Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-02 00:00:00

\~[PERSON] звернувся до суду з позовом до Управління праці та соціального захисту населення Вінницької районної державної адміністрації про стягнення грошових коштів.\~ Позовна заява мотивована тим, що постановою Вінницького міського суду Вінницької області №127/13455/14-а від 14.07.2014 року позов [PERSON] задоволено частково. Зобов'язано Управління праці та соціального захисту населення Вінницької районної державної адміністрації перерахувати та виплатити [PERSON] щорічну разову грошову допомогу до 5 травня 2014 року відповідно до ч. 5 ст. 13 ЗУ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» в розмірі восьми мінімальних пенсій за віком, з урахуванням виплаченої суми, виходячи з розрахунку мінімальної пенсії за віком, визначеної ч. 1 ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» станом на момент призначення [PERSON] щорічної разової грошової допомоги до 5 травня 2014 року. Дана постанова набула сили. На своє звернення до відповідача відносно стану виконання вищевказаного рішення суду, позивач отримав лист від 09.02.2017 року за № 792 в якому вказано, що відповідачем нараховано суму боргу в розмірі 5\~342,00 гривень, однак виконати рішення в частині виплати зазначеної суми коштів управління не має можливості, оскільки з державного бюджету не надходило коштів для забезпечення виконання рішення суду . Просив стягнути з Управління праці та соціального захисту населення Вінницької районної державної адміністрації на користь [PERSON] 5342 грн. боргу, що утворився при перерахунку соціальної допомоги до 5 травня 2014 року. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав у повному обсязі за обставин викладених в позові, просив суд позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] позовні вимоги не визнала, про що надала письмові заперечення на позов та просить відмовити в його задоволенні. Вислухавши думку сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, суд дійшов висновку про те, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно доп.1 ч.1 ст. 15 ЦПК України в порядку цивільного судочинства розглядаються справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних чи трудових відносин. Підставами виникнення цивільних прав та обов»язків, згідно п.п.3,4 ч.2 ЦК України є завдання майнової ( матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інші юридичні факти. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди ( п.8 ч.2 ст. 16 ЦК України). Як зазначив Верховний Суд України в Аналізі практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України, у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду тощо. Так, 14 липня 2014 року рішенням Вінницького міського суду Вінницької області частково задоволено адміністративний позов [PERSON] Зобовязано управління праці та соціального захисту населення Вінницької районної державної адміністрації перерахувати та виплатити [PERSON] разову грошову допомогу до 5 травня 2014 року у відповідності до ч.5 ст.13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» в розмірі восьми мінімальних пенсій за віком, з урахуванням виплаченої суми, виходячи із розрахунку мінімальної пенсії за віком, визначеної ч.1 ст.28 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» станом на момент призначення [PERSON] щорічної разової грошової допомоги до 5 травня 2014 року. Дане рішення суду було залишено без змін Вінницьким апеляційним адміністративним судом 03.11.2014 року. 30.12.2014 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження по виконавчому листу № 127/13455/14-а, виданого 25.12.2014 року Вінницьким міським судом Вінницької області. 12 січня 2015 року управлінням праці та соціального захисту населення Вінницької районної державної адміністрації зроблено перерахунок щорічної одноразової грошової допомоги до 5 травня за 2014 рік [PERSON] згідно рішення суду від 14.07.2014 року в сумі 5342 грн. Управління праці та соціального захисту населення Вінницької районної державної адміністрації звернулось до Департаменту соціальної політики Вінницької облдержадміністрації, як до розпорядника коштів вищого рівня, про виділення додаткових коштів в сумі 5342 грн. для виконання рішення суду, однак кошти не були виділені. 29.01.2015 року державний виконавець звернувся до суду із поданням про зміну способу і порядку виконання рішення суду по справі № 127/13455/14-а. Вінницьким міським судом Вінницької області 31.03.2015 року відмовлено в задоволенні подання відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Вінницькій області про зміну способу і порядку виконання постанови Вінницького міського суду Вінницької області від 14.07.2014 року шляхом стягнення з Управління праці і соціального захисту населення Вінницької районної державної адміністрації на користь [PERSON] 5342 грн. Частиною 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. В рішенні Конституційного Суду України № 3-рп/2012 від 25.01.2012 року зазначено, що суди під час вирішення справ про соціальний захист громадян керуються, зокрема, принципом законності. Цей принцип передбачає застосування судами законів України, а також нормативно-правових актів відповідних органів державної влади, виданих на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України, в тому числі нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, виданих у межах його компетенції, на основі і на виконання Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України. Однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України виходячи з фінансових можливостей держави, яка зобов'язана справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами і територіальними громадами та прагнути до збалансованості бюджету України. При цьому рівень державних гарантій права на соціальний захист має відповідати Конституції України, а мета і засоби зміни механізму нарахування соціальних виплат та допомоги - принципам пропорційності і справедливості. Відповідно до ч.3 ст.22 Конституції України при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Пільги, компенсації, гарантії є видом соціальної допомоги і необхідною складовою конституційного права на достатній життєвий рівень, тому звуження підзаконним актом змісту та обсягу права, наданого Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», є безпідставним. Крім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини ( Справа Бурдов проти Росії), суд наголосив, що виконання будь-якого судового рішення є невід'ємною стадією процесу правосуддя, а тому повинно відповідати вимогам, вміщеним у ст. 6 Конвенції. Для держави є неприпустимим виправдання неможливості виконання судового рішення відсутністю належного фінансування. У зазначеній справі заявник не повинен був страждати від невиконання ухвалених на його користь судових рішень через фінансовий стан держави. Суд зауважив, не вживаючи заходів до виконання судових рішень, котрі набрали законної сили, упродовж тривалого періоду часу, уряд позбавив положення ч. 1 ст. 6 Конвенції будь-якого сенсу. Таким чином, мало місце порушення ч. 1 ст. 6 Конвенції. Суд також наголосив на тому, що судові рішення, ухвалені на користь заявника, підтвердили дійсні грошові вимоги останнього, а не просто констатували загальний обов'язок держави надавати п. Бурдову матеріальну допомогу. Вказані судові рішення набрали законної сили. Окрім того, у цих справах були відкриті виконавчі провадження. На думку Суду, зумовлена діями держави неможливість отримати заявником присуджені йому грошові виплати є втручанням у його право на мирне володіння майном відповідно до змісту ст. 1 Протоколу. Не забезпечивши виконання судових рішень, уряд позбавив заявника можливості отримати кошти, які той цілком підставно очікував. Уряд не зміг обгрунтувати свою бездіяльність. Водночас, на думку Суду, відсутність коштів не може слугувати виправданням невиконання судових рішень. Таким чином, мало місце порушення ст. 1 Протоколу. В рішенні Європейського суду з прав людини ( Кечко проти України), Суд повторює, що поняття "власності", яке міститься в першій частині статті 1 Протоколу N 1, має автономне значення, яке не обмежене власністю на фізичні речі і не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві: деякі інші права та інтереси, наприклад, борги, що становлять майно, можуть також розглядатись як "майнові права", і, таким чином, як "власність" в цілях вказаного положення. Питання, що потребує визначення, полягає в тому, чи мав відповідно до обставин справи, взятих в цілому, заявник право на матеріальний інтерес, захищений статтею 1 Протоколу N 1 Суд зауважує, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними. Таким чином, як було встановлено в ході розгляду справи невиплата позивачу грошової допомоги визначеної рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 14.07.2014 року у повному обсязі зумовлена відсутністю коштів в державному бюджеті для забезпечення виконання судових рішень, проте реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, не може бути поставлена в залежність від бюджетних асигнувань і посилання органами державної влади на відсутність коштів як на причину невиконання зобов`язання встановленого рішенням суду. Відповідно до ст. 623 ч.1 ЦК України, боржник, який порушив зобов»язання, має відшкодувати кредиторові завдані чим збитки. Суд вважає, що права позивача порушені, тому підлягають захисту шляхом примусового стягнення даної суми. Зважаючи на наведені обставини, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON], слід задовольнити, оскільки вони обґрунтовані. \~Судові витрати суд вирішує відповідно до ст.88 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: approved