, що позивач скористалася своїм правом на оскарження рішення МСЕК, в результаті чого їй згідно довідки серії АБ № 0046039 від 05.09.2016 року були рекомендовані спеціальний медичний догляд та додаткове харчування, а тому відповідач мав відновити їй виплати за спеціальний медичний догляд та додаткове харчування з 20.11.2015 року - часу повторного встановлення втрати працездатності та відповідних потреб у медичній та соціальній допомозі. З таким висновком суду першої інстанції повністю погодитися не можна. З матеріалів справи встановлено, що внаслідок нещасного випадку на виробництві позивач втратила професійну працездатність, стала інвалідом. Згідно довідки серії ДОН Сер. МСЕ № 118926 та довідки про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги, які видані Донецькою обласною МСЕК № 3 10.12.1998 року, позивач [PERSON] визнана інвалідом 2 групи за трудовим каліцтвом на строк до 01.01.2002 року, їй встановлена втрата професійної працездатності 90% з 10.12.1998 року по 10.12.2001 року та їй визначено потребу у спеціальному медичному догляді, звичайному та побутовому догляді, додатковому харчуванні, медичному лікуванні та санаторно-курортному лікуванні (а.с. 6 т. 1). Згідно Виписки з акту огляду у МСЕК № 078700 про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги до довідки сер. ДОН № 242715, яка видана Донецькою обласною МСЕК № 3 13.12.2001 року, позивачу [PERSON] встановлена втрата професійної працездатності 90% з 10.12.2001 року безстроково та їй визначено потребу у спеціальному медичному догляді, звичайному та побутовому догляді, додатковому харчуванні, медикаментозному лікуванні, щорічному санаторно - курортному лікуванні, автомобіль з ручним керуванням (а.с. 66 т. 1). Тобто, спірні види медичної та соціальної допомоги - спеціальний медичний догляд та додаткове харчування позивачу з 10 грудня 2001 року були встановлені безстроково. Відповідно до абзацу сьомого частини 3 ст. 42 Закону України від 23.09.1999 року № 1105-XIV "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування" (в редакції Закону України від 28 грудня 2014 року № 77-VIII, який діяв на час виникнення спірних правовідносин) сума витрат на необхідний догляд за потерпілим залежить від характеру цього догляду, встановленого МСЕК, і не може бути меншою (на місяць) за 1) розмір мінімальної заробітної плати, встановленої на день виплати, - на спеціальний медичний догляд (масаж, уколи тощо); 2) половину розміру мінімальної заробітної плати, встановленої на день виплати, - на постійний сторонній догляд; 3) чверть розміру мінімальної заробітної плати, встановленої на день виплати, - на побутове обслуговування (прибирання, прання білизни тощо). Витрати на догляд за потерпілим відшкодовуються Фондом незалежно від того, ким вони здійснюються. Потребу потерпілих у спеціальному медичному, постійному сторонньому догляді та побутовому обслуговуванні визначає МСЕК. Відповідно до абзацу 5 частини 3 ст. 42 Закону України від 23.09.1999 року № 1105-XIV "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування" (в редакції Закону України від 28 грудня 2014 року № 77-VIII) додаткове харчування призначається на конкретно визначений строк за раціоном, який складає дієтолог чи лікар, який лікує, та затверджує МСЕК. Неможливість забезпечення потерпілого додатковим харчуванням у лікувально-профілактичному або реабілітаційному закладі підтверджується довідкою за підписом головного лікаря (директора) цього закладу. У цьому разі компенсація витрат на додаткове харчування здійснюється Фондом на підставі інформації центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики, про середні ціни на продукти харчування у торговельній мережі того місяця, в якому їх придбали. Відповідно до п. 3.1 Положення про забезпечення додатковим харчуванням потерпілих внаслідок нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, яке затверджено постановою правління Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України № 42 від 03.11.2011 року, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 12 січня 2012 р. за № 31/20344, для взяття на облік потерпілий повинен подати до робочого органу виконавчої дирекції Фонду за місцезнаходженням справи про страхові виплати заяву про забезпечення додатковим харчуванням. До заяви додаються копії висновку МСЕК про потребу у забезпеченні додатковим харчуванням із вказаним строком, на який призначається додаткове харчування, та індивідуальної програми реабілітації (у разі відсутності зазначених документів у справі), завірені працівником робочого органу виконавчої дирекції Фонду на підставі пред'явлених потерпілим оригіналів цих документів. У разі призначення потерпілому МСЕК додаткового харчування робочий орган виконавчої дирекції Фонду не пізніше п'яти робочих днів звертається до МСЕК з метою затвердження раціону харчування, складеного лікуючим лікарем або дієтологом. З матеріалів справи встановлено, що висновком ЛКК КУ "ЦПМСД № 1 лікарська амбулаторія № 3" м. Єнакієве Донецька область від 12.05.2014 року № 49/206 [PERSON] було визначено раціон харчування на добу: молоко 500 мл, творог 100г, масло 25г, сметана 15г, фрукти 200г, яйце 1 шт., строком на 1 рік (а.с. 82 т. 1) та відповідач в період до 12.05.2015 року здійснював їй виплати на додаткове харчування за цим раціоном. Так згідно постанови від 22.04.2015 року позивачу виплачено 577,84 грн., за постановою від 03.09.2015 року - 451,50 грн., за постановою від 03.09.2015 року - 450,12 грн. (а.с. 70 - 72 т. 3). В зазначених постановах не зазначено за який період сплачено витрати на додаткове харчування, але за поясненнями представника відповідача у судовому засіданні апеляційного суду за цими постановами була сплачена заборгованість за додаткове харчування до 12.05.2015 року. Згідно постанови від 03.09.2015 року позивачу призначені витрати на додаткове харчування в розмірі 224,73 грн. (а.с. 73 т. 3). Згідно доданого до постанови розрахунку витрат на додаткове харчування встановлено, що розрахунок зроблено за 11 діб, на розрахунку є позначка «травень», розрахунок зроблено саме за раціоном, який визначений висновком ЛКК від 12.05.2014 року (молоко, творог, масло вершкове, сметана, яблука, яйця), вартість на добу складає 20,43 грн. (визначена як сума рядків 1-6 графи «вартість на добу» (а.с. 74 т. 3). Представник відповідача визнає, що це виплата на додаткове харчування за 11 днів травня 2015 року. Згідно висновку ЛКК КУ "Центральна районна лікарня" № 1799 від 30.09.2015 року [PERSON] направлена на МСЕК 1) для внесення змін до індивідуальної програми реабілітації інваліда; 2) для затвердження раціону додаткового харчування, який зазначений в цьому висновку (а.с. 155 т. 2). 22 жовтня 2015 року Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у місті Костянтинівці Донецької області видало позивачу направлення на МСЕК з метою встановлення додаткових видів допомоги, а саме, встановлення терміну застосування додаткового харчування (а.с. 69 т. 3). В апеляційній скарзі відповідач визнає, що 22.10.2015 року позивач звернулася до відділення Фонду з заявою на видачу їй направлення на МСЕК з метою поновлення індивідуальної програми реабілітації (а.с. 135 - 142 т. 2). Незважаючи на те, що і група інвалідності, і ступінь втрати професійної працездатності, і потреби у медичній та соціальній допомозі, зокрема, у спеціальному медичному догляді, позивачу рішенням Донецької обласної МСЕК № 3 13.12.2001 року були визначені безстроково, Обласна МСЕК № 1 м. Краматорськ на підставі направлення відділення Фонду від 22.10.2015 року (для встановлення терміну застосування додаткового харчування) 20.11.2015 року при огляді позивача визнала позивача інвалідом 1 Б групи з 20.11.2015 року за трудовим каліцтвом та надала висновок про рекомендовані заходи щодо відновлення працездатності, а саме: постійний сторонній догляд, побутовий догляд, санаторно-курортне лікування при відсутності протипоказань, «Д» нагляд та лікування у травматолога, хірурга, стаціонарне лікування, нагляд терапевта, окуліста, лора, що підтверджується довідкою до акту огляду МСЕК серія АВ №0596517, виданою Обласною МСЕК № 1 м. Краматорську 20.11.2015 року (а.с. 8 т. 1). Оскільки в довідці МСЕК від 20.11.2015 року були відсутні рекомендації щодо спеціального медичного догляду, Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у місті Костянтинівці Донецької області постановою від 21.11.2015 року, посилаючись на ст. 38 Закону України від 23.09.1999 року № 1105-XIV "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності", призупинив з 20.11.2015 року позивачу виплати на спеціальний медичний догляд (а.с. 88 т. 1). Постанова про припинення позивачу з 12.05.2015 року по закінченню річного строку, на який було затверджено раціон додаткового харчування, виплат на додаткове харчування або про припинення таких виплат з 20.11.2015 року в матеріалах особової справи відсутня, проте відсутні і постанови про призначення виплат на додаткове харчування в період після 03.09.2015 року до вересня 2016 року. Звертаючись до Донецького обласного центру медико-соціальної експертизи, Державний заклад "Центральна медико-соціальна експертна комісія Міністерства охорони здоров'я України" зазначив, що хвора [PERSON] наполягає на поновленні їй потреби в додатковому харчуванні, на яке вона мала безстрокове право за рішенням Донецької обласної МСЕК від 2001 року. Для внесення змін до ІПР інваліда [PERSON] надала висновок ЛКК від 30.09.2015 року № 1799 з переліком продуктів для додаткового харчування, але рішення МСЕК з цього питання прийнято не було (а.с. 84 т. 2). У зв'язку із оскарженням позивачем рішення МСЕК від 20.11.2015 року Обласною профпатологічною МСЕК м. Краматорська 05.09.2016 року позивач була оглянута повторно та їй повторно була встановлена ступінь втрати професійної працездатності 90% з 20.11.2015 року безстроково за трудовим каліцтвом 25.02.1988 року та визначена потреба у медичній та соціальній допомозі: медикаментозне та санаторно-курортне (із супроводом) лікування, постійний сторонній догляд, побутовий догляд, спеціальний медичний догляд, додаткове харчування, коляска кімнатна, прогулочна, трость, милиці, ходунки, поручні для ванної, сидіння для ванної, крісло-стул із сан. оснащенням, ортопедичне взуття (літне, зимове), що підтверджується Випискою з акту огляду МСЕК про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у наданні медичної та соціальної допомоги до довідки серії АБ № 0046039 (а.с. 87 т. 1). Тобто, було визначено потребу позивача в спеціальному медичному догляді та додатковому харчуванні, що є предметом позову по цій справі. Постановою від 30.09.2016 року відповідач призначив потерпілій [PERSON] з 05.09.2016 року безстроково виплати на спеціальний медичний догляд в розмірі 1 450,00 грн., тобто в розмірі мінімальної заробітної плати, яка діяла станом на вересень 2016 року (а.с. 86 т. 1). Відповідач визнає, що в період з 20.11.2015 року по 04.09.2016 року позивачу не здійснювалися виплати на спеціальний медичний догляд. Згідно висновку ЛКК КУ "Центральна районна лікарня" м. Костянтинівка № 203/1670 від 07.09.2016 року позивачу призначено додаткове харчування згідно з рекомендаціями МСЕК від 05.09.2016 року за раціоном № 2 з розрахунку на добу протягом одного року: молоко 2,5% або біокефір 2,5% 200,00г, сир 9% жиру 35,0г, смасло вершкове 5,0г; яловичина або м'ясо птаха чи риба 35,0г; яблука свіжі 100,00г; цитрусові (апельсини, мандарини, грейпфрути) 100,00г; соки, напої, пюре лікувально-профілактичні 200,00г; кабачки, гарбуз 100,00г; буряк 50,00г; морква 50,00г; крупа гречана або вівсяна геркулес 50,0г; цикорій розчинний або суха суміш для напою 15,0г; концентрати лецитину 10,0г; фітопрепарати (для відвара шипшини) 10,0г; полівітамінний препарат (Ундевіт) 1 драже (а.с. 84 т. 1). Зазначений продуктовий набір додаткового раціону харчування № 2 для потерпілої [PERSON] був затверджений головою Обласної профпатологічної МСЕК м. Краматорськ (а.с. 85 т. 1). Постановою від 17.11.2016 року відділенням Фонду позивачу призначені виплати на додаткове харчування за вересень 2016 року в розмірі 438,00 грн. (а.с. 78 т. 1). Згідно доданого до цієї постанови розрахунку витрат на додаткове харчування розрахунок здійснений за 24 доби вересня 2016 року, тобто з 07 по 30 вересня 2016 року, на підставі раціону, який затверджений 07.09.2016 року(молоко, сир 9% жиру, масло вершкове, птиця, яблука свіжі, апельсини, мандарини, сокі фруктово-ягідні, кабачки, гарбузи, буряк, морква, пластівці вівсяні), вартість на добу складає 18,25 грн. (визначена як сума рядків 1-11 графи «вартість на добу» (а.с. 79 т. 1). Представник відповідача визнає, що в період з 12.05.2015 року по 06.09.2016 року позивачу витрати на додаткове харчування не призначалися. Згідно постанови відповідача від 21.11.2015 року він зупинив виплату витрат на спеціальний медичний догляд на підставі ст. 38Закону України від 23.09.1999 року № 1105-XIV "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності". Проте зазначена норма права регулює питання та має назву «Визначення ступеня втрати працездатності потерпілим». Питання припинення страхових виплат і надання соціальних послуг регулюються ст. 46 зазначеного Закону. Відповідно до частини 1 ст. 46 Закону України від 23.09.1999 року № 1105-XIV "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування" (в редакції Закону України від 28 грудня 2014 року № 77-VIII, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин 20.11.2015 року) страхові виплати і надання соціальних послуг припиняються: 1) на весь час проживання потерпілого за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України; 2) на весь час, протягом якого потерпілий перебуває на державному утриманні, за умови, що частка виплати, яка перевищує вартість такого утримання, надається особам, які перебувають на утриманні потерпілого; 3) якщо з'ясувалося, що виплати призначено на підставі документів, які містять неправдиві відомості. Сума витрат на страхові виплати, отримані застрахованим, стягується в судовому порядку; 4) якщо страховий випадок настав внаслідок навмисного наміру заподіяння собі травми; 5) якщо потерпілий ухиляється від медичної чи професійної реабілітації або не виконує правил, пов'язаних з установленням чи переглядом обставин страхового випадку, або порушує правила поведінки та встановлений для нього режим, що перешкоджає одужанню; 6) в інших випадках, передбачених законодавством. Враховуючи зазначене, апеляційний суд вважає, оскільки потреба позивача в спеціальному медичному догляді та додатковому харчуванні була встановлена рішенням Донецької обласної МСЕК № 3 від 13.12.2001 рокубез визначення терміну переогляду (безстроково), позивач направлялася на МСЕК з метою внесення змін до індивідуальної програми реабілітації інваліда, затвердження раціону та встановлення строку додаткового харчування, у відділення Фонду були відсутні підстави, передбачені ст. 46 Закону України від 23.09.1999 року № 1105-XIV "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування" (в редакції Закону України від 28 грудня 2014 року № 77-VIII), для припинення з 20.11.2015 року позивачу виплат на спеціальний медичний догляд та з 12.05.2015 року на додаткове харчування у зв'язку із закінченням строку, на який був затверджений попередній раціон харчування, потребу в яких їй було визначено 13.12.2001 року безстроково. Такий висновок апеляційного суду узгоджується з роз'ясненнями Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань в Україні, які викладені в листах від 19.10.2016 року № 252-06-13 та від 05.12.2016 року № 278-06-13, згідно яких: Порядок призначення та виплати страхового відшкодування, включаючи витрати на медико-соціальні послуги, встановлено Законом України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування" (далі - Закон N 1105), актами Кабінету Міністрів України, в частині, що поширюються на діяльність Фонду, постановами правління Фонду, прийнятими у відповідності до Закону N 1105. Відповідно до частини третьої статті 42 Закону N 1105 Фонд фінансує витрати на медичну та соціальну допомогу, у тому числі на додаткове харчування, придбання ліків, спеціальний медичний, постійний сторонній догляд, побутове обслуговування, протезування, медичну реабілітацію, санаторно-курортне лікування, придбання спеціальних засобів пересування тощо, якщо потребу в них визначено висновками МСЕК та індивідуальною програмою реабілітації інваліда (у разі її складення) з метою якнайшвидшого відновлення здоров'я застрахованого. Відповідно до пункту 2.2 Положення про організацію, забезпечення та фінансування необхідних видів догляду за потерпілими внаслідок нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, затвердженого постановою правління Фонду від 03.11.2011 N 41, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 12.01.2012 за N 30/20343, потребу потерпілих у спеціальному медичному, постійному сторонньому догляді та побутовому обслуговуванні визначають медико-соціальні експертні комісії. Таким чином, у разі наявності у справі про страхові виплати потерпілого висновку МСЕК (у відповідності до форми первинної облікової документації N 158-1/о "Виписка з акта огляду медико-соціальною експертною комісією про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у наданні медичної та соціальної допомоги", затвердженої наказом Міністерства охорони здоров'я України від 30.07.2012 N 577, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.09.2012 за N 1504/21816, або у відповідності до форм первинної облікової документації, затверджених відповідним чином нормативними актами, що діяли на момент огляду потерпілих) щодо потреби у спеціальному медичному, постійному сторонньому догляді та побутовому обслуговуванні - у робочого органу виконавчої дирекції Фонду для припинення страхових виплат відсутні правові підстави, визначені статтею 46 Закону N 1105. Також слід зазначити, що відповідно до Закону України "Про реабілітацію інвалідів в Україні" (далі - Закон N 2961), індивідуальна програма реабілітації (далі - ІПР) - це комплекс оптимальних видів, форм, обсягів, термінів реабілітаційних заходів з визначенням порядку і місця їх проведення, спрямованих на відновлення та компенсацію порушених або втрачених функцій організму і здібностей конкретної особи до виконання видів діяльності, визначених у рекомендаціях медико-соціальної експертної комісії. Іншими словами, ІПР містить комплекс реабілітаційних заходів. Реабілітаційні заходи - комплекс заходів, якими здійснюється реабілітація інвалідів. Відповідно до пункту 2 Положення про індивідуальну програму реабілітації інваліда, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.05.2007 N 757 (далі - Положення N 757), індивідуальна програма реабілітації інваліда - комплекс оптимальних видів, форм, обсягів, строків реабілітаційних заходів з визначенням порядку, місця їх проведення, спрямованих на відновлення та компенсацію порушених або втрачених функцій організму і здібностей інваліда та дитини-інваліда. Отже, метою ІПР є відновлення та компенсація порушених або втрачених функцій організму. Тому для інваліда вона має рекомендаційний характер (іншими словами, він сам повинен працювати над своїм відновленням, це підтверджується також і заявницьким принципом видачі ІПР). У свою чергу органи, що надають послуги з реабілітації, зобов'язані виконувати визначені ІПР заходи з реабілітації (тобто, послуги надаються за бажанням інваліда, а не за рішенням виконавця). Відповідно до пункту 6 Положення N 757 ІПР складається за формою, затвердженою в установленому порядку МОЗ за погодженням з Мінпраці, МОН і Мінсім'ямолодьспортом, та на підставі відомостей акта огляду МСЕК або медичного висновку про дитину-інваліда віком до 18 років. Отже, на час складення ІПР МСЕК вже має у своєму розпорядженні та керується відомостями акта огляду МСЕК. А тому заходи з реабілітації, включаючи медичні послуги, не можуть бути меншими ніж передбачені висновком МСЕК, оскільки висновок МСЕК є первинним документом і передумовою для складання ІПР. В той же час, вирішуючи питання про співвідношення цих двох документів (висновок МСЕК та ІПР) для правових наслідків в частині фінансування Фондом відповідних заходів, вважаємо, що якщо ІПР інваліда, затвердженою МСЕК, встановлено більш широкий обсяг фінансування медичних послуг, ніж встановлено висновком МСЕК, то Фонд фінансує витрати на реабілітацію, на період (строк), встановлений цією ІПР. Зокрема відповідно до статті 33 Закону N 2961 конкретні обсяги, методи, місце реалізації і строки (термін) проведення реабілітаційних заходів визначаються в індивідуальній програмі реабілітації інваліда. При цьому Законом N 2961 не передбачено наслідки порушення строку контролю за виконанням ІПР. Але враховуючи, що терміни контролю все ж таки встановлено, вважаємо, що у разі, якщо завершено строки конкретних заходів реабілітації ІПР, у Фонду після спливу цих строків, відсутні підстави оплачувати потерпілому медичні послуги, що були передбачені ІПР і не передбачені висновком МСЕК після завершення відповідних строків. Таким чином, після набуття чинності Законом N 2961 заходи реабілітації можуть бути передбачені як у висновку МСЕК так і в ІПР, складеною МСЕК, строки у цих документах можуть бути різними, а тому заходи реабілітації, передбачені в ІПР, що збігаються із витратами на медичну та соціальну допомогу, передбачену висновком МСЕК оплачуються незалежно від факту дотримання термінів контролю за ІПР (в межах строку, визначеного МСЕК). Заходи реабілітації, передбачені в ІПР, та не передбачені висновком МСЕК, оплачуються на строк, визначений у ІПР, а після завершення відповідних строків реабілітації, визначених ІПР - оплата таких витрат не здійснюється. Робочий орган виконавчої дирекції Фонду не може на власний розсуд припиняти рекомендовані МСЕК види соціальної та медичної допомоги, особливо в тих випадках, коли групу, ступінь втрати працездатності у відсотках та потребу в додаткових видах допомоги встановлено без визначення терміну переогляду (безстроково). Фінансування витрат на відповідні види допомоги може припинятись лише у випадках спливу строків, визначених в ІПР на проведення реабілітації (медичної, психолого-педагогічної, фізичної, професійної, трудової, фізкультурно-спортивної, побутової і соціальної) за умови, якщо такі види допомоги не передбачено в акті огляду медико-соціальною експертною комісією про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у наданні медичної та соціальної допомоги. Враховуючи зазначене, відповідач припинив позивачу виплати на спеціальний медичний догляд в період з 20.11.2015 року по 04.09.2016 року та не призначав йому виплати на додаткове харчування з 12.05.2015 року по 04.09.2016 року в порушення частини 3 ст. 42, ст. 46 Закону України від 23.09.1999 року № 1105-XIV "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування" (в редакції Закону України від 28 грудня 2014 року № 77-VIII). Висновок суду першої інстанції, що у відповідача не було підстав для відшкодування позивачу витрат на додаткове харчування в період з 12.05.2015 року по 20.11.2015 року, що їй не було затверджено перелік продуктів додаткового харчування, не ґрунтується на законі. Крім того, суд першої інстанції правильно зазначив, що рішенням Обласної профпатологічної МСЕК м. Краматорська від 05.09.2016 року позивачу підтверджена потреба у спеціальному медичному догляді та додатковому харчуванні з моменту її огляду у МСЕК 20.11.2015 року. Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що довідка МСЕК від 05.09.2016 року серії АБ № 0046039 складена з порушенням Інструкції щодо заповнення форми первинної облікової документації № 158-1/0, затвердженої наказом МОЗ України № 577 від 30.07.2012 року, що МСЕК не мала підстав в п. 7 довідки зазначати час, з якого встановлено ступінь втрати професійної працездатності (з 20.11.2015 року), не спростовує висновків суду, оскільки по-перше, на час розгляду справи апеляційним судом зазначена довідка МСЕК від 05.09.2016 року у встановленому законом порядку незаконною не визнана і вирішення цього питання не є предметом позову по цій справі; по-друге, зазначена довідка відповідає основній довідці МСЕК від 13.12.2001 року, згідно якої потреба позивача у спеціальному медичному догляді та додатковому харчуванні були визначені безстроково. Крім того, на запит відділення Фонду від 12.09.2016 року за № 01/07-766 (а.с. 54 т. 1) Обласний центр МСЕК (м. Краматорськ) листом від 23.09.2016 року за № 893 роз'яснив, що випискою з акту огляду Обласної профпатологічної МСЕК від 05.09.2016 року була припинена дія попередньої довідки від 20.11.2015 року, що рішення МСЕК від 05.09.2016 року прийнято за участю представників Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Донецькій області (а.с. 56 - 58 т. 1). Доводи апеляційної скарги відповідача про порушення судом першої інстанції ст. 5 ЦК України, оскільки рішення МСЕК від 05.09.2016 року регулює лише права та обов'язки, що виникли з моменту набрання ним чинності, а саме, з 05.09.2016 року, що законні підстави для відшкодування позивачу компенсації витрат на спеціальний медичний догляд та на додаткове харчування за період з 20.11.2015 року по 05.09.2016 року відсутні, не ґрунтуються на законі. По-перше, в рішенні МСЕК від 05.09.2016 року прямо зазначено про те, що ступінь втрати позивачу професійної працездатності встановлено та відповідно потреби у медичній та соціальній допомозі встановлено з 20.11.2015 року. По-друге, як вже зазначалося вище, потреба позивача у спеціальному медичному догляді рішенням МСЕК від 13.12.2001 року була визначена безстроково, 22.10.2015 року позивачу було видано направлення на МСЕК лише з метою поновлення індивідуальної програми реабілітації, встановлення раціону додаткового харчування та його строку. Визначена судом першої інстанції заборгованість за спеціальний медичний догляд за період з 20.11.2015 року по 04.09.2016 року (включно) - 13 388, 60 грн. сторонами не оспорюється та розрахована судом, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати, яка була встановлена на день виплати кожного місяця заборгованості, як цепередбачено п. 1 абзацу 7 частини 3 ст. 42 Закону України від 23.09.1999 року № 1105-XIV "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування" (в редакції Закону України від 28 грудня 2014 року № 77-VIII). Тобто, рішення суду першої інстанції в частині задовлення позовних вимог про стягнення з відповідача витрат на спеціальний медичний догляд за період з 20.11.2015 року по 04.09.2016 року у розмірі 13 388,60 грн. постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування або зміни в межах доводів апеляційної скарги не має, доводи апеляційної скарги необґрунтовані і не спростовують висновків суду. Апеляційний суд вважає, що заборгованість за витратами на додаткове харчування за період з 12.05.2015 року по 06.09.2016 року позивачу має бути розрахована на підставі раціону харчування, який їй було затверджено 12.05.2014 року та вартість якого на добу станом на травень 2015 року складала 20,43 грн. Враховуючи, що період заборгованості складає 484 доби, витрати на додаткове харчування за період з 12.05.2015 року по 06.09.2016 року складають 9 888,12 грн. Проте, виходячи з принципу диспозитивності цивільного судочинства, згідно якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог, на користь позивача підлягає стягненню заборгованість на додаткове харчування за період з 12.05.2015 року по 04.09.2016 року у сумі 9 117,44 грн., саме така заборгованість нею була визначена в позовній заяві, при її розрахунку позивач виходила не з добової вартості додаткового харчування, а з вартості додаткового харчування за квітень 2015 року 577,84 грн. Суд першої інстанції при задоволенні цих позовних вимог виходив з раціону харчування, який був затверджений позивачу 07.09.2016 року, добова вартість якого складає 18,25 грн. Проте апеляційний суд вважає, що новий (збільшений на 5 позицій) раціон додаткового харчування позивачу був затверджений саме з вересня 2016 року, а тому заборгованість за попередній період має погашатися за раціоном, який їй був затверджений 12.05.2014 року. Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що за період з травня 2015 року по 04 вересня 2016 року не існує раціону, який був би складений дієтологом чи лікуючим лікарем та затверджений МСЕК, не спростовують висновків суду, оскільки помилка допущена 20.11.2015 року МСЕК, яка визначила позивачу заходи з реабілітації менші, ніж передбачені висновком МСЕК від 13.12.2001 року безстроково, та замість затвердження раціону додаткового харчування та строку його дії (саме з цією метою позивач направлялася на МСЕК) взагалі не визначила позивачу потребу у додатковому харчуванні, не може позбавити позивача її конституційного права на соціальний захист,що гарантовано ст. 46 Конституції України. До того ж ця помилка за скаргою позивача була виправлена 05.09.2016 року. Доводи апеляційної скарги про те, що висновок суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості за додаткове харчування суперечить п. 1.4, 2.3 Положення про забезпечення додатковим харчуванням потерпілих внаслідок нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, не ґрунтується на законі. Відповідно до п. 1.4 Положення про забезпечення додатковим харчуванням потерпілих внаслідок нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання додаткове харчування призначається потерпілим за прямими наслідками ушкодження здоров'я в результаті нещасних випадків (травм) на виробництві або професійних захворювань на конкретно визначений строк за раціоном, який складає дієтолог чи лікуючий лікар та затверджує медико-соціальна експертна комісія. Пунктом 2.3. передбачено, що витрати на додаткове харчування потерпілому закладу охорони здоров'я державної та/або комунальної форм власності відшкодовуються на підставі інформації органів державної статистики про середні ціни на продукти харчування у торговельній мережі того місяця, в якому їх придбали. Проте зазначеним Положенням про забезпечення додатковим харчуванням потерпілих внаслідок нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання не передбачені підстави для припинення виплат, такі встановлені ст. 46 Закону України від 23.09.1999 року №1105-XIV "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування" (в редакції Закону України від 28 грудня 2014 року № 77-VIII), серед яких закінчення строку, на який був затверджений раціон додаткового харчування, відсутні. Враховуючи зазначене, доводи апеляційної скарги позивача про те, що висновку про часткове задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості за витратами на додаткове харчування суд першої інстанції дійшов з порушенням норм матеріального права, є обґрунтованими. Відповідно до п. 4 частини 1 ст. 309 ЦПК України порушення норм матеріального права, є підставою для зміни рішення суду в частині позовних вимог про стягнення заборгованості за додаткове харчування. Відмовляючи позивачу у задоволенні позовних вимог про відновлення з 01.01.2016 року виплати грошової компенсації на бензин, ремонт та технічне обслуговування автомобіля, суд першої інстанції виходив з того, що позивач на даний час автомобіль не експлуатує, що її чоловік, якому надано право керування цим автомобілем, зареєстрований та проживає в іншому, ніж позивач місті, на обліку щодо забезпечення автомобілем у зв'язку із розшуком або непридатним станом автомобіля не знаходиться, у відповідача немає підстав для виплати позивачу грошової компенсації на бензин, ремонт і технічне обслуговування автомобіля або на транспортне обслуговування. Такий висновок суду першої інстанції апеляційний суд вважає законним та обґрунтованим. З матеріалів справи встановлено, що 28.10.2013 року МСЕК визначила, що у позивача є медичні показання для забезпечення автомобілем на дві руки з ураженням однієї ноги та є медичні протипоказання для керування автомобілем на дві руки з ураженням однієї ноги, що підтверджується Випискою з акту огляду МСЕК щодо визначення медичних показань для забезпечення інваліда автомобілем з ручним керуванням та коляскою з електроприводом до довідки серії 10 ААА № 167627, яка видана Обласною МСЕК № 4 28.10.2013 року (а.с. 95 - 96 т. 1). Свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу, виданим 07.03.2014 року центром ДАЇ 1411, підтверджується, що [PERSON] була забезпечена автомобілем марки ЗАЗ модель Sens TF698К ЗАЗ, реєстраційний номер [NUMBER]. В свідоцтві є особливі відмітки: без дозволу ВД ФССНВВПЗ з обліку не знімати, акт приймання-передачі ТОВ 245428 від 17.02.2014; а також про передачу права користування автомобілем члену сім'ї [PERSON] (а.с. 97 т. 1). Відповідно до п. 3 Порядку забезпечення інвалідів автомобілями, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 999 від 19.07.2006 року, до членів сім'ї інваліда належать громадяни України, які проживають разом з ним, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки або піклування над неповнолітніми дітьми, а також на інших підставах, які не заборонені законом і не суперечать моральним засадам суспільства, та місце проживання яких зареєстровано в Україні в установленому законодавством порядку. Згідно повідомлення Управління соціального захисту населення Костянтинівської міської ради від 17.03.2017 року за № 01-20-2389-06 [PERSON] на обліку як внутрішньо переміщена особа в Єдиній інформаційній базі даних про взятих на облік переміщених осіб по м. Костянтинівка не перебуває (а.с. 101 т. 1). Позивач зазначений факт не оспорює та визнає, що її чоловік [PERSON], якому надано право керування автомобілем, яким вона забезпечена як інвалід, до теперішнього часу перебуває на території, яка тимчасово не контролюється органами державної влади України, та на тій же території у м. Вуглегірськ знаходиться і наданий їй автомобіль. Відповідно до п. 32 Порядку забезпечення інвалідів автомобілями, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 999 від 19.07.2006 року, у разі коли під час експлуатації автомобіля у інваліда, члена сім'ї, якому передано право користування автомобілем, виявляються протипоказання до керування ним, коли член сім'ї, інша особа переїхали на інше місце проживання, питання про передачу права користування автомобілем члену сім'ї, який зареєстрований за місцем реєстрації інваліда або в одному населеному пункті з ним, іншій особі вирішується у кожному конкретному випадку для інвалідів унаслідок трудового каліцтва вирішується за рішенням управління виконавчої дирекції. Відповідно до п. 20 Порядку контроль за експлуатацією автомобілів здійснюють підрозділи МВС, органи соціального захисту населення, управління виконавчої дирекції у порядку, визначеному Мінсоцполітики разом з МВС. Відповідно до ст. 28 Закону України від 06.10.2005 року № 2961-IV "Про реабілітацію інвалідів в Україні" грошові компенсації на бензин, ремонт і технічне обслуговування спеціального автотранспорту та на транспортне обслуговування виплачуються інвалідам, на дітей-інвалідів, які відповідно до законодавства мають право на забезпечення спеціальним автотранспортом. Відповідно до п. 2 постанови Кабінету Міністрів України від 14.02.2007 року № 228 "Про порядок виплати та розміри грошових компенсацій на бензин, ремонт і технічне обслуговування автомобілів та на транспортне обслуговування", грошові компенсації на бензин, ремонт і технічне обслуговування автомобілів виплачуються інвалідам, законним представникам дітей-інвалідів, що мають автомобілі та мотоколяски, - у розмірі відповідно 22 відсотки та 16 відсотків прожиткового мінімуму на одну особу, яка втратила працездатність, у розрахунку на місяць. Відповідач визнає, що у 2015 році позивач отримала компенсацію на бензин: в березні 2015 року за другу половину 2014 року 104,39 грн. та за 1 половину 2015 року 104,39 грн; в листопаді 2015 року за 2 половину 2015 року 113,56 грн. З 01.01.2016 року позивачу грошова компенсація на бензин не виплачується, оскільки автомобіль залишився на території, яка тимчасово не контролюється органами державної влади України, питання виплати грошової компенсації на бензин, ремонт і технічне обслуговування автомобіля будуть вирішені в повному обсязі при умові знаходження автомобіля на території, яка контролюється органами державної влади України, а якщо це неможливо - після завершення проведення антитерористичної операції. Апеляційний суд вважає, що така позиція відповідача є обґрунтованою. Пунктом 3 розділу VII Прикінцеві та перехідні положення Закону України від 23.09.1999 року № 1105-XIV "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування" (в редакції Закону від 28 грудня 2014 року N 77-VIII) особливості надання соціальних послуг та виплати матеріального забезпечення за соціальним страхуванням внутрішньо переміщеним особам (громадянам України, які переселилися з тимчасово окупованої території, території проведення антитерористичної операції або зони надзвичайної ситуації) визначаються Кабінетом Міністрів України. Відповідно до п. 1 Порядку виплати грошових компенсацій на бензин, ремонт і технічне обслуговування автомобілів та на транспортне обслуговування, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 14.02.2007 року № 228, грошові компенсації на бензин, ремонт і технічне обслуговування автомобілів та на транспортне обслуговування виплачуються інвалідам, законним представникам недієздатних інвалідів, дітей-інвалідів, які відповідно до законодавства мають право на забезпечення автомобілями. На інвалідів, дітей-інвалідів, яких зареєстровано як внутрішньо переміщених осіб та які мають право на забезпечення автомобілями, оформлюється без призначення та виплати компенсації особова справа за їх фактичним місцем проживання/перебування згідно з довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи на підставі документів, передбачених пунктами 9 та 15 цього Порядку. Для призначення та виплати компенсації оформлені особові справи інвалідів, дітей-інвалідів, які переселилися з тимчасово окупованої території, надсилаються до структурного підрозділу соціального захисту населення Херсонської області, а особові справи інвалідів, дітей-інвалідів, які переселилися з територій проведення антитерористичної операції, - до структурного підрозділу соціального захисту населення за зареєстрованим місцем проживання (абзац другий в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 14.12.2016 р. № 945, яка діє з 23.12.2016 року). Згідно доданої позивачем до позовної заяви довідки від 02.03.2016 року № [NUMBER] про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи зареєстрованим місцем проживання позивача є [ADDRESS]; фактичним місцем проживання, за яким позивач перебуває на обліку у відповідача, є [ADDRESS] (а.с. 5 т. 1), а тому у відповідача з 23.12.2016 року відсутні підстави для виплати позивачу грошової компенсації на бензин. Незважаючи на те, що зазначений порядок виплати грошової компенсації на бензин встановлено лише постановою Кабінету Міністрів України від 14.12.2016 р. № 945, відповідач обґрунтовано посилається на те, що у зв'язку із перебуванням автомобіля на території, яка не контролюється органами державної влади України, він не може забезпечити контроль за його експлуатацією, що позивач автомобілем фактично не користується, автомобіль залишився в користуванні члена сім'ї інваліда, який залишився на території, яка не контролюється органами державної влади України та який з інвалідом, який має право на грошову компенсацію на бензин, фактично не проживає. Доводи апеляційної скарги позивача про те, що висновок суду про відмову у задоволенні її позовних вимог про відновлення з 01.01.2016 року виплати грошової компенсації на бензин є необгрунтованим, що умовою виплати компенсації не є знаходження автомобіля на підконтрольній Україні території, що в разі якщо відповідач не має можливості контролювати експлуатацію автомобіля, він відповідно до частини 2 ст. 28 Закону України "Про реабілітацію інвалідів в Україні" зобов'язаний здійснювати грошову компенсацію на транспортне обслуговування, не ґрунтуються на законі. Відповідно до абзаців 2, 3 ст. 28 Закону України від 06.10.2005 року № 2961-IV "Про реабілітацію інвалідів в Україні" грошова компенсація на транспортне обслуговування виплачується інвалідам, законним представникам дітей-інвалідів, які перебувають на обліку для одержання автомобілів, а також які мають право на забезпечення автомобілями і за власним бажанням відмовилися від їх одержання і бажають отримувати грошову компенсацію чи які не одержали автомобілі у зв'язку з протипоказаннями для їх керування. Після одержання інвалідом, законним представником дитини-інваліда спеціального автотранспорту виплата йому грошової компенсації на транспортне обслуговування припиняється і виплачується грошова компенсація на бензин, ремонт і технічне обслуговування автомобіля. Відповідно до п. 10 Порядку виплати грошових компенсацій на бензин, ремонт і технічне обслуговування автомобілів та на транспортне обслуговування у разі повернення інвалідом з будь-яких причин автомобіля структурному підрозділу соціального захисту населення (управлінню виконавчої дирекції) виплата компенсацій на бензин, ремонт і технічне обслуговування автомобіля припиняється з наступного місяця після повернення. Компенсації, що вже виплачені, інвалідом не повертаються, а враховуються у подальшому під час виплати компенсації на транспортне обслуговування. Тобто, для призначення позивачу компенсації на транспортне обслуговування вона має повернути автомобіль відповідачу. Отже, рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про відновлення з 01.01.2016 року виплати грошової компенсації на бензин постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування або зміни в межах доводів апеляційної скарги не має, доводи апеляційної скарги позивача необґрунтовані і не спростовують висновків суду. Відмовляючи позивачу у задоволенні позовних вимог про зобов'язання відповідача компенсувати вартість путівки на санаторно-курортне лікування, в разі її придбання самостійно, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено, що її право на санаторно-курортне лікування відповідачем було порушено. Відповідно до п. 2.15 Положення про забезпечення потерпілих внаслідок нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання санаторно-курортним лікуванням, затвердженого постановою правління Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України № 49 від 31 жовтня 2007 року, така компенсація фондом наперед не проводиться. Зазначений висновок суду першої інстанції апеляційний суд вважає законним та обґрунтованим. Відповідно до частини 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини 4 ст. 42 Закону України від 23.09.1999 року № 1105-XIV "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування" (в редакції Закону від 28 грудня 2014 року N 77-VIII) потерпілому, який став інвалідом, періодично, але не рідше одного разу на три роки, а інвалідам І групи щорічно безоплатно за медичним висновком надається путівка для санаторно-курортного лікування; у разі самостійного придбання путівки її вартість компенсує Фонд у розмірі, встановленому правлінням Фонду. Відповідно до пунктів 2.1, 2.2 Положення про забезпечення потерпілих внаслідок нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання санаторно-курортним лікуванням, затвердженого постановою правління Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України № 49 від 31 жовтня 2007 року, фінансування витрат на санаторно-курортне лікування потерпілих здійснюється виконавчою дирекцією Фонду, робочими органами виконавчої дирекції Фонду в межах передбачених коштів на ці цілі відповідно до потреби шляхом безготівкового перерахування коштів санаторно-курортним закладам, з якими укладено договори. Підставою для забезпечення потерпілих санаторно-курортним лікуванням є документи, зазначені в пункті 2.5 цього Положення, та висновок медико-соціальної експертної комісії, індивідуальна програма реабілітації інваліда (у разі наявності). Пунктом 2.15 Положення передбачено, що відповідно до висновку МСЕК потерпілі забезпечуються санаторно-курортним лікуванням за прямими наслідками виробничої травми чи професійного захворювання. У разі самостійного придбання потерпілим путівки за профілем відповідно до наслідків виробничої травми чи професійного захворювання згідно з довідкою за формою N 070/о до санаторію, з яким укладено договір відповідно до вимог законодавства, її вартість компенсується за ціною путівки, зазначеною в умовах договору з санаторієм, за умови перебування потерпілого на обліку для санаторно-курортного лікування та за наявності документів, що підтверджують сплату вартості путівки (прибутковий касовий ордер або розрахунково-касовий чек), та відповідно заповненого зворотного талона до придбаної путівки. У разі самостійного придбання потерпілим путівки за профілем відповідно до наслідків виробничої травми чи професійного захворювання згідно з довідкою за формою N 070/о до санаторію, з яким не укладено договір, її вартість компенсується робочими органами виконавчої дирекції Фонду у розмірі не більше вартості путівок у санаторії відповідного профілю, з якими робочими органами виконавчої дирекції Фонду укладено договори, за умови перебування потерпілого на обліку для санаторно-курортного лікування та за наявності документів, що підтверджують сплату вартості путівки (прибутковий касовий ордер або розрахунково-касовий чек), та відповідно заповненого зворотного талона до придбаної путівки. Свої позовні вимоги позивач в суді першої інстанції обґрунтовувала тим, що нею була подана заява до Фонду на отримання путівки в ТОВ «Санаторій Арктика» на липень 2017 року, а відповідач запропонував їй інші санаторії, які не підходять їй за станом здоров'я. Путівку до санаторію «Арктика» вона може придбати самостійно, проте відповідач не погоджується компенсувати її вартість. Представник відповідача, заперечуючи проти позову, посилався на те, що Фондом було зроблено запит до санаторію «Арктика», проте листом від 12.06.2017 року ТОВ «Санаторій Арктика» повідомило, що найближчий термін заїзду потерпілих - 28.08.2017 року, а тому забезпечити позивача путівкою в цей санаторій на липень 2017 року не має можливості. В матеріалах справи відсутні докази про те, що позивач на час постановлення оскаржуваного судового рішення самостійно придбала путівку до санаторію та сплатила її вартість, а тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачем не доведено порушення її прав. Доводи апеляційної скарги позивача про порушення судом першої інстанції частини 1 ст. 29 Закону України «Про реабілітацію інвалідів в Україні» є необґрунтованими. Відповідно до частини 1 ст. 29 Закону України від 06.10.2005 року № 2961-IV "Про реабілітацію інвалідів в Україні" грошова компенсація замість санаторно-курортної путівки і компенсація вартості самостійного санаторно-курортного лікування виплачується інвалідам, законним представникам дітей-інвалідів на підставі медичних рекомендацій відповідно до законодавства, що визначає їх право на безоплатне забезпечення санаторно-курортним лікуванням. Зазначена норма права не суперечить висновкам суду першої інстанції, оскільки не передбачає виплату вартості самостійного санаторно-курортного лікування без надання документів, що підтверджують сплату вартості путівки. Крім того, на час розгляду справи апеляційним судом позивач скористалася своїм правом на санаторно-курортне лікування на 2017 рік, Фондом їй була надана путівка на санаторно-курортне лікування в санаторій «Арктика» з 12.08.2017 року по 04.09.2017 року. Отже, рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про зобов'язання відповідача компенсувати вартість путівки на санаторно-курортне лікування, в разі її придбання самостійно, постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування або зміни в межах доводів апеляційної скарги не має, доводи апеляційної скарги позивача необґрунтовані і не спростовують висновків суду. Відмовляючи позивачу у задоволенні позовних вимог про стягнення вартості проїзду до м. Слов'янськ 23.02.2017 року у сумі 100,00 грн. для замовлення ортопедичного взуття, суд першої інстанції виходив з того, що позивач здійснила поїздку на автомобілі особи, яка супроводжує потерпілого, і відповідно до п. 4.8 Положення про забезпечення технічними та іншими засобами реабілітації потерпілих унаслідок нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, затвердженого постановою правління Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України № 23 від 25 березня 2008 року, в цьому випадку якщо потерпілий поїхав до підприємства на власному автомобілі або автомобілі особи, яка супроводжує потерпілого, компенсація витрат на паливо-мастильні матеріали не проводиться. Відмовляючи позивачу у задоволенні позовних вимог про відшкодування вартості придбаних нею медичних препаратів Ессенціале на суму 98,00 грн. та Лактіале на суму 51,98 грн., суд першої інстанції виходив з того, що вартість цих препаратів відповідачем їй не відшкодована правомірно, оскільки ці препарати відсутні у медичному призначенні, виданому ЛКК № 30 від 18.03.2017 року. Витрати на придбання медикаментів в розмірі 893,67 грн. позивачу Фондом відшкодовані постановою від 07.04.2017 року. Відповідно до пунктів 5,7 Положення про організацію лікування, медичної реабілітації та забезпечення потерпілих внаслідок нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання лікарськими засобами та виробами медичного призначення, затвердженого постановою правління Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України № 18 від 9 червня 2010 року, фінансуванню підлягають витрати у разі надання потерпілим амбулаторно-поліклінічної медичної допомоги (у тому числі після надання стаціонарної допомоги, медичної реабілітації) у поліклініці, вдома, в денних стаціонарах згідно з переліком необхідних лікарських засобів, виробів медичного призначення, визначеним ЛКК закладу охорони здоров'я. У разі самостійного придбання лікарських засобів, виробів медичного призначення їх вартість компенсується виконавчою дирекцією Фонду, робочими органами виконавчої дирекції Фонду потерпілим чи законним представникам потерпілих, роботодавцям за цінами у розмірі не більше вартості лікарських засобів, виробів медичного призначення в аптечних закладах (постачальників, виробників), з якими укладено договори, за умови перебування потерпілого на обліку та на підставі оригіналів розрахункових документів, що підтверджують їх витрати. Відмовляючи позивачу у задоволенні позовних вимог про зобов'язання відповідача налагодити нормальний процес лікування хворих в стаціонарі на випадок загострення хвороби у вихідні та святкові дні, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем залишилось не обґрунтованим чи здійснив відповідач порушення затвердженого порядку з організації лікування, медичної реабілітації та забезпечення потерпілих внаслідок нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання лікарськими засобами та виробами медичного призначення. Разом з тим, встановлювати такий порядок, суд не має повноважень, оскільки це питання відповідно до п. 8 частини 1 ст. 7 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування" належить до компетенції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України. Рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення вартості проїзду до м. Слов'янськ 23.02.2017 року у сумі 100,00 грн., про відшкодування вартості придбаних нею медичних препаратів Ессенціале на суму 98,00 грн. та Лактіале на суму 51,98 грн., про зобов'язання відповідача налагодити нормальний процес лікування хворих в стаціонарі на випадок загострення хвороби у вихідні та святкові дні, сторонами не оскаржується, а тому відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (ч. 1 ст. 303 ЦПК) суд апеляційної інстанції не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, про що прямо зазначено в п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2008 року № 12 "Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку". 14 вересня 2017 року позивач подала до апеляційного суду уточнення до апеляційної скарги, які за своєю суттю є доповненнями та змінами до її апеляційної скарги, апеляційне провадження за якою було відкрито ухвалою судді-доповідача Апеляційного суду Донецької області від 21 липня 2017 року, в яких позивач збільшила межі апеляційної скарги та, крім раніше заявлених апеляційних вимог, додатково просила переглянути рішенняКостянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 23 червня 2017 року в частині її позовних вимог про відшкодування вартості медичних препаратів Ессенціале та Лактіале, про відшкодування вартості проїзду 23.02.2017 року у сумі 100 грн. (а.с. 15 т. 3). Проте ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 14.09.2017 року ці доповнення до апеляційної скарги були повернуті позивачу, як такі, що подані поза межами строку, встановленого частиною 1 ст. 300 ЦПК України. Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що суд порушив норми процесуального права, зокрема, не задовольнив клопотання про залучення до участі у справі в якості третьої особи Обласну профпатологічну МСЕК м. Краматорськ, на довідку якої від 05.09.2016 року посилається позивач, як на підставу своїх позовних вимог, не ґрунтуються на законі. Відповідно до ст. 35 ЦПК України треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть бути залучені до участі в справі за клопотанням сторін, інших осіб, які беруть участь у справі. Якщо суд при прийнятті позовної заяви, здійсненні провадження у справі до судового розгляду або під час судового розгляду справи встановить, що судове рішення може вплинути на права і обов'язки осіб, які не є стороною у справі, суд залучає таких осіб до участі в справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору. 09.03.2017 року Відділенням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Костянтинівці Донецької області було подано письмове клопотання про залучення до участі у справі як третьої особи Обласної профпатологічної МСЕК, посилаючись на те, що позивач свої позовні вимоги обґрунтовує довідкою серії АБ № 0046039 від 05.09.2016 року, яку видала зазначена МСЕК (а.с. 27 - 28 т. 1). Судом першої інстанції за заявленим клопотанням прийнято рішення у судовому засіданні 10.03.2017 року, а саме, про повідомлення Обласної профпатологічної МСЕК про її право взяти участь у справі, про що було постановлено ухвалу без видалення суду до нарадчої кімнати з занесенням до журналу судового засідання, що підтверджується журналом судового засідання від 10.03.2017 року (а.с. 33 - 34 т. 1). Обласна профпатологічна МСЕК про прийняте рішення була повідомлена Костянтинівським міськрайонним судом листом № 11008/17 від 20.03.2017 року, їй була направлена копія позовної заяви [PERSON] та повідомлено про час та місце розгляду справи (а.с. 104 т. 1) Відповідно до частини 3 ст. 36 ЦПК України суд повідомляє третю особу про справу, направляє їй копію заяви про залучення третьої особи і роз'яснює її право заявити про свою участь у справі. Копія заяви надсилається особам, які беруть участь у справі. Якщо від третьої особи не надійшло повідомлення про згоду на участь у справі, справа розглядається без неї. Повідомлення від Обласної профпатологічної МСЕК про згоду на участь у справі до суду не надійшло, а тому суд першої інстанції розглянув справу без неї. Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що у проголошеній судом 23.06.2017 року вступній та резолютивній частинах рішення не зазначено строк для ознайомлення сторін з повним текстом рішення, не ґрунтуються на процесуальному законі. Статтею 215 ЦПК України не передбачено зазначати в рішенні суду, зокрема, в його резолютивній частині, коли особи, які беруть участь у справі, зможуть ознайомитися з повним рішенням суду. Відповідно до ст. 215 ЦПК України в резолютивної частини рішення зазначаються: висновок суду про задоволення позову або відмову в позові повністю чи частково; висновок суду по суті позовних вимог; розподіл судових витрат; строк і порядок набрання рішенням суду законної сили та його оскарження. Враховуючи зазначене, апеляційний суд дійшов висновку про те, що рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 23 червня 2017 року в частині задоволення позовних вимог про стягнення витрат за спеціальний медичний догляд за період з 20.11.2015 року по 04.09.2016 року у розмірі 13 388 грн. 60 коп., в частині відмови у задоволенні позовних вимог про відновлення з 01.01.2016 року виплат на бензин, ремонт і технічне обслуговування автомобіля марки ЗАЗ моделі ТФ 698К, 2013 року випуску, про зобов'язання компенсувати вартість путівки на санаторно-курортне лікування слід залишити без змін. В частині стягнення заборгованості за додаткове харчування за період з 20.11.2015 року по 04.09.2016 року у сумі 5 292 гривні 50 коп. рішення суду підлягає змінити, з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області на користь [PERSON] слід стягнути витрати на додаткове харчування за період з 12.05.2015 року по 04.09.2016 року в розмірі9 117,44 грн.

Outcome: partial