Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з даним позовом до відповідача КП "Кіровгеологія", в якому, з посиланням на ст.ст.116, 117 КЗпП України просить стягнути на свою користь 43 768 грн. 00 коп. середнього заробітку за 16 місяців затримки розрахунку, за період з 01 червня 2013 року по 30 вересня 2014 року включно. В обґрунтування позову зазначив, що в період з 26.06.1973 року по 09.09.2011 року він працював на різних посадах геологорозвідувальній експедиції №37, яка є структурним підрозділом казенного підприємства "Кіровгеологія". Згідно наказів № 94-к від 01.09.2011 року та № 92-к від 08.09.2011 року, виданих керівництвом КП «Кіровгеологія» він був звільнений з роботи з посади головного інженера, за власним бажанням, на підставі ст. 38 Кодексу законів про працю України, при цьому, на момент звільнення, заборгованість по заробітній платі підприємства за 2011 рік складала 13 000 грн. 00 коп. Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 17 вересня 2013 року, яке набрало законної сили, стягнуто з КП «Кіровгеологія» на користь [PERSON] 69 531 грн. 60 коп., з яких заборгованість по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі - 13 000 грн. 00 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 10 вересня 2011 року по 23 травня 2013 року у розмірі 56 531 грн. 60 коп. та завдана моральну шкоду в розмірі 500 грн. При цьому, позивач зазначив, що, не зважаючи на відкриття виконавчого провадження, до теперішнього часу відповідач рішення суду не виконав. Згідно з виданою відповідачем довідкою, розмір середньої заробітної плати [PERSON] становить 2 735 грн. 50 коп., а тому КП «Кіровгеологія» має сплатити йому середній заробіток за весь час затримки, за період з червня 2013 року по вересень 2014 року, що загалом складає 16 місяців та становить 42 768 грн. 00 коп. (16 міс. х 2735 грн. 50 коп.= 43 768 грн. 00 коп.). Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити, посилаючись на обставини та підстави, викладені в позові. Представник відповідача КП "Кіровгеологія" в судове засідання не з`явився, повідомлений належним чином про дату, час та місце судового розгляду справи, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення 10.11.2014 року, надав заперечення за вх. № 34086 від 17.11.2014 року, в обґрунтування яких вказав, що спір про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні вирішено рішенням Ленінського районного суду м.Кіровограда від 17 вересня 2013 року і підстав для повторного застосування до відповідача такої відповідальності не має, оскільки це суперечить принципам ст.61 Конституції України. Крім того, зазначив, що за зазначеним рішенням суду позивачу призначено середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 56 531 грн. 60 коп., при цьому позивач просить додатково стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 43 768 грн. 00 коп., що разом буде складати 100 300 грн. 00 коп., що є сумою не співмірною з розміром заборгованості по заробітній платі в сумі 13 000 грн. 00 коп., та розмір такого стягнення буде суперечити загальним принципам і засадам цивільного законодавства України та положенням норм Конституції України. З огляду на зазначене, вважаючи вимоги позивача необгрунтованими, просив відмовити в задоволенні позову. Заслухавши представника позивача, враховуючи письмові заперечення проти позову представника відповідача, дослідивши докази по справі в їх сукупності, з'ясувавши підстави та предмет позову, характер спірних правовідносин, прав та інтересів, за захистом яких звернувся позивач, виходячи з положень ст.10 та ст.11 ЦПК України, за якими цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів та доведення перед судом їх переконливості, при цьому суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів сторін, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що заочним рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 17 вересня 2013 року, яке набрало законної сили, та в порядку ст.124 Конституції України та ст.14 ЦПК України є обов'язковим для виконання на всій території України всіма суб'єктами права, позовні вимоги [PERSON] до КП «Кіровгеологія» про стягнення заборгованості по виплаті заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди задоволено частково. Стягнуто з КП «Кіровгеологія» на користь [PERSON] 69 531 грн. 60 коп., з яких заборгованість по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі складає 13 000 грн. 00 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 10 вересня 2011 року по 23 травня 2013 року у розмірі 56 531 грн. 60 коп. та завдану моральну шкоду в розмірі 500 грн. В решті позовних вимог відмовлено. Судом також встановлено, що постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у м. Києві Трухановським О.Д. від 22 листопада 2013 року відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №2/405/983/13, виданого Ленінським районним судом м. Кіровограда 19 листопада 2013 року про стягнення з КП «Кіровгеологія» на користь [PERSON] суми у розмірі 69 531 грн. 60 коп. Надано строк для добровільного виконання рішення протягом 7 днів. Закон України «Про виконавче провадження» визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку. Зазначеним Законом врегульовано правовідносини, що виникають у процесі виконання судових рішень. Відповідно до частини 1 статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно із частиною 1 статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. З огляду на зазначене, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум (правова позиція Верховного Суду України у справі 6-144ц13 від 29 січня 2014 року). Відповідно до ч.1 ст.360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. З огляду на викладене вище, судом відзначається, що позивач [PERSON] мав правові підстави для звернення до суду з зазначеним позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку після ухвалення на його користь 17 вересня 2013 року судового рішення про стягнення заборгованості по заробітній платі. В свою чергу, як на підстави позовних вимог позивач посилався на заочне рішення Ленінського районного суду м.Кіровограда від 17 вересня 2013 року, та наявність відкритого виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа, виданого на підставі рішення суду. Розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні проведений позивачем, виходячи з довідки про розмір середньої заробітної плати в розмірі 2 735 грн. 50 коп. на місяць, який був досліджений судом в рамках іншої цивільної справи №405/4738/13-ц, по якій було винесено заочне рішення від 17 вересня 2013 року х 16 місяців за період з червня, 2013 року по вересень, 2014 року = 43 768 грн. 00 коп. Представник позивача під час судового розгляду справи, посилаючись на зазначене вище судове рішення від 17 вересня 2013 року зазначив, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи чи особа, щодо якої встановлено ці обставини. Крім того, вважав, що розмір середньої заробітної плати позивача зазначений в довідці, яка міститься в матеріалах іншої цивільної справи, зазначена обставина встановлена рішенням суду від 17 вересня 2013 року і є такою, що не потребує доказування по цивільній справі, яка розглядається. Вважав, що не має такої необхідності долучати до цивільної справи, яка розглядається, довідку про розмір середньої заробітної плати позивача, видану КП «Кіровгеологія». Статтею 61 ЦПК України передбачені підстави для звільнення від доказування, при цьому ч.3 ст.61 ЦПК України визначає, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Наведеною нормою ЦПК України встановлені преюдиційні обставини, тобто ті обставини, що встановлені в судовому рішенні, яке набрало законної сили. Зазначені преюдиційні обставини є підставами для звільнення від доказування. Так, звільнення від доказування з підстав установлення преюдиційних обставин в іншому судовому рішенні, передбачене ч.3 ст.61 ЦПК України варто розуміти так, що учасники цивільного процесу не зобов'язані повторно доказувати ті обставини, які були встановлені судовим рішенням, яке набрало законної сили, в якому відповідні обставини зазначені як встановлені. Разом з тим, передбачене ч.3 ст.61 ЦПК України звільнення від доказування не має абсолютного характеру і не може сприйматися судом як неможливість спростування під час судового розгляду обставин, які зазначені в іншому судовому рішенні. Окрім того, відповідно до ст.ст.10, 11 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних або юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Крім того, відповідно до ст.212 ЦПК України суд при розгляді справи має оцінити докази по справі за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достовірність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. З огляду на зазначене судом відзначається, що при визначенні розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку, що є предметом позову, слід керуватися Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100, згідно з яким середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні обчислюється відповідно до п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100, шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середня заробітна плата розраховується діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). Вказане підтверджується і роз'ясненнями, зазначеними в п.п.20, 21 постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», за якими, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі непроведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. При визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N100 (з наступними змінами і доповненнями). Судом відзначається, що у сторін виник спір щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати, розмір якого визначений позивачем в розмірі 43 768 грн. 00 коп., а відтак, на переконання суду, зазначені обставини мають значення для ухвалення рішення у справі і є такими, що підлягають доказуванню сторонами, з урахуванням можливості застосування судом положень ст.117 КЗпП України, в свою чергу позивачем на підтвердження позовних вимог не було надано доказів щодо розміру його середньомісячної заробітної плати, розміру середньоденної (годинної) заробітної плати, даних щодо фактично відпрацьованих протягом двох останніх місяців робочих днів, на підставі яких суд мав би можливість перевірити правильність розрахунку середнього заробітку за час затримки, проведеного позивачем, та, у разі помилковості такого розрахунку, відповідно до зазначених довідок, виданих відповідачем КП «Кіровгеологія», здійснити розрахунок на підставі Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N100. При цьому, суд не приймає до уваги доводи представника позивача про те, що розмір середньомісячної заробітної плати позивача [PERSON] зазначений в довідці, яка є наявною та була досліджена при розгляді цивільної справи №405/4738/13-ц, по якій 17 вересня 2013 року винесено заочне рішення, та яка має бути прийнята судом під час розгляду справи, необхідності надання довідки по справі, яка розглядається, не має, оскільки це суперечить вимогам ст.ст.57, 58, 60 ЦПК України, а також положенням ст.212 ЦПК України, за якою суд має оцінити докази по справі за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. В свою чергу, суд під час розгляду справи попередив представника позивача про наслідки невчинення процесуальних дій, роз'яснив також положення ст.10 ЦПК України. Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Збирання судом доказів по справі за власною ініціативою буде порушенням положень ст.11 ЦПК України щодо диспозитивності цивільного судочинства. Позивач всупереч вимогам ст.ст. 10, 11, 58, 59, 60 ЦПК України не надав належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, якими обґрунтовуються його вимоги до суду, на підставі чого, виходячи з принципу диспозитивності цивільного судочинства, принципу змагальності сторін, їх рівних прав щодо подання доказів, їх дослідження, суд приходить до висновку про відмову позивачу в задоволенні позову за його необґрунтованістю та недоведеністю. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed