Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-19 00:00:00

Позивачка звернулася до суду із вищевказаним позовом, яким просила визнати за нею та за відповідачем по 1/2 частині квартири [ADDRESS]. В обґрунтування позову посилалася на те, що відповідач є членом ЖК „Простір-20" та йому було надано у користування вищевказану квартиру. Пай та паєнакопичення на вказану квартиру сторонами було повністю виплачено у 1992 році, але право власності у встановленому законом порядку не оформлювалось. Позивачка знаходилася із відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 19 листопада 1977 року по 18 квітня 2000 року. Посилаючись на ст. 15 Закону України „Про власність", а також ст. 22 КУпШС [PERSON] вважала, що їй та відповідачу спірна квартира належить на праві власності в рівних частках, тобто по 1/2 частині, як сумісна власність подружжя. А також зазначила, що відповідно до ч.3 ст. 29 КпШС України, для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності, а вона тільки 03 липня 2013 року дізналась про те, що 21.05.2013р. відповідач [PERSON] зареєстрував право власності на спірну квартиру та отримав свідоцтво про право власності на нерухоме майно. До судового засіданні позивачка не з'явилась, повідомлялась про час та місце розгляду справи своєчасно та належним чином, від її представника - [PERSON], що діє на підставі довіреності, надійшла заява, якою просить розглядати справу за його відсутністю, підтримав позовні вимоги у повному обсязі, та просив про їх задоволення. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, надав суду письмові пояснення, де також просив розглядати справу за його відсутністю, заперечував проти позовних вимог, просив відмовити в їх задоволенні посилаючись на те, що він разом із позивачкою дійсно перебували у зареєстрованому шлюбі із 19 листопада 1977 року по 18 квітня 2000 року. Всупереч вимогам ст. 29 КУпШС, позивачка впродовж трьох років після розірвання шлюбу з позовом про поділ майна не зверталася, у зв'язку з чим просив застосувати позовну давність. Представник ЖК „Простір - 20" до судового засідання не з'явився, повідомлялися про час та місце розгляду справи своєчасно та належним чином, причини неявки суду не повідомили. Враховуючи, що розгляд справи відбувся у відсутність позивача та відповідача, відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши письмові докази у їх сукупності, вважає, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу ( серія [NUMBER] від 18 квітня 2000 р.) Фрунзенського відділу реєстрації актів громадянського стану, шлюб між сторонами розірвано, актовий запис № 130. З довідки ЖК „Простір - 20" вбачається, що [PERSON] є членом ЖК „Простір - 20" та володільцем квартири [ADDRESS]. Вартість квартири повністю виплачена у 1992 році, коли сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Як вбачається зі свідоцтва про право власності на нерухоме майно ( індексний номер 3819744 від 23.05.2013р.) [PERSON] є власником спірної квартири [ADDRESS] За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України норми Сімейного кодексу України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 року. Таким чином, права і обов'язки щодо спірного майна виникають в момент його придбання, тому правовий режим майна (квартири), придбаного у 1992 році і правовідносини між позивачем та відповідачем із приводу нього регулюються Кодексом законів про шлюб та сім'ю, що діяв до набрання чинності СК України. Пунктом 1 ст. 17 Закону України „Про власність" встановлено, що при внесенні паю в ЖБК за рахунок коштів, одержаних внаслідок сумісної праці сім'ї члена кооперативу, паєнагромадження, а після повного внесення паю - квартира є спільною сумісною власністю членів сім'ї, якщо інше не було встановлено письмовою угодою між ними. Статтею 22 КпШС України визначено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Відповідно до ч. 1 ст. 29 КпШС України, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов'язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. Відповідно ч. 3 ст. 29 КпШС України, вбачається, що для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності. У цьому випадку позовна давність застосовується відповідно до цивільного законодавства, якщо інше не визначено законом (ст. 10 КпШС України 1969 року). Відповідно до положень ч. ч. 1, 3 ст. 15 Закону України „Про власність" член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. Громадянин, який став власником цього майна, має право розпоряджатися ним на свій розсуд: продавати, обмінювати, здавати в оренду, укладати інші угоди, не заборонені законом. [PERSON] став власником квартири [ADDRESS] у 1992 році, оскільки виплатив пай на паєнакопичення за спірну квартиру саме в тому році, але право власності у встановленому законом порядку оформив в 2013 році. Сторони у 1992 році перебували у зареєстрованому шлюбі, та позивачці було відомо, що пай та паєнакопичення за спірну квартиру відповідачем було повністю виплачено у 1992 році. Статтею 11 КпШС України передбачено, строк позовної давності обчислюється, якщо інше не встановлено законом, з дня коли особа дізналась або повинна була дізнатись про порушення свого права. Тобто, як вбачається з матеріалів справи, позивачка весь час з моменту виплати паю за квартиру, знала про наявність зазначеної квартири. Доказів поважності пропуску позовної давності ані позивачем, ані представником не наведено, а тому у задоволенні позову про поділ спільного майна подружжя необхідно відмовити в зв'язку із пропуском строку позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі.

Outcome: dismissed