Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-10 00:00:00

У червні 2017 року позивач звернувся до суду із позовом, яким просив стягнути із відповідача на його користь заборгованість за кредитним договором №б/н від 22.10.2008 року в розмірі 60 435,96 грн., а також понесені судові витрати. Позовна заява обґрунтована тим, що відповідно до укладеного договору №б/н від 22.10.2008 року [PERSON] отримав кредит у розмірі 5 000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Щодо зміни кредитного ліміту Банк керується п. 3.2., п. 3.3. Умов та Правил надання банківських послуг, де зазначено, що Клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням Банку і Клієнт дає право Банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. Підписання даного Договору є прямою і безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь-якого розміру Кредитного ліміту, встановленого Банком, відповідно до п.3.3 Умов та Правил надання банківських послуг. Пунктом 8.6 Умов надання банківських послуг передбачено, що при порушенні позичальником строків платежів по кожному з грошових зобов"язань, передбачених цим договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов"язаний сплатити Банку штраф в розмірі 500,00 грн. +5 % від суми позову. Відповідач не надавав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за Кредитом, процентами, а також іншими витратами відповідно до умов Договору, що має відображення у Розрахунку заборгованості за договором. Таким чином, у порушення умов договору, а також ст. ст. 509, 526, 1054 ЦК України, відповідач зобов`язання за вказаним договором не виконав, та продовжує ухилятись від виконання зобов`язання і заборгованість за договором не погашає, що є порушенням законних прав АТ КБ "Приватбанк". Станом на 31.03.2017 року утворилась заборгованість у розмірі - 60 435,96 грн., з них: заборгованість за кредитом- 4 767,03 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом- 48 764,84 грн., заборгованість за пенею та комісією- 3 550,00 грн., а також штрафи відповідно до пункту 8.6 Умов та правил надання банківських послуг 500,00 грн.- штраф (фіксована частина), 2 854,09 грн.- штраф (процентна складова). З посиланням на зазначене сторона позивача просили задовольнити позовні вимоги повністю. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено суддю Бершадську О.В. для розгляду справи про стягнення боргу. Ухвалою судді Кіровського районного суду м. Кіровограда від 12 липня 2017 року цивільну справу прийнято до провадження та призначено судове засідання (а.с. 23). Згідно ухвали Кіровського районного суду м. Кіровограда від 14 грудня 2017 року за клопотанням представника відповідача витребувано у Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк"(вул. Набережна Перемоги, 50, м. Дніпро, 49094), належним чином засвідчені копії: "Умов та правил надання банківських послуг" та "Правила користування платіжною карткою", які існували на дату підписання Анкети заявки 22.10.2008 року; виписку про рух коштів по картковому рахунку [NUMBER] , 46270801793850180 з дати написання заяви 22.10.2008 року; Анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг від 22.10.2008 року відносно [PERSON] ; первинного бухгалтерського документу про видачу коштів [PERSON] відповідно до Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" (а.с. 42). 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким, зокрема, Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції. Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. 29 грудня 2017 року представником позивача на електронну пошту суду, на виконання вимог ухвали від 14 грудня 2017 року, направлено копії витребуваних документів (а.с. 48-63). Ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 16 березня 2018 року вирішено продовжити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження. Призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з викликом сторін (а.с. 68). Від представника відповідача 27 квітня 2018 року, через канцелярію суду, надійшли письмові пояснення, згідно яких просив залишити без задоволення позовну заяву до [PERSON] про стягнення заборгованості. Вказав, що відповідач не має боргових зобов`язань перед позивачем. Позивач не надав суду жодних доказів того, шо відповідач заборгував йому кошти. На підтвердження боргу відповідача до суду подані такі документи: розрахунок заборгованості за договором, копія анкети позичальника, витяг з тарифів обслуговування кредитних карт, умови та правила надання банківських послуг. Дані документи не є доказом підтвердження факту існування боргу відповідача перед позивачем, що полягає в наступному: розрахунок заборгованості не може підтверджувати існування боргу, оскільки він не є первинним обліковим бухгалтерським документом, не відповідає закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та відповідно не може підтверджувати існування тих чи інших фінансових операцій. Не може погодитися із сумами зазначеними в розрахунку та вважає їх надуманими. Позивач додає до своєї позовної заяви Розрахунок заборгованості за договором №б/н від 22.10.2008 року, укладеного між «ПриватБанком» та клієнтом - відповідачем, що заборгованість у нього виникла ще у 2008 році, а із зазначеною позовною заявою звернувся лише в 2017 році. На розрахунку заборгованості відсутні будь - які дані про особу, яка саме здійснювала розрахунки заборгованості. У позовній заяві та у розрахунках заборгованості підписи аналогічні, з чого слідує, що саме представник банку [PERSON] зробив ці розрахунки та належним чином не підтвердив свою правомірність щодо здійснення таких фінансових розрахунків. Крім того, відповідно до вимог ч. 1, 2 ст. 258 Цивільного кодексу України, для окремих видів вимог законом може встановлюватися- спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю». Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимоги про стягнення, неустойки (штрафу, пені). Таким чином, позивачем було пропущено строк звернення до суду та не було подано відповідного клопотання про поновлення пропущеного процесуального строку звернення до суду, яке в контексті розгляду даної справи є основоположним та обов`язковим. Як наслідок того, що позивач не звернувся відразу в перший або другий місяць виникнення заборгованості за Договором, розрахунки наведені в таблиці розрахунку, після спливу строку позовної давності, є не вірними та не відповідають дійсності. Позивачем до суду не надано оригінал даної анкети від 22.10.2008 року про відкриття карткового рахунку, а копія цієї анкети не може бути належним доказом наявності кредитних зобов`язань. В анкеті-заяві приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, де міститься його підпис, окрім даних сторін договору не має жодних посилань на суму зазначеного кредиту та умови його отримання. Крім цього, на жодній із сторінок копії Умов та правил надання банківських послуг, наданих позивачем в якості додатку, не має його підпису, який би підтвердив, що він- відповідач ознайомлений з ними та не зрозуміло чи взагалі існує оригінал цього Договору належним чином пронумерований та прошитий, а вказану анкету-заяву не можна вважати Договором. Також відсутня дата складання зазначеного документа. Крім того, не можливо пересвідчитись, чи саме в такій редакції Умови та Правила діяли на момент підписання анкети від 22.10.2008 року, оскільки в матеріалах справи міститься копія вказаних вище Умов та Правил, підписаних лише Головою правління публічного акціонерного товариства «ПриватБанк», тоді як копія не може бути належним та допустимим доказом, так як вона не є складовою частиною укладеного між сторонами договору, оскільки позичальником вона не підписана, що свідчить про те, що вони на нього не розповсюджуються (а.с. 77-81). Згідно ухвали Кіровського районного суду м. Кіровограда від 27 квітня 2018 року, за клопотанням представника відповідача, витребувано у Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" (вул. Набережна Перемоги, 50, м. Дніпро, 49094), оригінали або ж належним чином оформлені, підписані та засвідчені копії: виписки за період з 01.01.1999 року по 25.12.2017 року на ім"я [PERSON] , основна карта: 9992 [NUMBER] ; заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг від 22.10.2008 року відносно [PERSON] (а.с. 86-87). 15 травня 2018 року представником позивача на електронну пошту суду, на виконання вимог ухвали від 27 квітня 2018 року, направлено копії витребуваних документів (а.с. 91-104). 21 травня 2018 року ПАТ КБ"Приватбанк" змінив свою назву на Акціонерне товариство Комерційний банк "Приват Банк", що не тягне за собою правонаступництва. Ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 24 жовтня 2018 року, клопотання представника відповідача Лебедєва Андрія [PERSON] від 24 жовтня 2018 року- задоволено. Витребувано у Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (вул. Набережна Перемоги, 50, м. Дніпро, 49094), оригінали: -виписки за період з 01.01.1999 року по 25.12.2017 року на ім"я [PERSON] , основна карта: [NUMBER] ; -заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг від 22.10.2008 року відносно [PERSON] . Визнано обов"язковою явку до суду позивача Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», його представника, в зв"язку з чим відкладено розгляд справи (а.с. 125-126). 26 жовтня 2018 року представником позивача на електронну пошту суду, на виконання вимог ухвали від 24 жовтня 2018 року, направлено копії витребуваних документів (а.с. 133-177). В судовому засіданні представник позивача вимоги підтримав, просив їх задовольнити, на їх обгрунтування послався на обставини викладені в позовній заяві та надав оригінали витребуваних судом документів для їх огляду. Представник відповідача в судовому засіданні вимоги не визнав, у їх задоволенні просив відмовити. Заслухавши виступ представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали, суд позов задовольняє частково, із наступних підстав. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 3 ст. 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом ( ст. 81 ЦПК України) Судом з`ясовано, що 24 листопада 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] , [INFO] , укладено кредитний договір, відповідно якого позичальнику надано кредит, шляхом підписання заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку. Відповідно до укладеного договору б/н [PERSON] отримав кредит у розмірі 500,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Разом з цим, відкрито рахунок 22 жовтня 2008 року з видачею карти № [NUMBER] . Згідно зі статтею 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства (ст. 207 ЦК України). Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до статті 32 ЦК України, фізична особа від чотирнадцяти до вісімнадцяти років (неповнолітня особа) має право: 1) самостійно розпоряджатися своїм заробітком, стипендією або іншими доходами; 2) самостійно здійснювати права на результати інтелектуальної, творчої діяльності, що охороняються законом; 3) бути учасником (засновником) юридичних осіб, якщо це не заборонено законом або установчими документами юридичної особи; 4) самостійно укладати договір банківського вкладу (рахунку) та розпоряджатися вкладом, внесеним нею на своє ім`я (грошовими коштами на рахунку). Відповідно до частини 2 статті 32 ЦК України, неповнолітня особа вчиняє інші правочини за згодою батьків (усиновлювачів) або піклувальників. Так, на вчинення неповнолітньою особою правочину щодо отримання кредитних коштів повинна бути згода батьків (усиновлювачів) або піклувальника. За правилами частини першої статті 222 ЦК України, визначено, що правочин, який неповнолітня особа вчинила за межами її цивільної дієздатності без згоди батьків (усиновлювачів), піклувальника, може бути згодом схвалений ними у порядку, встановленому статтею 221 цього Кодексу, тобто якщо ці особи, дізнавшись про його вчинення, протягом одного місяця не заявили претензії другій стороні. Частиною другою статті 222 ЦК України визначено, що правочин, вчинений неповнолітньою особою за межами її цивільної дієздатності без згоди батьків (усиновлювачів), піклувальників, може бути визнаний судом недійсним за позовом заінтересованої особи. Частиною першою статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з частиною третьою статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Вимоги про визнання цього договору в цілому або його частин недійсними, а також про зміну або розірвання договору з передбачених законом підстав [PERSON] , заінтересовані особи не заявляли, зустрічний позов у строк для подання відзиву не пред"являли. Відповідно до заяви, підписаної сторонами, відповідач згоден з тим, що ця заява разом із Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомлений та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку. До кредитного договору банк додав Довідку про умови кредитування, Умови та правила надання банківських послуг. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). За змістом статті 634 ЦК України, у договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови та правила надання банківських послуг розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг Приват Банку. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. За вказаного, неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Умови у будь-якій редакції, що найбільш сприятливі для задоволення позову. Умови та правила надання банківських послуг в ПриватБанку розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, які містяться в матеріалах даної справи, не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви. Разом з цим, у заяві позичальника процентна ставка визначена- 30 % із розрахунку 360 днів у році. Крім того, згідно довідки про умови кредитування від 24.11.2008 року, підписаної позичальником, встановлена відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та визначено її розмір. Штраф при порушенні строків платежів по кожному із грошових зобов"язань, передбачених договором, більше ніж 120 днів становить 250 грн.+5% від суми позову. Відповідно статей 526, 527, 530 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Відповідач не надавав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за Кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов Договору, що має відображення у Розрахунку заборгованості за договором. Таким чином, у порушення умов кредитного договору а також ст. ст. 509, 526, 1054 ЦК України, Відповідач зобов`язання за вказаним договором не виконав. Згідно зі ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), тобто ухиляючись від сплати заборгованості за кредитом, Відповідач порушує зобов`язання за даним договором. Статтею 525 ЦК України передбачена недопустимість односторонньої відмови від зобов`язання. Згідно ч.2 ст. 615 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно із вказаною нормою закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Таким чином, виписка з карткового рахунку, що міститься в матеріалах справи є належним доказом заборгованості, а тому суд критично відноситься до заперечень сторони відповідача, оскільки у виписці фактично вказано період починаючи з 24 листопада 2008 року, тобто з дати підписання заяви сторонами. З наданого розрахунку та виписки з карткового рахунку встановлено, що [PERSON] , користуючись кредитними коштами, періодично сплачував заборгованість за наданим кредитом. За таких обставин, суд вважає, що між банком та відповідачем був укладений кредитний договір, який виконувався сторонами. Відповідач отримав кредитні картки № [NUMBER] , № [NUMBER] , остання з яких із строком дії по листопад 2015 року включно, що підтверджується довідкою банку (а.с. 221). Позивач зазначав, що взяті на себе зобов`язання за кредитним договором відповідач припинив виконувати, у зв`язку з чим, станом на 31.03.2017 року утворилась заборгованість у розмірі - 60 435,96 грн., з них: заборгованість за кредитом- 4 767,03 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом- 48 764,84 грн., заборгованість за пенею та комісією- 3 550,00 грн., а також штрафи відповідно до пункту 8.6 Умов та правил надання банківських послуг 500,00 грн.- штраф (фіксована частина), 2 854,09 грн.- штраф (процентна складова). Разом з цим, аналізуючи наданий позивачем розрахунок, суд вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування тобто з 01.12.2015 року, а відтак вимоги позивача в цій частині підлягають до задоволення частково, стягнувши заборгованість по процентам за користування кредитом по листопад 2015 року, включно. Такий правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10 цс 18, згідно пунктів 91-93 якої після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Частиною 4 ст. 263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Крім того, суд не у повній мірі погоджується з наданим позивачем розрахунком заборгованості по процентам за користування кредитом та зазначає наступне. Відповідно до ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти; розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Згідно ст. 1056-1 ЦК України фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору; встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитором в односторонньому порядку; умова договору щодо права кредитора змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 квітня 2018 року (справа № 489/9289/14-ц, провадження № 61-5307св18), у разі підвищення банком процентної ставки з`ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди тощо); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо; боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку; такий висновок наведений і у постанові Верховного Суду України від 11 жовтня 2017 року у справі № 6-1374цс17. З розрахунку заборгованості вбачається, що під час укладення кредитного договору діяла процента ставка по кредиту в розмірі 30,00 % на рік, з 01.09.2014 року збільшена до 34,80% річних, а з 01.04.2015 року збільшена до 43,20 % річних. Однак, суду не надано доказів того, що позивачем узгоджувалася з відповідачем зміна процентної ставки - її збільшення до 34,80 % річних з 01.09.2014 року, 43,20 % річних з 01.04.2015 року, а тому суд за цей період бере до уваги первинну процентну ставку - 30,00 % річних. Крім того, проценти необхідно нараховувати виключно на тіло кредиту за процентною ставкою 30,00 % на рік тільки в межах строку дії кредитної картки, тобто по 30 листопада 2015 року що становить 3 449 грн 48 коп. та підтверджується таким розрахунком: 4 767,03 :100 х 30,00/ 365 х 456 дні = 1 786,66 грн. внесено 0,00 грн. Станом на 30.11.2015 року загальний залишок заборгованості за процентами становив 3 449,48 грн. (1 786,66+1 662,82). У підсумку,заборгованість за процентами за весь період користування кредитом складає 3 449,48 грн., а не 48 764,84 грн. Крім цього, стороною відповідача заявлено про застосування наслідків спливу позовної давності щодо вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до статті 256 ПК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ПК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ПК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (№o. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року). Разом з цим, цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до положень статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Згідно зі статтею 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором, свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Такий правовий висновок зроблено Верховним Судом України у постанові від 21 жовтня 2015 року в справі № 6-2003цс15. Отже, законодавством не передбачено подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Враховуючи викладене, у задоволенні вимог про стягнення заборгованості за пенею та комісією- 3 550,00 грн., так як з наданих розрахунків й заявлених вимог не можливо роз`єднати суми заборгованості по пені та комісії, суд вважає за необхідне, відмовити, в зв"язку із забороною подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. При цьому, довідкою про умови кредитування від 24.11.2008 року, підписаної позичальником, передбачено, що при порушенні позичальником строків платежів по кожному з грошових зобов"язань, передбачених цим договором більш ніж на 120 днів, позичальник зобов"язаний сплатити Банку штраф в розмірі 250 грн.+5% від суми позову, а тому враховуючи суму позову в 8 216,51 грн. (заборгованість за кредитом - 4 767,03 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом - 3 449,48 грн.) штраф (процентна складова) становить 410,83 грн. (5% від суми позову), а штраф (фіксована частина)- 250,00 грн. Таким чином, виходячи з викладеного, суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення вимог щодо стягнення заборгованості за кредитним договором в розмірі- 8 877, 34 грн., з них: заборгованість за кредитом - 4 767,03 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом - 3 449,48 грн., 250,00 грн.-штраф (фіксована частина), 410,83 грн.-штраф (процентна складова). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Пронін проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з тим, що позовні вимоги майнового характеру задоволено частково, тому з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір майнового характеру виходячи з такого розрахунку. Загальна сума задоволених вимог позивача складає в розмірі 8 877, 34 грн., тому з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь позивача в сумі 235,03 грн. (8 877, 34 грн. х 100% : 60 435,96 грн. х 1 600,00 грн.). Тому,

Outcome: partial