Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-30 00:00:00

У жовтні 2016 року представник ТОВ «Кредитні ініціативи» звернулася до суду із вказаним позовом у якому шляхом уточнення просила стягнути солідарно із відповідачів [PERSON] та [PERSON] заборгованість за кредитним договором у розмірі 286 204 грн. 67 коп., по відсоткам в сумі 363 549 грн. та судові витрати у розмірі 9 746 грн. 31 коп. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між ЗАТ «Альфа - Банк», правонаступником якого є ПАТ «Альфа Банк» та [PERSON] 24 вересня 2007 року було укладено кредитний договір, згідно якого останній отримав 20000,00 доларів США. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором того ж дня між банком та співвідповідачем [PERSON] було укладено договір поруки. Відповідно до договору факторингу від 30 вересня 2009 року ТОВ «Кредитні ініціативи» набуло статусу кредитора за договірними зобов`язаннями [PERSON] . У зв`язку із тим, що [PERSON] зобов`язання по кредитному договору щодо повернення кредитних коштів не виконував належним чином, утворилася заборгованість, яку позивач і просив стягнути у судовому порядку із відповідачів по справі разом із судовими витратами. Заочним рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 08.06.2017 року позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості - задоволено. Стягнуто солідарно з [PERSON] , [INFO] , ідентифікаційний код - [NUMBER] та [PERSON] , [INFO] , ідентифікаційний код - [NUMBER] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» заборгованість за кредитним договором від 24 вересня 2007 року № SМЕ0004124 у розмірі 286 204 грн. 67 коп.; по відсотках у розмірі - 363 549 грн., а всього стягнуто - 649 753 (шістсот сорок дев`ять тисяч сімсот п`ятдесят три) грн. Стягнуто з [PERSON] , [INFO] , ідентифікаційний код - [NUMBER] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 4 873 (чотири тисячі вісімсот сімдесят три) грн. 16 коп. Стягнуто з [PERSON] , [INFO] , ідентифікаційний код - [NUMBER] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 4 873 (чотири тисячі вісімсот сімдесят три) грн. 16 коп. 06 грудня 2018 року до суду надійшла заява [PERSON] про перегляд заочного рішення Вишгородського районного суду Київської області від 07 червня 2017 року по цивільній справі за позовом ТОВ «Кредитні ініціативи» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 04.11.2019 рокузаяву [PERSON] про перегляд заочного рішення Вишгородського районного суду Київської області від 08 червня 2017 року по справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості задоволено. Заочне рішення Вишгородського районного суду Київської області від 08 червня 2017 року по цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості скасовано і призначено справу до підготовчого судового засідання в загальному порядку з викликом сторін. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 03.02.2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача в судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позов підтримала, просила його задовольнити у повному обсязі. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про місце, день та час розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суду не повідомили. Відповідач [PERSON] неодноразово подавав до суду клопотання про відкладення розгляду справи, які судом були задоволені, однак в подальшому до суду не з`являвся, про причини неявки суду не повідомляв. Будучі присутніми у судовому засіданні відповідачі щодо заявлених позовних вимог заперечували та просили відмовити у їх задоволенні. Крім того, відповідачем [PERSON] до суду було подано відзив, в якому зазначив, що позивач звернувся до суду з вказаним позовом після спливу строку позовної давності, оскільки, як передбачено умовами кредитного договору від 24.09.2007 року укладеного між ЗАТ «Альфа Банк» та [PERSON] строк на погашення по кредиту є 24 місяці з дня укладення договору. Починаючи з 23.09.2009 року банк фактично знав про своє порушене право, проте не заявляв про це, і саме з цього моменту і починається перебіг позовної давності, як щодо основного зобов`язання так і до застосування відсотків за його користуванням та інших передбачених договором сум, а позивач звернувся до суду за захистом своїх прав лише в жовтні 2016 року. Крім того, в заяві про перегляд заочного рішення суду, окрім зазначеного, вказав, що приймаючи рішення, щодо солідарної відповідальності, суд не взяв до уваги, той факт, що згідно ч. 4 ст. 559 ЦК України, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. Також, вказав, що самого факту видачі валютного кредиту та розміру стягнення по валютному кредиту позивачем не доведено. Від відповідача [PERSON] відзив, пояснення щодо заявлених позовних вимог на адресу суду не надходили. Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Проте, сторони в черговий раз в судове засідання не з`явилися. Таким чином, суд враховуючи вимоги ст. 210 ЦПК України, щодо строків розгляду справи, вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін. Дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до наступного. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. У ст.12 ЦПК України, говориться, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ч. 2 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У судовому засіданні встановлено, 24 вересня 2007 року було укладено кредитний договір № SМЕ0004124 між ЗАТ «Альфа-Банк» та [PERSON] , згідно якого, останній отримав кредит у розмірі 20000,00 доларів США на умовах повернення, сплати процентів за користуванням кредитом та виконання зобов`язань за договором (т. 1 а.с. 33). Згідно п. 1.2 даного договору, визначено строк користування кредитом 24 місяці. Окрім того, умовами договору передбачені процента ставка за користування кредитом 21,00 річних. Також, 24 вересня 2007 року між ЗАТ «Альфа-Банк» та [PERSON] було укладено договір поруки за № SМЕ0004124/2 (т. 1 а.с. 40). ЗАТ "Альфа-банк" 19.08.2009 року було приведено у відповідність до Закону України "Про акціонерні товариства", назву організаційно-правової форми, шляхом перейменування ЗАТ "Альфа-банк" в Публічне акціонерне товариство "Альфа-банк". 30 вересня 2009 року було укладено договір факторингу між ПАТ «Альфа-Банк» та ТОВ «Кредитні ініціативи», відповідно до якого, клієнт відступає фактору свої права вимоги заборгованості по кредитних договорах (т.1 а.с. 28-31). Згідно витягу із додатку до договору факторингу від 30 вересня 2009 року, Кредитний договір від 24 вересня 2007 року № SМЕ0004124 укладений між ЗАТ «Альфа-Банк» та [PERSON] охоплюється сферою регулювання договору факторингу (т. 1 а.с. 32). Згідно частини 1 статті 1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Втой же час, у статті 1078 ЦК України зазначено, Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). 16 вересня 2016 року на адресу відповідачів позивачем направлена вимога про дострокове повернення кредиту у зв`язку із неналежним виконанням зобов`язань за кредитним договором, що підтверджується відповідним реєстром відправленої поштової кореспонденції (т. 1 а.с. 44). Відповідно до ч. 1 ст. 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Згідно ч. 2 ст. 1069 ЦК України права та обов`язки сторін, пов`язані з кредитуванням рахунка, визначаються положеннями про позику та кредит (параграфи 1 і 2 глави 71 цього Кодексу), якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, а в разі порушення боржником цих вимог той, згідно зі статтями 625, 1048 і 1050 ЦК України, повинен сплатити кредиторові суму боргу та проценти встановлені за умовами кредитного договору. Згідно ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив зобов`язання, якщо не виконав його у строк встановлений договором. Вимогами ст. 549 ЦК України, передбачено обов`язок боржника в разі порушення зобов`язання передати кредиторові грошову суму штрафу у вигляді процентної ставки, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Відповідно до статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 цього Кодексу). Згідно ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив зобов`язання, якщо не виконав його у строк встановлений договором. Вимогами ст. 549 ЦК України, передбачено обов`язок боржника в разі порушення зобов`язання передати кредиторові грошову суму штрафу у вигляді процентної ставки, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Згідно вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1, 2, 3, 4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як встановлено судом з матеріалів справи, банк свої зобов`язання за кредитним договором виконав та передав [PERSON] кредитні кошти в розмір 20 000 доларів США. [PERSON] взяті на себе зобов`язання по виплаті кредитних коштів у строки визначені кредитним договором не виконав та термін сплати коштів порушив. Згідно наданої до суду довідки ТОВ «Кредитні ініціативи» вбачається, що станом на 30.09.2009 року заборгованість [PERSON] відповідно до умов кредитного договору з урахуванням плати за користування кредитом склала 13 885, 05 доларів США, в тому числі: сума кредиту - 11 407, 73 доларів США, сума відсотків - 2 477, 32 доларів США. В період з 30.09.2009 року по 18.08.2016 року в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором сплачено 37 437, 00 гривень. Таким чином, заборгованість [PERSON] перед ТОВ «Кредитні ініціативи» за кредитом згідно кредитного договору станом на 18.08.2016 року склала 25 898, 30 доларів США, з яких 11 407, 73 доларів США за кредитом, 14 490, 57 доларів США - по відсотках. Заборгованість за кредитним договором сплачується кредиторові виключно в гривні на рахунок у ПАТ «Альфа-Банк». З огляду на зазначені правовідносини, судом виявлено порушене право позивача, що підлягає захистові шляхом примусового виконання грошового зобов`язання з [PERSON] . Разом з цим, вирішуючи питання про обґрунтованість заяви відповідача [PERSON] про пропуск позивачем строків позовної давності, суд враховує наступне. Так, відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Згідно ч. 1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (ч. 1 ст. 252 ЦК України). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила(частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті). Оскільки договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів (правова позиція Верховного Суду в постанові від 28 березня 2018 року в справі №444/9519/12). Отже, оскільки за умовами договору [PERSON] мав виконувати зобов`язання, зокрема, з повернення кредиту та зі сплати процентів 23 числа кожного місяця впродовж строку кредитування (до 23 вересня 2009 року), перебіг позовної давності для стягнення заборгованості за кожним з цих щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу. А тому встановлення строку кредитування у договорі, який передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів. Відтак, за наведених умов початок перебігу позовної давності для погашення щомісячних платежів за договором визначається за кожним таким черговим платежем з моменту його прострочення. Вказане унеможливлює визначення початку перебігу позовної давності для погашення всієї заборгованості за договором з моменту спливу строку кредитування. Так, в п. 2.2 кредитного договору встановлено, що погашення кредиту та процентів за ним здійснюється періодичними платежами, сума і строк сплати яких визначені графіком погашення кредиту (Додаток № 1 до Договору), відповідно до якого, датою останнього платежу є 23.09.2009 року. Позивач звернувся до суду з позовом 13 жовтня 2016 року. Крім того, як встановлено з довідки наданої до суду ТОВ «Кредитні ініціативи» станом на 30.09.2009 року заборгованість [PERSON] відповідно до умов кредитного договору з урахуванням плати за користування кредитом склала 13 885, 05 доларів США, в тому числі: сума кредиту - 11 407, 73 доларів США, сума відсотків - 2 477, 32 доларів США. Також з вказаної довідки вбачається, що в період з 30.09.2009 року по 18.08.2016 року в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором сплачено 37 437, 00 гривень. Таким чином, заборгованість [PERSON] перед ТОВ «Кредитні ініціативи» за кредитом згідно кредитного договору станом на 18.08.2016 року склала 25 898, 30 доларів США, з яких 11 407, 73 доларів США за кредитом, 14 490, 57 доларів США - по відсотках. Тобто, заборгованість за кредитом станом на 30.09.2009 року та станом 18.08.2016 року становить 11 407, 73 доларів США та є незмінною, а лише вбачається про нарахування відсотків, що свідчить, про те, що починаючи з 23.09.2009 року відповідач [PERSON] будь-яких платежів по погашенню заборгованості не здійснював позивач довідався про порушення свого права згідно п.п. 3.2 та 3.2.3 кредитного договору. Проте із вказаним позовом до суду позивач звернувся лише в жовтні 2016 року, тобто після спливу строків позовної давності. Представником позивача будь-яких інших належних та допустимих доказів на спростування доводів відповідача, у тому числі виписку з рахунку з якої б вбачалося та надало суду можливість встановити інший строк погашення чергового платежу, суду не надано, Одночасно, судом не встановлено обставин переривання чи зупинення перебігу позовної давності за спірними зобов`язаннями відповідача. Норми частин 3 і 4 статті 267 ЦК України передбачають, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Таким чином, будь-яких обставин поважності причин пропущення позовної давності, стороною позивача не наведено та відповідних доказів цього суду не надано. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). За таких обставин суд приходить до висновку, що в задоволенні вказаного позову і в захисті порушених відповідачем [PERSON] прав позивача, слід відмовити з підстав спливу строків позовної давності. Крім того, право позивача нараховувати проценти за кредитом припинилося зі спливом строку кредитування. Вказане узгоджується із правовою позицією сформованою Верховним Судом України у постанові Великої Палати від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10 цс 18). Представник позивача не представив жодного доказу поважності причин пропуску строку позовної давності. Що стосується позовних вимог до відповідача [PERSON] суд приходить до висновку, що вони також не підлягають задоволенню з наступних підстав. Приписами ст. 553 ЦК України, передбачено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язань боржником. Відповідно до ст. 554 ЦК України, поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, встановлених договором поруки. Згідно ч 1 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом, зокрема: на вимогу однієї із сторін у випадках, встановлених договором або законом (ч. 2 ст. 598 ЦК України); виконанням (ст. 599 ЦК України); переданням відступного (ст. 600 ЦК України); зарахуванням (ст. 601 ЦК України); за домовленістю сторін (ст. 604 ЦК України); прощенням боргу (ст. 605 ЦК України); поєднанням боржника і кредитора в одній особі (ст. 606 ЦК України); неможливістю виконання (ст. 607 ЦК України); смертю фізичної особи (ст. 608 ЦК України); ліквідацією юридичної особи (ст. 609 ЦК України). Порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки (ч. 4 ст. 559 ЦК України). В п. 22 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ „Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" № 5 від 30 березня 2012 року, роз`яснено, що пред`явлення вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і пред`явлення до нього позову. При цьому, в разі пред`явлення вимоги до поручителя кредитор може звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання. Частиною четвертою статті 559 ЦК України, (у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), визначено, що порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Таким чином, порука - це строкове зобов`язання, і незалежно від установлення строку її дії на підставі договору чи закону, сплив цього строку припиняє суб`єктивне право кредитора вимагати від боржника виконання зобов`язання. Частиною 4 ст. 559 ЦК також передбачено три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, установленого договором поруки; протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання, якщо кредитор не пред`явить вимоги до поручителя (друге речення 4 ст. 559 ЦК); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов`язання не встановлено або встановлено моментом пред`явлення вимоги), якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя (третє речення ч. 4 ст. 559 ЦК). Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у ч. 4 ст. 559 ЦК) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб`єктивного права кредитора поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом цього строку жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, зокрема й застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред`явлення позову), кредитор вчиняти не може. Отже, виходячи з положень другого речення ч. 4 ст. 559 ЦК, слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено у судовому порядку в межах строку дії поруки. Тобто упродовж шести місяців із моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або із дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого ч. 2 ст. 1050 ЦК, або із дня настання строку виконання основного зобов`язання (у разі, якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем). Строк, передбачений нормою частини четвертої статті 559 ЦК України, є преклюзивним (припиняючим), тобто його закінчення є підставою для припинення поруки. У разі пропуску кредитором строку заявлення вимог до поручителя цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. Суд зобов`язаний самостійно застосовувати положення про строк, передбачений цією нормою, на відміну від позовної давності, яка застосовується судом за заявою сторін. Сплив строку, передбаченого нормою частини четвертої статті 559 ЦК України, зумовлює припинення зобов`язань поручителя. Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов`язання не встановлено, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя. Судом встановлено, що основне зобов`язання згідно умов кредитного договору, діяло до 23.09.2009 року. Враховуючи, що кінцевим терміном виконання основного зобов`язання з повернення кредиту є 23.09.2009 року, то кредитодавець має право пред`явити вимогу до поручителя про виконання ним обов`язку боржника протягом шести місяців, тобто до 23.02.2010 року включно. З матеріалів справи вбачається, що вимогу до поручителя позивач направив 16.09.2016 року, а позовна заява надійшла до суду 13 жовтня 2016 року, тобто поза межам строку дії поруки. Розрахунку заборгованості поручителя по черговим платежам в межах строку дії поруки позивачем суду не надано, іншими доказами заборгованість також не доведена, у зв`язку з чим порука припинилася. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи що судом встановлено припинення поруки поручителя та пропуск позивачем строку звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості з позичальника, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову та про відмову в задоволенні заявлених вимог позивача. Слід також зазначити, що заочним рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 08.06.2017 року позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості - задоволено. Стягнуто солідарно з [PERSON] , [INFO] , ідентифікаційний код - [NUMBER] та [PERSON] , [INFO] , ідентифікаційний код - [NUMBER] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» заборгованість за кредитним договором від 24 вересня 2007 року № SМЕ0004124 у розмірі 286 204 грн. 67 коп.; по відсотках у розмірі - 363 549 грн., а всього стягнуто - 649 753 (шістсот сорок дев`ять тисяч сімсот п`ятдесят три) грн. Стягнуто з [PERSON] , [INFO] , ідентифікаційний код - [NUMBER] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 4 873 (чотири тисячі вісімсот сімдесят три) грн. 16 коп. Стягнуто з [PERSON] , [INFO] , ідентифікаційний код - [NUMBER] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 4 873 (чотири тисячі вісімсот сімдесят три) грн. 16 коп. Заборгованість по виконавчому листу про стягнення з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» судових витрат по сплаті судового збору у розмірі 4 873 (чотири тисячі вісімсот сімдесят три) грн. 16 коп. була стягнута з [PERSON] та перерахована на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» в повному обсязі. В той же час, суд вважає за необхідне зауважити, що ч. 5 ст. 444 ЦПК України питання про поворот виконання рішення суд вирішує за наявності відповідної заяви сторони. Враховуючи, що відповідачем та його представником не було подано до суду зазначеної заяви, суд з власної ініціативи не в праві вирішувати зазначене питання. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed