Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-22 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд із зазначеним позовом до ТзОВ "Волинь Ліс Сервіс", покликаючись на те, що з 29.10.2010 року вона працювала диспетчером у ТзОВ "Волинь Ліс Сервіс" і 31.05.2012 року була звільнена з роботи, однак підприємство до цього часу не провело повний розрахунок та не виплатило належних їй сум заробітної плати і компенсації за невикористану відпустку, яка складає 3306, 26 грн. Посилаючись на норми ст. 117 КЗпП України, яка передбачає відповідальність за затримку розрахунку при звільненні, просить стягнути з відповідача вказану суму заборгованості, середній заробіток за весь час затримки в розмірі 21 880,00 грн., 16, 53 грн. індексації, 500 грн. у відшкодування моральної шкоди, оскільки вважає, що невиплата заробітної плати та розрахункових при звільненні призвела до моральних страждань, що виразились у втраті нормальних життєвих відносин, переживань та докладання додаткових зусиль для організації свого життя, а також 200 грн. витрат на правову допомогу. Позивач [PERSON]. в судове засідання не з'явилася, подала до суду заяву, згідно якої позовні вимоги підтримує, просить позов задовольнити та проводити розгляд справи без її участі, щодо заочного розгляду справи не заперечила. Представник відповідача ТзОВ "Волинь Ліс Сервіс" в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду повідомлявся належним чином, заяв про розгляд справи у його відсутності чи заперечень на позов до суду не надходило, причини неявки суду невідомі. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. У зв'язку з чим, на підставі ст. 197 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу без фіксування судового процесу. Суд ухвалив проводити заочний розгляд справи у відсутності представника відповідача в порядку ст. 224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи та оцінивши надані докази, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно записів трудової книжки, [PERSON] працювала у ТзОВ "Волинь Ліс Сервіс" з 29.10.2010 року на посаді диспетчера (наказ № 25-к від 29.10.2010 р.) і була звільнена із займаної посади відповідно до наказу № 115-к від 31.05.2012 року на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України за згодою сторін . Як вбачається з повідомлення Територіальної державної інспекції з питань праці у Волинській області за № Ко-18/01-11-02 від 08.02.2013 року, за результатами перевірки ТзОВ "Волинь Ліс Сервіс" було виявлено порушення вимог ст. 116 КЗпП України, а саме працівнику підприємства [PERSON] не проведено виплату заробітної плати та компенсації за невикористані дні щорічної відпустки у день звільнення - 31.05.2012 року. Сума заборгованості складає 3306, 26 грн. (а.с. 9). Згідно зі ст. 34 Закону України "Про оплату праці" ( 108/95-ВР ) від 24 березня 1995 р. компенсація втрати частини заробітку через порушення строків його виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги в порядку, встановленому чинним законодавством. Відповідно до п. 2 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати, затвердженого постановою КМУ від 21.02.2001р. №159, компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 1 січня 2001 року. Індекс інфляції у 2013 році складав 100, 5 %, відповідно розмір індексації із суми заборгованості 3306, 26 грн. становить 16, 53 грн. (3306, 26 х (100,5/100) - 3306, 26 = 16,53). Згідно пояснень позивача, викладених у позовній заяві, на її неодноразові вимоги про погашення заборгованості по заробітній платі та компенсації за невикористані дні відпустки, відповідач відмовився провести з нею розрахунок, мотивуючи відсутністю для цього коштів. Згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, проводиться у день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Беручи до уваги те, що на час розгляду справи відповідачем не надано доказів щодо виплати позивачу належних їй сум, вимоги останньої про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористані дні відпустки в сумі 3306, 26 грн. та компенсації втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати в сумі 16, 53 грн. підлягають до задоволення. При цьому, суд в силу ч. 2 ст.11 ЦПК України, якою передбачено право особи, яка бере участь у справі розпоряджатися своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд, задовольняє вимоги позивача в частині стягнення інфляційних виплат у заявленому позивачем розмірі, без врахування сум згідно індексу інфляції за весь період невиплати розрахункових коштів. Відповідно до ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у вказані строки, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. В разі, якщо звільнений працівник до одержання остаточного розрахунку стане до іншої роботи, розмір компенсації зменшується на суму заробітної плати, одержаної за новим місцем роботи. Ухвалою суду від 17.02.2014 року було вирішено витребувати у ТзОВ "Волинь Ліс Сервіс" довідку про середньомісячну заробітну плату та довідку про заборгованість по заробітній платі [PERSON], однак вимоги суду не були виконані відповідачем. Залишилась також без виконання ухвала суду від 28.02.2014 року про зобов'язання Територіальної державної інспекції з питань праці у Волинській області провести перевірку ТзОВ "Волинь Ліс Сервіс" для визначення середньомісячної заробітної плати позивача у зв'язку з відсутністю відповідача за місцем реєстрації, що стверджується повідомлення інспекції № 448/02-02-06 від 23.04.2014 року. Таким чином, вимога позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку не підлягає до задоволення, і суд вважає за недоцільне проводити такий розрахунок, оскільки згідно записів трудової книжки [PERSON], 05.06.2012 року вона була прийнята на роботу на посаду диспетчера у ТзОВ "Арзу" відповідно до наказу № 22-к від 05.06.2012 року, і її середньомісячний дохід перевищує розмір мінімальної заробітної плати, з розрахунку якої заявлено позивачем вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати розрахункових коштів (а.с. 8, 22, 23). Згідно до ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Суд частково приймає до уваги твердження позивача щодо завданої йому незаконними діями відповідача моральної шкоди, що полягає у душевних переживаннях позивача, і враховує той факт, що на час винесення рішення, відповідач не здійснив жодних практичних заходів щодо погашення такої заборгованості. На думку суду розмір моральної шкоди завданої позивачу має бути співрозмірний з реально завданою шкодою, а тому в частині задоволення моральної шкоди позов підлягає частковому задоволенню в сумі 300 грн. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Відповідно до прибуткового касового ордеру № 11 від 17.01.2014 року, позивач поніс витрати на правову допомогу (підготовка позовної заяви) в сумі 200 грн. (а.с. 11). Таким чином, оцінивши зібрані та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов [PERSON] слід задовольнити частково та стягнути з ТзОВ "Волинь Ліс Сервіс" на користь позивача розрахункові в сумі 3306, 26 грн. та 16, 53 грн. індексації, 300 грн. моральної шкоди та 200 грн. витрат на правову допомогу. В іншій частині позову слід відмовити. Згідно п. 10 ч. 1 ст. 80 ЦПК України, у позовах, які складаються з кількох самостійних вимог, ціна позову визначається загальною сумою всіх вимог. Враховуючи те, що відповідно до ст. 5 ЗУ "Про судовий збір" позивач звільнений від сплати судового збору, тому на підставі ст. 88 ЦПК України, судовий збір у розмірі визначеному ст. 4 ЗУ "Про судовий збір", а саме 487, 20 грн., підлягає стягненню з відповідача на рахунок спеціального фонду Державного бюджету України.

Outcome: partial