Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-13 00:00:00

Відповідно до ч. 6 ст. 268 ЦПК України 14.09.2020 року було проголошено вступну та резолютивну частини рішення. Повний текст рішення виготовлено та підписано 24.09.2020 року. До Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області надійшла позовна заява [PERSON] , в інтересах якої діє [PERSON] , до першого відповідача - [PERSON] , другого відповідача - Невицької сільської ради Ужгородського району Закарпатської області, про визнання рішення недійсним. Позовні вимоги мотивовані тим, що [PERSON] , відповідно до Свідоцтва про право на спадщину від 10.10.2001 являється власницею житлового будинку з належними до нього надвірними будівлями і спорудами, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . Вказує, що даний будинок придбала мати позивача, [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 11.04.1978 року державним нотаріусом Ужгородської районної державної нотаріальної контори Ердеш К.Ф., реєстровий №1394, відповідно до якого [PERSON] продала, а [PERSON] купила будинок [ADDRESS] (згодом будинку присвоєно № 52 ). Згідно архівної виписки Ужгородського державного районного архіву № 39 від 23.10.1982 присадибна ділянка за адресою будинку [ADDRESS] на ім`я [PERSON] складала 0,08 га. [INFO] мати позивача - [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим Невицькою сільською радою 06.04.1998. Позивач зазначає, що на даний час проживає у даному будинку разом зі своєю сім`єю: чоловіком [PERSON] та двома доньками, в т.ч. [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Вказує, що в процесі оформлення права на земельну ділянку для обслуговування житлового будинку, з листа Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області від 19.05.2017 № 0-7-0.28- 296/102-17 позивачеві стало відомо про те, що відповідно до рішення 7 сесії 22 скликання Невицької сільської ради від 19 травня 1997 та Технічної документації з землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування жилого будинку, виготовленої ДП «Закарпатгеодезцентр» на замовлення [PERSON] приватної власності на землю на земельну ділянку площею 0,1542 га., кадастровий номер 2124884501:01:002:0053 за адресою: [ADDRESS] , остання стала власницею даної земельної ділянки площею 0,1542 га, якій видано Державний акт на право власності на земельну ділянку Серії ЯЕ № 434451. Ознайомившись з даною Технічною документацією, позивач дізналась, що рішенням 7 сесії 22 скликання Невицької сільської ради від 19 травня 1997 року [PERSON] надано у приватну власність земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку площею 0,15 га та про фальсифікацію [PERSON] документів, а саме в Акті визначення та погодження меж земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд гр. [PERSON] від 19.02.2009, зазначено, що її межі погоджені матір`ю позивача [PERSON] , яка померла [INFO] перед таким погодженням. Таке погодження меж було неможливим, оскільки, по-перше, погоджувати можуть тільки живі, по-друге, на момент затвердження технічної документації мати позивача уже не була власницею будинку та прибудинкової території, а по-третє, [PERSON] зобов`язана була при оформленні документації, тобто при виготовленні Державного акту на право власності на земельну ділянку Серії ЯЕ № 434451, погодити межі земельної ділянки з суміжними власниками, однак цього не зробила, чим незаконно заволоділа земельною ділянкою, яка необхідна Позивачу для обслуговування житлового будинку, унеможливила нормальний доступ Позивача до неї. На переконання позивача, Державний акт на право власності на земельну ділянку Серії ЯЕ № 434451 є недійсним. Вказує, що за заявою [PERSON] були внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12017070170000823 від 20 червня 2017 року про незаконність приватизації земельної ділянки [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , в ході якої було встановлено протиправність дій колишнього Невицького сільського голови [PERSON] . [PERSON] , перебуваючи на посаді голови Невицької сільської ради, тобто будучи посадовою особою органів місцевого самоврядування, яка наділена організаційно-розпорядчими повноваженнями, використовуючи свої службові повноваження та пов`язані з цим можливості, порушивши визначений законом порядок діяльності апарату органів місцевого самоврядування в частині підготовки, складання, використання і видані офіційних документів, а також посвідчення фактів, які мають юридичне значення, умисно, усвідомлюючи протиправність своїх дій, склав, підписав та видав завідомо неправдивий офіційний документ-Витяг з Рішення 7 сесії 22 скликання Невицької сільської ради від 19 травня 1997 року. У подальшому вказаний Витяг з Рішення було використано [PERSON] під час оформлення Технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд за адресою [ADDRESS] . Враховуючи вищезазначене, позивач просить суд визнати недійсним рішення 7 сесії 22 скликання Невицької сільської ради від 19 травня 1997 року в частині надання [PERSON] у приватну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку площею 0,15 га та виданий на його виконання Державний акт на право власності на земельну ділянку Серії ЯЕ №2 4344512, зобов`язати Невицьку сільську раду надати [PERSON] дозвіл на розробку проекту землеустрою земельної ділянки для обслуговування житлового будинку в [ADDRESS] , площею 0,08 га для передачі у власність та зобов`язати Невицьку сільську раду передати [PERSON] земельну ділянку для обслуговування житлового будинку в [ADDRESS] , площею 0,08 га [PERSON] у приватну власність. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 30.08.2017 постановлено відкрити провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті. 30.10.2017 відповідачем [PERSON] подано письмові заперечення на позовну заяву, у яких остання просила відмовити у задоволенні позовних вимог, застосувавши строки позовної давності. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 09.11.2017 відмовлено у задоволенні заяви позивача про забезпечення позову. 18.01.2018 представником позивача подано відповідь на відзив (заперечення проти позову), у якому остання просила суд задовольнити заявлені позовні вимоги, оскільки порушення прав позивача відбулося саме у зв`язку із прийняттям оскаржуваного рішення, за яким [PERSON] приватизувала частину земельної ділянки позивача шляхом підробленого документу, що підтверджено висновком експерта в межах кримінального провадження №12017070170000823 від 20.06.2017. Зазначила, що твердження відповідача про пропуск позовної давності нічим не обґрунтовано, про існування оскаржуваного рішення позивачу стало відомо лише 19.05.2017 з листа Держгеокадастру у Закарпатській області. 26.01.2018 відповідачем [PERSON] подано письмові заперечення, відповідно змісту яких остання просила суд відмовити у задоволенні позову, оскільки позивач не оформлювала жодних документів на спірну земельну ділянку, а тому така належить територіальній громаді, від імені якої право на розпорядження землею здійснює Невицька сільська рада. Відповідно розпорядження в.о. керівника апарату Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області №1099 від 16.10.2018 щодо призначення повторного автоматичного розподілу справи, матеріали вказаної справи підлягають повторному автоматизованому перерозподілу у зв`язку з тим, що суддя [PERSON] звільнена з посади судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області згідно наказу №266/02-06 від 03.09.2018 року. Відповідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.10.2018 головуючим суддею визначено Фазикош О.В. та передано дані матеріали для подальшого розгляду. 19.12.2018 представником позивача - адвокатом Джуган Н.Б. подано клопотання про витребування доказів, а саме копії вироку Ужгородського міськрайонного суду по справі №308/3340/18. 26.12.2018 представником позивача - адвокатом Джуган Н.Б. подано клопотання про зміну підстав позову. 11.06.2019 представник відповідача [PERSON] - адвокат Петрецький С.І. подав письмові заперечення на клопотання позивача про зміну предмету позову, у якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог. 12.08.2019 представником позивача - адвокатом Джуган Н.Б. подано клопотання про уточнення позовних вимог, згідно яких позивач просить суд визнати недійсним рішення 7 сесії 22 скликання Невицької сільської ради від 19 травня 1997 року в частині надання [PERSON] у приватну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку площею 0,15 га та виданий на його виконання Державний акт на право власності на земельну ділянку Серії ЯЕ №2 4344512. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 14.09.2020 року постановлено позовні вимоги [PERSON] , в інтересах якої діє [PERSON] , до першого відповідача - [PERSON] , в інтересах якої діє адвокат Петрецький Сергій Іванович, другого відповідача - Невицької сільської ради Ужгородського району Закарпатської області, про визнання рішення недійсним в частині зобов`язання Невицької сільської ради передати [PERSON] земельну ділянку для обслуговування житлового будинку в [ADDRESS] , площею 0,08 га [PERSON] у приватну власність залишити без розгляду. В судове засідання позивач та її представник не з`явилася, представником позивача подано заяву про розгляд справи без участі позивача та її представника, позовні вимоги підтримують в повному обсязі та просять позов задовольнити. Відповідач [PERSON] та її представник в судове засідання не з`явилися, представником відповідача подано заяву про розгляд справи без участі відповідача та її представника, у задоволенні позовних вимог просять відмовити з підстав, наведених у письмових запереченнях (відзиві). Представник відповідача Невицької сільської ради в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. В матеріалах справи наявна письмова заява представника Невицької сільської ради про розгляд справи за відсутності представника ради. Дослідивши матеріали справи та проаналізувавши надані сторонами докази, суд дійшов наступного висновку. Відповідно ст. 106-1 Земельного кодексу Української РСР (у редакції чинній на момент укладення договору купівлі-продажу будинку від 11.04.1978) перехід права власності на жилий будинок, розташований у сільському населеному пункті, не тягне за собою переходу права користування присадибною земельною ділянкою. Надання присадибної земельної ділянки особі, до якої перейшло право власності на жилий будинок, провадиться на загальних підставах відповідно до вимог цього Кодексу. У випадках переходу в спадщину права власності на розташований у сільському населеному пункті жилий будинок до спадкоємців, якщо вони не мають права на одержання в установленому порядку присадибної земельної ділянки, а також придбання громадянами, які постійно проживають у містах і селищах міського типу, жилого будинку в сільській місцевості для сезонного або тимчасового проживання або наявності, у них у цій місцевості жилого будинку на праві особистої власності, який вони бажають використовувати для зазначеної мети, цим особам надається у користування земельна ділянка для утримання жилого будинку і виробництва сільськогосподарської продукції в порядку і розмірах, що визначаються законодавством Союзу РСР. Відповідно до положень ст.ст. 22, ч.1 ст. 23 Земельного кодексу України (у редакції чинній на момент видачі оскаржуваного державного акта) Право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється. Право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Відповідно ст. 30 Земельного кодексу України (у редакції чинній на момент видачі оскаржуваного державного акта) при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення. При переході права власності громадян на жилий будинок і господарські будівлі та споруди до кількох власників, а також при переході права власності на частину будинку в разі неможливості поділу земельної ділянки між власниками без шкоди для її раціонального використання земельна ділянка переходить у спільне користування власників цих об`єктів. При передачі підприємствами, установами і організаціями будівель та споруд іншим підприємствам, установам і організаціям разом з цими об`єктами до них переходить право користування земельною ділянкою, на якій знаходяться зазначені будівлі та споруди. Право власності або право користування земельною ділянкою у перелічених випадках посвідчується Радами народних депутатів відповідно до вимог статті 23 цього Кодексу. У ст. 21 ЦК України зазначено, що тільки суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Згідно із ст. 393 ЦК України, правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Підпунктом 1.2. Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди)(у редакції чинній на момент видачі оскаржуваного державного акта)встановлено, що Державні акти, що посвідчують право власності на землю або право постійного користування землею, яка перебуває у державній власності, видаються на підставі рішень Верховної Ради України, Верховної Ради Республіки Крим, місцевих Рад народних депутатів. Згідно із правовою позицією Верховного суду України в справі № 6-67цс14 (постанова від 25 червня 2014 року) державний акт на право приватної власності на землю видається на підставі рішення органу місцевого самоврядування або органу виконавчої влади, тому вирішення питання про правомірність видачі державного акта безпосередньо залежить від законності рішення, на підставі якого такий акт виданий, і дотримання вимог, передбачених земельним законодавством, зокрема статтями 116, 118 ЗК України. Відповідно до правового висновку, який викладений у постанові Верховного Суду України від 04 червня 2014 року в справі № 6-46цс14 у спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватись як зазначені рішення, угоди, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними тільки державних актів на право власності може мати місце у разі їх видання з порушенням вимог закону, всупереч рішень чи угод. У цьому разі таке визнання є належним та самостійним способом поновлення порушених прав у судовому порядку. Таким чином, оскільки правовою підставою видачі державного акта на право власності на земельну ділянку слугує рішення органу місцевого самоврядування, то такий правовстановлюючий документ має похідний характер від відповідного рішення, видається на зазначену у рішенні земельну ділянку і є документом, що підтверджує та посвідчує відповідне право. Окрім того, Верховний Суд України в постанові від 16 грудня 2015 року, прийнятій за результатами розгляду справи № 6-251цс 15 на спільному засіданні Судових палат у цивільних, адміністративних та господарських справах сформулював наступну правову позицію. Із урахуванням висновків Конституційного Суду України в рішенні від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) та з огляду на положення статті 11 ЦК України, статей 78, 116, 122 ЗК України, у зв`язку з прийняттям суб`єктом владних повноважень ненормативного акта виникають правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, зокрема, у сфері земельних правовідносин відповідний ненормативний акт є підставою виникнення, зміни або припинення конкретних прав та обов`язків фізичних і юридичних осіб приватного права. Рішення суб`єкта владних повноважень у сфері земельних відносин, яке має ознаки ненормативного акта та вичерпує свою дію після його реалізації, може оспорюватися з точки зору його законності, а вимоги про визнання рішення незаконним - розглядатися в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо за результатами реалізації рішення у фізичної чи юридичної особи виникло право цивільне й спірні правовідносини, на яких ґрунтується позов, мають приватноправовий характер. У такому випадку вимога про визнання рішення незаконним може розглядатися як спосіб захисту порушеного цивільного права за статтею 16 ЦК України та пред`являтися до суду для розгляду в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо фактично підґрунтям і метою пред`явлення позовної вимоги про визнання рішення незаконним є оспорювання цивільного речового права особи (зокрема й права власності на землю), що виникло в результаті та після реалізації рішення суб`єкта владних повноважень. Згідно ч. 3 ст. 103 ЗК України, власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані співпрацювати при вчиненні дій, спрямованих на забезпечення прав на землю кожного з них та використання цих ділянок із запровадженням і додержанням прогресивних технологій вирощування сільськогосподарських культур та охорони земель (обмін земельних ділянок, раціональна організація територій, дотримання сівозмін, встановлення, зберігання межових знаків тощо). Відповідно ч.1 ст. 106 ЗК України, власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними, а згідно ст. 107 цього ж Кодексу, - основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації. У разі неможливості виявлення дійсних меж їх встановлення здійснюється за фактичним використанням земельної ділянки. Якщо фактичне використання ділянки неможливо встановити, то кожному виділяється однакова за розміром частина спірної ділянки. У випадках, коли в такий спосіб визначення меж не узгоджується з виявленими обставинами, зокрема з встановленими розмірами земельних ділянок, то межі визначаються з урахуванням цих обставин. Згідно ч.1 ст. 67 ЗК України, - громадянам за рішенням сільської, селищної, міської Ради народних депутатів передаються у власність або надаються у користування земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків, господарських будівель, гаражів і дач. В свою чергу, згідно ст. 22 вказаного Кодексу, - право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Водночас, пунктом 1 Перехідних положень ЗК України від 25.10.2001 року, передбачено, що рішення про надання в користування земельних ділянок, а також про вилучення (викуп) земель, прийняті відповідними органами, але не виконані на момент введення у дію цього Кодексу, підлягають виконанню відповідно до вимог цього Кодексу. Так, відповідно до п.2.1. Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом №376 Державного комітету України із земельних ресурсів 18.05.2010 року, встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється зокрема на підставі проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а згідно п. 2.3. цієї Інструкції, - комплекс робіт із встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) включає встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та закріплення їх межовими знаками. Згідно п. 3.12. Інструкції закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється виконавцем у присутності власника (користувача) земельної ділянки, власників (користувачів) суміжних земельних ділянок або уповноваженою ним (ними) особою. Повідомлення власників (користувачів) суміжних земельних ділянок про дату і час проведення робіт із закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється виконавцем завчасно, не пізніше ніж за п`ять робочих днів до початку робіт із закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Повідомлення надсилається рекомендованим листом, кур`єрською поштою, телеграмою чи за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення. Закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) може здійснюватися за відсутності власників (користувачів) суміжних земельних ділянок у випадку їх нез`явлення якщо вони були належним чином повідомлені про час проведення вищезазначених робіт, про що зазначається у акті прийомки-передачі межових знаків на зберігання. В судовому засіданні встановлено, що відповідно до рішення 7 сесії 22 скликання Невицької сільської ради від 19 травня 1997 та Технічної документації з землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування жилого будинку, виготовленої ДП «Закарпатгеодезцентр», [PERSON] стала власницею на підставі Державного акту про право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 434451 земельної ділянки площею 0,1542 га, кадастровий номер 2124884501:01:002:0053, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ,. [PERSON] , відповідно свідоцтва про право на спадщину від 10.10.2001 є власницею житлового будинку з належними до нього надвірними будівлями і спорудами, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , що підтверджено копією свідоцтва про право на спадщину від 10.10.2001. Мати позивача [PERSON] придбала вказаний вище будинок на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 11.04.1978 року державним нотаріусом Ужгородської районної державної нотаріальної контори Ердеш К.Ф., реєстровий №1394, відповідно до якого [PERSON] продала, а [PERSON] купила будинок [ADDRESS] (згодом будинку присвоєно № 52 ), що підтверджено копією договору купівлі-продажу від 11.04.1978. Згідно архівної виписки Ужгородського державного районного архіву № 39 від 23.10.1982 присадибна ділянка за адресою будинку [ADDRESS] на ім`я [PERSON] складала 0,08 га. [INFO] мати позивача - [PERSON] померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданим Невицькою сільською радою 06.04.1998. Згідно витягу з протоколу засідання постійної земельної депутатської комісії Невицької сільської ради від 03 червня 2009 року за №2 було встановлено що громадянкою [PERSON] межі земельної ділянки не переносились, відповідають межам, що склались історично та співпадають з межами, вказаними на представлених документах. Згідно рішення Невицької сільської ради від 16 червня 2009 року було надано дозвіл [PERSON] виготовити державний акт на право приватної власності на земельну ділянку за адресою [ADDRESS] без погодження межі з [PERSON] .. Разом з тим, виходячи із аналізу ст.ст.126, 198 ЗК України у зміст терміну „погодження меж земельної ділянки з суміжними землекористувачами" покладений принцип добровільності вчинення зазначених дій суб"єктами земельних відносин. Погодження меж є допоміжною стадією у процедурі приватизації земельної ділянки, спрямованою на те, щоб уникнути технічних помилок, при цьому приписи статті 198 Земельного кодексу України вказують, що складовою кадастрових зйомок є погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами. За даних обставин, підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Непогодження меж земельної ділянки користувачем суміжної земельної ділянки само пособі не є підставою для відмови у видачі державного акта на землю чи визнання його недійсним. А тому,зазначена обставина, не впливає на законність державного акта на землю аж до визнання його недійсним, оскільки судом, як зазначалось вище, не було встановлено порушення прав позивача. Аналогічний правовий висновок сформований Верховний Судом у постанові від 23.01.19, справі № 580/168/16-ц. Зокрема, даний висновок зводиться до наступного: погодження меж є виключно допоміжною стадією у процедурі приватизації земельної ділянки, спрямованою на те, щоб уникнути необов`язкових технічних помилок. Підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Непогодження меж земельної ділянки із власником та/або землекористувачем не може слугувати підставою для відмови відповідної місцевої ради в затвердженні технічної документації, за умови правомірних дій кожного із землекористувачів чи землевласників. Не надання особою своєї згоди на погодження меж земельної ділянки суміжного землекористувача та/або власника не може бути перешкодою для розгляду місцевою радою питання про передачу земельної ділянки у власність відповідачу за обставин виготовлення відповідної технічної документації. Непідписання суміжним власником та/або землекористувачем акту узгодження меж земельної ділянки саме по собі не є підставою для визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку. Щодо недодержання процедури приватизації суд вважає за необхідне зазначити наступне. Порядок видачі державних актів на право власності на земельні ділянки (на час виникнення спірних правовідносин) регулювався ''Інструкцією про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі'', затвердженою Наказом Державного Комітету України по земельних ресурсах від 04.05.1999 року №43. На замовлення [PERSON] ДП Закарпатгеодезцентр Ужгородська філія у 2009 році була розроблена технічна документація із землеустрою щодо складання документів що посвідчують право власності на земельну ділянку, яка містить необхідні матеріали, передбачені вищезгаданою інструкцією. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 19.11.2018 у справі №308/3340/18, [PERSON] звільнено від кримінальної відповідальності, передбаченої ч.1 ст. 366 КК України у зв`язку із закінченням строків давності, а кримінальне провадження закрито на підставі ч. 2 п. 1 ст. 284 КПК України. Відповідно змісту вказаної ухвали [PERSON] обвинувачувався в тому, що він 10.12.2007 року перебуваючи на посаді голови Невицької сільської ради, тобто будучи посадовою особою органів місцевого самоврядування, яка наділена організаційно-розпорядчими повноваженнями, використовуючи свої службові повноваження та пов`язані з цим можливості, порушивши визначений законом порядок діяльності апарату органів місцевого самоврядування в частині підготовки, складання, використання і видачі офіційних документів, а також посвідчення фактів, які мають юридичне значення, умисно, усвідомлюючи протиправність своїх дій, склав, підписав та видав завідомо неправдивий офіційний документ - [PERSON] витяг з Рішення 7 сесії 22 скликання Невицької сільської ради від 19 травня 1997 року, який було використано [PERSON] під час оформлення Технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд за адресою [ADDRESS] . Також під час розгляду вказаного кримінального провадження відповідно змісту ухвали від 19.11.2018 обвинувачений [PERSON] свою вину в пред`явленому йому обвинуваченні визнав повністю та підтвердив обставини викладені в обвинувальному акті, у вчиненому щиро кається та просив закрити справу відносно нього на підставі ст. 49 КК України. Вказана ухвала набрала законної сили. Відповідно до частин 4 та 5 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте, можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрало законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Суб`єктивними межами є те, що в двох справах беруть участь одні й ті самі особи чи їхні правонаступники, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини. Об`єктивні межі стосуються обставин, встановлених рішенням чи вироком суду. Преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються наступні умови: обставина встановлена судовим рішення; судове рішення набрало законної сили; у справі беруть участь ті ж особи, які брали участь у попередній справі. Як роз`яснено у п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року за №14 «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ лише в тому разі, коли в них беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, чи їхні правонаступники (частина третя статті 61 ЦПК), то в інших випадках - ці обставини встановлюються на загальних підставах. Разом з тим, у відповідності до листа Верховного Суду України "Про практику застосування законодавства, що регулює закриття кримінальних справ" від 1 лютого 2004 року звільнення від кримінальної відповідальності - це відмова держави (її компетентних органів) від засудження особи, яка вчинила злочин, та застосування до кримінально-правових засобів примусового характеру. Закриття справ щодо таких осіб є проявом загальної тенденції розвитку кримінального законодавства у напрямі пом`якшення відповідальності за злочини невеликої та середньої тяжкості, вчинені вперше, законодавчим втіленням державного гуманізму, надані державою людині, яка оступилася, можливості виправитися. Водночас звільнення від кримінальної відповідальності не є виправданням особи. Звільнення особи від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності є нереабілітуючою підставою. Відповідно до ч. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення від кримінальної відповідальності» від 23.12.2005 року № 12 умовою звільнення особи від кримінальної відповідальності є вчинення нею певного умисного злочину незалежно від того, закінчено воно чи ні, вчинений він одноособово чи у співучасті. Підставою такого звільнення може бути або певна поведінка особи після вчинення злочину, яку держава заохочує або настання певної події (напр. закінчення строків давності). При вирішенні питання про звільнення особи від кримінальної відповідальності суд під час попереднього розгляду справи повинен переконатися, що діяння, яке поставлено особі за провину, дійсно мало місце, що воно містить склад злочину і особа винна у його вчиненні, а також, що умови і підстави звільнення від кримінальної відповідальності передбачені КК. Ухвалити рішення про звільнення особи від кримінал відповідальності можна лише за наявності її згоди на закриття справи з відповідної підстави. Згідно з п. 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України завдання майнової (матеріальної) шкоди іншій особі є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків. Суд погоджується з думкою представника позивача щодо преюдиційного значення вказаної ухвали для вирішення даного спору, оскільки обставини, встановлені в межах розгляду кримінального провадження №12017070170000823 відносно [PERSON] безпосередньо стосуються та встановлені відносно відповідача [PERSON] , тому такі не доказуються при розгляді даної справи, та не спростовані в загальному порядку. На переконання суду, у випадках, коли щодо особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, провадження у кримінальній справі в силу закону не може бути закінчено постановленням вироку (у зв`язку із закінченням строків давності, внаслідок акта амністії, помилування, недосягнення віку кримінальної відповідальності, у зв`язку зі смертю), встановлені судом істотні обставини вчинення кримінального правопорушення, що вказані в ухвалі суду про закриття кримінального провадження та звільнення особи від кримінальної відповідальності, мають враховуватися при розгляді даної справи щодо оцінки доказів. Так, звільнення особи від кримінальної відповідальності в порядку ст. 49 КК України відбувається за умов встановлення факту здійснення особою діяння, що кваліфікується як кримінальне правопорушення, з обов`язковим встановленням його складу та визначенням статті Кримінального кодексу України, якою передбачено відповідальність за вчинений злочин. Відповідно ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розгляда є справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Таким чином, судом під час розгляду справи визнано як доведеним та таким що не підлягає доказуванню той факт, що державний акт серія ЯЕ №434451 виданий на підставі підробленого витягу з рішення сільської ради та як наслідок не може мати правових наслідків. Таким чином, державний акт серія ЯЕ №434451 на право приватної власності на вказану земельну ділянку виготовлений з порушенням вимог закону, тому є незаконним і відповідно таким, що не може породжувати на цій підставі правові наслідки. Отже, оскаржуваний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ №434451 слід визнати недійсним, задовольнивши позовні вимоги в цій частині. Що стосується визнання недійсним рішення 7 сесії 22 скликання Невицької сільської ради від 19 травня 1997 року в частині надання [PERSON] у приватну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку площею 0,15 га, суд зазначає наступне. Оскаржуючи вищезгадане спірне рішення відповідача сільської ради позивач посилається на те, що спірна земельна ділянка площею 0,15 га, яка належить на праві приватної власності відповідачу [PERSON] , знаходилася в її належному користуванні і дозволу на її вилучення спірної земельної ділянки вона не надавала, та унеможливлює доступ позивача до неї. Статтею 55 Конституції України встановлено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Так, у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2824цс15 зроблено висновок, що «оскільки державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, то у спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку». Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Повноваження сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст визначені ст. 12 ЗК України. Вирішення питань у галузі земельних відносин здійснюється відповідно до ЗК України та чинного законодавства України. Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. В свою чергу ч. 3 статті 24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції. Відповідно до ч. 1 ст. 78 Земельного кодексу України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них (ч. 2 цієї статті). Відповідно до ч. 1 ст. 84 Земельного кодексу України (далі - ЗК) землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. Згідно зі статтею 12 ЗК розпорядження землями територіальних громад належить до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст, у тому числі й надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян відповідно до цього Кодексу. Підставами набуття громадянами та юридичними особами права користування земельними ділянками із земель комунальної власності відповідно до статті 116 ЗК є рішення органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 81 цього Кодексу громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі, зокрема:безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності (п. «б»); приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування (п. «в»). Відповідно до ч. 1 ст. 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Частина 2 цієї статті передбачає набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх в користування. Ст.125 ЗК України передбачено, що право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Заборонено приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі, одержання, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації. Згідно п. «а» і «б» ч. 1 ст. 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу. Разом з тим, згідно статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, їхніх посадових і службових осіб. Згідно ч.ч. 2, 3 статті 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання угоди недійсною, визнання недійсними рішень органів місцевого самоврядування, застосування інших, передбачених законом, способів. Стаття 153 Земельного кодексу України визначає, що власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. Також, за приписами ч. 1 статті 155 Земельного кодексуУкраїни у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції Ради Європи про захист прав людини і основоположних свобод передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Зазначені норми Конституції України та Першого протоколу до Європейської конвенції з прав людини закріплюють основні права осіб на власність, зокрема на землю. Ці положення передбачають заборону на позбавлення права власності інакше як в інтересах суспільства та виключно на підставі закону. Верховний Суд України у своїй постанові від 18.09.2013 у справі № 6-92цс13, зазначив про необхідність дотримання обґрунтованої пропорційності між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності. Там же зазначено як правовий висновок, що особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника. У рішенні по справі «Христов проти України» (Заява № 24465/04) (п.46) Європейський суд з прав людини наголосив на необхідності підтримання «справедливої рівноваги» між загальним інтересом суспільства та захистом основних прав конкретної особи. Необхідну рівновагу не буде забезпечено, якщо відповідна особа несе «особистий і надмірний тягар». Суд не погоджується із доводами позивача про порушення її прав як землекористувача, а також того факту, що підтвердженням права її користування спірною земельною ділянкою площею 0,08 га є фактичне користування, оскільки позивачем не надано суду належного доказу того, що спірна земельна ділянка площею 0,08 га була надана їй в користування. Відповідно до ст.20-22 ЗК УРСР від 08 липня 1970 року, який був чинним до 18 грудня 1990 року, право землекористування громадян, які проживають в сільській місцевості, засвідчується записами в земельно-шнурових книгах сільськогосподарських підприємств і організацій та погосподарських книгах сільських Рад, а в містах і селищах міського типу - в реєстрових книгах виконавчих комітетів міських, селищних Рад народних депутатів. Приступати до користування наданою земельною ділянкою до встановлення відповідними землевпорядними органами меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і видачі документа, який засвідчує право користування землею, забороняється. Аналогічні приписи містилися у статтях 22-23 ЗК УРСР від 18 грудня 1990 року і статтях 125-126 ЗК України, що діє з 01 січня 2002 року. Згідно копії архівної виписки з господарської книги від 23 жовтня 1982 р. за №39 [PERSON] є працівником та за роки 1974-1976 присадибна ділянка за адресою [ADDRESS] . Невицьке знаходиться в особистому користування за якою закріплено 0,08 га. Згідно листа Невицької сільської ради від 27.03.2018 року за №210/02-08 площа земельної ділянки, яка закріплена за домоволодінням за адресою [ADDRESS] , згідно витягу з по господарської книги станом на квітень 1978 р. та квітень 1992 року - 0,15 га., згідно рішення від 07.07.2006 року було змінено нумерацію будинку з [ADDRESS] на [ADDRESS] домоволодінню [PERSON] . Площа земельної ділянки, яка закріплена за домоволодінням за адресою [ADDRESS] , згідно витягу з по господарської книги станом на квітень 1978 р. та квітень 1992 року - 0,02 га., згідно рішення від 07.07.2006 року було змінено нумерацію будинку з [ADDRESS] на [ADDRESS] домоволодінню [PERSON] .. Оформлення права власності на земельну ділянку [PERSON] під будинком не оформлялось. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм в користування. Відповідно до ст. 55 Закону України "Про землеустрій" встановлення меж земельної ділянки в натурі проводиться відповідно до топографо-геодезичного та картографічних матеріалів. Межі земельних ділянок в натурі закріплюються межовими знаками встановленого зразка, крім того, межові знаки здаються за актами під нагляд на збереження власникам землі та землекористувачам. Стаття 198 ЗК України передбачає, що кадастрові зйомки це комплекс робіт, виконуваних для визначення та відновлення меж земельних ділянок. Кадастрова зйомка включає, зокрема, погодження меж земельних ділянок з суміжними власниками та землекористувачами. Разом з тим, не встановлено у спірних правовідносинах порушень чинного законодавства відповідачем Невицькою сільською радою при постановлені оскаржуваного рішення, як підстави для позбавлення особи його власності. При вирішенні даного спору суд виходить із вимог ст. 155 ЗК України, згідно якої у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. На переконання суду, докази, поданні позивачем для визнання оскаржуваного рішення сільської ради недійсним не дають змоги суду дійти висновку про незаконність дій суб`єкта владних повноважень щодо ухвалення згаданого рішення. Таким чином, з огляду на відсутність порушених прав позивача, не встановлення факту порушень відповідачем [PERSON] та відповідачем Невицькою сільською радою Ужгородського району як органу місцевого самоврядування при винесенні оскаржуваного рішення, яке прийнято в межах наданих їй повноважень відповідно до вимог ст.12,122 Земельного кодексу України, ст.25 Закону України «Про землеустрій», ст.ст.26,42 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», суд не вбачає підстав для скасування згаданого рішення. Крім того, з матеріалів справи не вбачається, а позивач не вказує, що дії Невицької сільської ради Ужгородського району Закарпатської області щодо ухвалення оскаржуваного рішення не були проведені в необхідному обсязі та відповідно процедури, визначених законодавством, чинним на момент ухвалення такого рішення. Таким чином, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в частині визнання недійсним рішення 7 сесії 22 скликання Невицької сільської ради від 19 травня 1997 року щодо надання [PERSON] у приватну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку площею 0,15 га. Що стосується позовних вимог позивача про зобов`язання Невицької сільської ради надати [PERSON] дозвіл на розробку проекту землеустрою земельної ділянки для обслуговування житлового будинку в [ADDRESS] , площею 0,08 га для передачі у власність суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 121 Земельного кодексу України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах: а) для ведення фермерського господарства - в розмірі земельної частки (паю), визначеної для членів сільськогосподарських підприємств, розташованих на території сільської, селищної, міської ради, де знаходиться фермерське господарство. Якщо на території сільської, селищної, міської ради розташовано декілька сільськогосподарських підприємств, розмір земельної частки (паю) визначається як середній по цих підприємствах. У разі відсутності сільськогосподарських підприємств на території відповідної ради розмір земельної частки (паю) визначається як середній по району; б) для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара; в) для ведення садівництва - не більше 0,12 гектара; г) для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у селах - не більше 0,25 гектара, в селищах - не більше 0,15 гектара, в містах - не більше 0,10 гектара; ґ) для індивідуального дачного будівництва - не більше 0,10 гектара; д) для будівництва індивідуальних гаражів - не більше 0,01 гектара. Статтею 118 Земельного кодексу України визначений порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами. Так, згідно ч. 6 ст. 118 Земельного кодексу України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та способом, передбаченими Конституцією та законами України. Відповідно до ч. 10,11 ст. 118 Земельного кодексу України відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду. У разі відмови органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення заяви без розгляду питання вирішується в судовому порядку. Виходячи зі змісту вказаних норм земельного законодавства, слідує, що особа вправі захистити своє право у судовому порядку щодо одержання у власність земельної ділянки за процедурою передбаченою ст. 118 ЗК України у двох випадках, а саме якщо орган виконавчої влади чи орган місцевого самоврядування відмовив у передачі земельної ділянки у власність на підставі відповідної заяви або якщо таку заяву органом виконавчої влади чи органом місцевого самоврядування було залишено без розгляду. В матеріалах справи відсутні будь-які рішення цих органів та прийняті рішення за наслідками розгляду вказаної заяви по суті. Як вбачається з наявної в матеріалах справи заяви позивача [PERSON] від 14 червня 2017 року остання зверталась до Невицької сільської ради Ужгородського району Закарпатської області з заявою про скасування або внесення змін до рішення ради від 19 травня 1997 року та надання дозволу на розробку проекту землеустрою та передачі [PERSON] земельну ділянку для обслуговування будинку в [ADDRESS] площею 0,08 га. у приватну власність. В матеріалах справи немає будь-якого рішення Невицької сільської ради щодо залишення такої заяви без розгляду. Рішенням Невицької сільської ради від 22 червня 2017 року було рекомендовано [PERSON] звернутись до суду для вирішення питань піднятих в заяві. При цьому, позивачем не було надано до суду жодних доказів на підтвердження того, що ним, подано відповідно до вказаних вище норм закону пакет документів, з відповідною заявою про передачу у власність земельної ділянки, та графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки. Додана до матеріалів позову заява від 14 червня 2017 року, вказані відомості в додатках не містять. В даному випадку рішення Невицької сільської ради Ужгородського району Закарпатської області яким було відмовлено позивачеві на складання проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки площею 0,08 га. або залишення заяви без розгляду відсутнє. Отже позивач не вичерпав всіх передбачених чинним законодавством процедур. Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного права шляхом зобов`язання Невицької сільської ради надати [PERSON] дозвіл на розробку проекту землеустрою земельної ділянки для обслуговування житлового будинку в [ADDRESS] , площею 0,08 га для передачі у власність не відповідає вимогам ст. ст. 118, 121 ЗК України, а тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити. Щодо вимоги представника відповідача про застосування строку позовної давності, заявленого у письмовій заяві, суд виходить з наступного. Відповідно до ст.256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). При цьому, відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За змістом ч.3, 4, 5 ст.267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові лише у випадку, коли позов доведений. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. У правовій позиції ВСУ, зробленій у постанові від 16.11.2016 року по справі № 6-2469цс16 зазначено, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (п. 51 рішення від 22.10.1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20.09.2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Враховуючи, що позивач довідався про існування оскаржуваних рішення Невицької сільської ради від 19 травня 1997 року та державного акта на право приватної власності на землю виданого 19.02.2009 року на ім`я [PERSON] під час виготовлення документації процесі оформлення права на земельну ділянку після отримання листа Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області від 19.05.2017 року, таким чином позов подано у межах строку позовної давності, оскільки для правильного застосування частини першої статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини такого порушення. Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial