Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-10 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» про захист прав споживача шляхом визнання недійсним договору фінансового лізингу та стягнення коштів. Свої вимоги мотивував тим, що 29 січня 2016 року між ним та відповідачем було укладено договір фінансового лізингу № 004038, який нотаріально не посвідчувався. Його предметом є трактор «Фотон 504», вартістю 156600 гривень. Після підписання договору, йому було представником відповідача надано рахунок № 004038 від 29.01.2016 року до сплати в розмірі 15660 гривень, який в цей же день був ним оплачений. Вважає, що укладений договір є недійсним в силу того, що порушує його права як споживача, містить несправедливі умови. Крім того сам правочин укладений відповідачем без відповідного дозволу (ліцензії), оскільки у останнього відсутня ліцензія для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб. Вважає також, що договір є нікчемним у звязку з недодержанням сторонами вимоги закону про його нотаріальне посвідчення. Тому просить суд визнати недійсним договір фінансового лізингу № 004038 укладений 29 січня 2016 року між ним та ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» та стягнути з відповідача на його користь 15660 гривень. В судовому засіданні позивач позов підтримав за обставин, викладених у ньому та просив його задоволити. Представник ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» у судове засідання не зявився, направив на адресу суду заперечення в яких просив справу розглянути у його відсутності, а позовну заяву залишити без задоволення (а.с. 43-55). Невизнання позовних вимог у повному обсязі обґрунтував тим, що договір фінансового лізингу №004038, укладений в письмовій формі, підписаний позивачем, підстави для визнання його недійсним відсутні. Позивачем підписано заяву про те, що він уважно прочитав та зрозумів умови договору, а також заяву на отримання фінансового лізингу. Комісія, яка сплачена позивачем, передбачена положеннями ст.16 Закону України «Про фінансовий лізинг» та умовами договору. Вказав, що всупереч твердженням позивача укладений договір не містить несправедливих умов. Також вважає безпідставними доводи позивача про те, що договір фінансового лізингу підлягає нотаріальному посвідченню, мотивуючи тим, що договір фінансового лізингу повинен відповідати вимогам статей параграфу 6 "Лізинг" глави 58 "Найм (оренда)", параграфу 1 "Загальні положення про найм (оренду)" глави 58 "Найм (оренда)" Цивільного кодексу України та Закону України "Про фінансовий лізинг", які не містять вимог про обовязкове нотаріальне посвідчення договорів фінансового лізингу, зокрема, у ст.6 Закону України "Про фінансовий лізинг", окремою частиною якої визначено форму договору фінансового лізингу, вказано, що договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Також надав додаткові письмові пояснення щодо здійснення ТОВ Лізингова компанія ЕТАЛОН діяльності з надання послуг фінансового лізингу без ліцензії, посилаючись на обставини того, що відповідач не є кредитною установою, а тому отримання ліцензії на здійснення послуг фінансового лізингу не потребує, ТОВ Лізингова компанія ЕТАЛОН" взято на облік у Національній комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, як таке, що має право надавати послуги з фінансового лізингу, факт чого підтверджується доданою довідкою Нацкомфінпослуг про взяття на облік юридичної особи від 16.04.2015 року. Суд вважає можливим, відповідно до вимог ст.158 ч.2 ЦПК України, розглянути справу у відсутність представника відповідача враховуючи, що останній скористався своїми процесуальними правами подавши суду відповідну заяву. Вислухавши пояснення позивача, взявши до уваги заперечення представника відповідача, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до таких висновків. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому зазначеним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Зі змісту ст. 60 ЦПК України випливає, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а також доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. 29 січня 2016 року між [PERSON] та ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» було укладено договір фінансового лізингу № 004038 з додатками, відповідно до якого відповідач взяв на себе обовязок придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування майно (трактор Фотон 504), а Лізингоодержувач зобовязується прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами цього договору (а.с. 4-11). На виконання вказаного договору позивачем було сплачено 15660 гривень комісії за організацію, згідно п.8.2.1.а ст. 8 Договору. (а.с. 15-16). В подальшому, як встановлено судом, договір окрім сплати позивачем вказаного платежу, не виконувався і його сторонами не вчинялося жодних дій щодо його виконання, зокрема подальша оплата [PERSON] не проводилася, транспортний засіб, що був предметом договору лізингоодержувачу не передавався. Таким чином, правовідносини, що виникли між сторонами регулюються положеннями Цивільного кодексу України, Законом України «Про фінансовий лізинг» та Законом України «Про захист прав споживачів» у їх системному звязку. Статтею 1 Закону України "Про фінансовий лізинг"\~визначено, що фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу - лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк, не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до ч.1, 2\~ст. 215 ЦК України\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Стаття 18 Закону України "Про захист прав споживачів" містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону). Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в частині другій статті 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Аналізуючи норму статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону). Суд, на підставі аналізу змісту спірного договору фінансового лізингу від 26 січня 2016 року погоджується з позивачем в тому, що частина умов спірного договору є несправедливими та такими, що суперечать положенням Закону України «Про захист прав споживачів» з огляду на наступне. Так, згідно з п. 8.3 Договору у випадку виникнення податкових та прирівняних до них платежів лізингодавець має право вимагати зміни розміру лізингових платежів, а лізингоодержувач зобовязаний прийняти такі зміни. Пункт 8.12 Договору за змістом теж свідчить про право лізингодавця в односторонньому порядку змінювати платежі, а в разі відмови лізингоотримувача від підписання додаткової угоди про коригування розміру платежів та вартості предмета лізингу лізингодавець вправі в односторонньому порядку розірвати договір, вимагати повернення предмета лізингу, а вже сплачені споживачем платежі не повертаються, окрім відшкодування вартості предмета лізингу. Так само даний п. 8.12 Договору передбачає, що розмір лізингової плати може індексуватися залежно від зміни законодавства, яке впливає на лізингову діяльність лізингодавця. Таким чином, лізингодавець залишив за собою право на односторонню зміну лізингових платежів. Суд, аналізуючи вищезазначені положення договору, дійшов висновку про те, що нечітке визначення підстав зміни вартості платежів, порядку перерахунку, з одночасним правом змінювати, в односторонньому порядку ці умови, надають лише одному учаснику відносин право на збільшення платежів та вартості у формально правильній поведінці і призводить до позбавлення іншого учасника правовідносин можливості будь-яким чином впливати на зміну істотної умови договору. При цьому посилання відповідача на те, що індексація розміру лізингових платежів, в залежності від конвертації гривні в іноземну валюту та зміні ситуації на грошовому ринку, не суперечить правовій природі Договору, суд не бере до уваги, оскільки п. 8.12 Договору передбачена індексація не в залежності від конвертації гривні в іноземну валюту, а в залежності від зміни законодавства, яке впливає на лізингову діяльність Лізингодавця, тому наведені відповідачем правові позиції Верховного Суду України, в даному випадку застосуванню не підлягають. У пункті 5.4 Договору зазначено, що розмір комісії за організацію та комісії за передачу предмета лізингу встановлюється в додатку № 1. У разі збільшення вартості предмета лізингу до моменту його замовлення лізингодавцем, відповідно до п.1.3 цього договору, лізингоодержувач повинен одноразово сплатити різницю такої вартості до моменту купівлі предмета лізингу лізингодавцем з метою відповідності відсоткового розміру авансового платежу визначеного в додатку № 1 до цього договору фактичній вартості предмета лізингу на момент його купівлі у продавця, а також одноразово сплатити різницю комісії за організацію до моменту купівлі предмета лізингу лізингодавцем. У разі зменшення вартості предмета лізингу на момент його передачі лізингоодержувачу різниця комісії за організацію поверненню не підлягає. В такому випадку остаточна вартість предмета лізингу та поточні лізингові платежі будуть розраховані, визначені та встановлені в додатковій угоді до даного договору. Такі умови договору також є несправедливими, оскільки відповідно до вимог викладених у пункті 13 частини 3 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», несправедливими є, зокрема, умови договору про визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору. Визнаючи наведені вище умови договору несправедливими, суд виходить також з того, що держава сприяє забезпеченню споживання населенням якісних товарів (робіт, послуг), зростанню добробуту громадян та загального рівня довіри. Разом з тим споживачу, як правило, об'єктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму. Отже, для споживача існує ризик помилково придбати не потрібні йому послуги. Тому держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб'єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах. Крім того, відповідно до умов пункту 1.1 Договору, як вбачається, відповідач взяв на себе зобов'язання придбати і передати позивачу майно: Предмет Лізингу визначений у п. 3.1. цього Договору. Пункт 3.1 Договору встановлює, що предметом Лізингу по даному договору є трактор Фотон 504. Додаток № 3 до Договору містить лише такі відомості: Foton 504, кількість 1, еквівалент 6817,59, ціна 156600 грн. (а. с. 14). Додатки 1 та 2 до Договору щодо предмету лізингу містять лише назву трактора «Foton 504» (а.с. 12-13). Стаття 3 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачає, що предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками та віднесена відповідно до законодавства до основних фондів. Суд вважає, що індивідуальними ознаками транспортного засобу, які дають можливість його ідентифікувати як об'єкт цивільних прав та обов'язків, є: марка, модель, тип, об'єм двигуна, тип пального, колір, дата випуску, вартість тощо. Зі змісту Договору і додатків до нього вбачається, що предмет фінансового лізингу у розглядуваному випадку не визначений, оскільки відсутні його технічні й індивідуальні характеристики, а тому укладений сторонами договір фінансового лізингу не містить обов'язкових істотних умов договору, оскільки він не містить таких індивідуальних ознак транспортного засобу, які б вирізняли цей транспортний засіб з-поміж інших. Посилання відповідача на те, що усі індивідуальні ознаки Предмета Лізингу зазначаються в акті-приймання-передачі суд не бере до уваги, оскільки такий акт не є частиною укладеного між сторонами договору, а ст.ст. 3 та 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачають, що істотні умови лізингу мають міститися саме у договорі. Щодо твердження позивача про те, що пунктом 12.12 Договору відповідач поставив його у невигідне становище, зокрема, надав собі право на отримання коштів на оплату послуг, які він йому не надавав, то суд виходить з того, що згідно із визначень, які містяться у п. 2.1 Договору, Комісія за Організацію це одноразова плата Лізингоодержувачем Лізингодавцю за перевірку, розгляд та підготовку документів для оформлення даного Договору, моніторинг, систематизацію та аналіз даних, отриманих від офіційних дилерів по всій території України, супроводження Договору протягом всього строку його дії та відшкодування інших витрат Лізингодавця, що повязані з його виконанням (у тому числі не зазначені в цьому Договорі, але що можуть виникнути у Лізингодавця в процесі його виконання). Позивачем у позовній заяві не ставиться питання щодо законності чи незаконності передбачення у Договорі такого виду платежу як комісія, тому суд не приймає заперечення відповідача щодо цього питання. Разом з тим, суд приходить до висновку, що сама по собі умова неповернення суми комісії, яка передбачена у п. 12.12 Договору не є несправедливою в контексті положень Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки як вбачається із визначення наведеного у п. 2.1 Договору основна сума комісії сплачується за дії проведені лізингодавцем до укладення договору, тобто ті які на момент укладення договору є уже вчиненими. Тому неповернення коштів після розірвання договору Лізингоодежувачем не можна тлумачити як надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (п. 4 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»). Питання ж щодо співрозмірності розміру комісії наданим позивачу послуг останнім не ставилося. Крім того, пунктами 9.1, 9.4 Договору визначено, що строки та порядок гарантійного обслуговування Предмету Лізингу встановлюються виробником та/або продавцем Предмета Лізингу. Недоліки Предмета Лізингу, що виникли у гарантійний строк експлуатації в результаті гарантійних випадків, не з вини Лізингоодержувача, усуваються уповноваженим на те виконавцем робіт технічного сервісу за рахунок Продавця. За змістом статті 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. З наведеного вбачається, що незазначення у договорі непрямого лізингу продавця не є порушенням вимог законодавства про захист прав споживачів. Навпаки, в іншому випадку це б робило неможливим реалізацію права лізингоодержувача на самостійний вибір продавця (постачальника) транспортного засобу, яке передбачене у п. 1.4 Договору. Так само, посилання позивача на те, що у Договорі склад лізингових платежів не зазначений у грошовому вигляді, є таким, що не відповідає дійсності, оскільки згідно п. 8.1 Договору, складові Лізингових Платежів та їх суми, визначені в Графіку Лізингових Платежів у Додатках № 1 та № 2 до цього Договору, які є його невідємною частиною. Разом з тим, суд не бере до уваги доводи заперечень проти позову представника відповідача щодо того, що договір фінансового лізингу не потребує ліцензії, виходячи з такого. Згідно вимог ст.34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» від 12 липня 2001 року №2664-III, Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, у межах своєї компетенції видає ліцензії для здійснення фінансовими установами: 1) страхової діяльності; 2) діяльності з надання послуг накопичувального пенсійного забезпечення; 3) надання фінансових кредитів за рахунок залучених коштів; 4) діяльності з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб. Здійснення діяльності, зазначеної у частині першій цієї статті, дозволяється тільки після отримання відповідної ліцензії. Особи, винні у здійсненні діяльності без ліцензії, несуть відповідальність згідно із законами України. Ліцензія, яка надається для здійснення діяльності з надання фінансових послуг, не може передаватися третім особам. Фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). В силу вимог п.5 ч.1 ст.1 Закону №2664-III фінансова послуга операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. Таким чином обовязковому ліцензуванню підлягає діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб. За таких обставин відповідачу в силу вимог ст.ст.10,60 ЦПК України слід було б довести те, що надаючи позивачу послуги з фінансового лізингу, відповідач тим самим не здійснював діяльності з надання фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від позивача та фізичної особи. Суду відповідачем докази на підтвердження даних обставин, а також докази наявності у нього ліцензії на здійснення такої діяльності надані не були. Довідка про взяття на облік юридичної особи, надана представником відповідача, таким доказом не являється. Згідно ч.1\~ст. 806 ЦК України, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без\~\~попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг) або майно спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізиногоодержувачем специфікацій та умов ( непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Ч.1\~ст. 807 ЦК України\~говорить про те, що предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками, віднесена відповідно до законодавства до основних фондів. Виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою договір лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно достатті 628 ЦК України. Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до частини 1 статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України при розгляді справи N6-2766 цс 15 від 16.12.2015 року і згідно ч. 2 ст. 214 ЦПК України є обов'язковою для врахування при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин. Судом встановлено, що договір фінансового лізингу від 29.01.2016 року, укладений між [PERSON] та ТОВ «Лізингова компанія «Еталон», нотаріально посвідчено не було, повного виконання договору не відбулось. Верховний Суд України у своїй постанові від 10 жовтня 2012 року у справі №6-110цс12, висновки у якій є обовязковими до застосування судами, зазначив, що ЦК України у ст.ст. 3, 6, 203, 626, 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину). Розкриваючи зміст засади свободи договору у ст.ст. 6, 627, ЦК України визначає, що свобода договору полягає в праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, виборі контрагентів та погодженні умов договору. Закріпивши принцип свободи договору, ЦК України разом з тим визначив, що свобода договору не є безмежною, оскільки відповідно до абз.2 ч.3 ст.6 та ст.627 цього Кодексу при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства. Зазначені положення узгоджуються з нормами ч.1 ст.203, ч.1 ст.215 ЦК України, відповідно до яких підставою недійсності правочинів є суперечність їх актам цивільного законодавства. Таким чином, на думку суду, принцип свободи договору не дає права сторонам договору врегулювати у договорі відносини на власний розсуд у випадку суперечності умов договору положенням ЦК України чи іншим актам цивільного законодавства. Укладення у простій письмовій формі договору, який вимагає ще й обовязкового нотаріального посвідчення, прямо суперечить положенням ЦК України. Та не дає сторонам договору права самостійно укласти договір виключно в простій письмовій формі. Саме тому суд не приймає заперечення представника відповідача про право суду відступити від правової позиції викладеної у висновках Верховного Суду України та вважає, що договір фінансового лізингу №004038 від 29.01.2016 року є нікчемним через недодержання сторонами вимоги закону про його нотаріальне посвідчення. Згідно ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Згідно з п.п. 7, 10 Постанови пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Оскільки позовна вимога [PERSON] про стягнення з відповідача коштів сплачених ним за договором фінансового лізингу є наслідком недійсності нікчемного правочину вона підлягає задоволенню з огляду на вимоги ст. 216 ЦК України. Таким чином, кошти у сумі 15660 сплачені [PERSON] ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» підлягають поверненню. Разом з тим вимога визнати недійсним договір не може бути задоволена, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У відповідності до ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Отже, з відповідача на користь позивача слід стягнути 551,20 грн судового збору.

Outcome: partial