Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-23 00:00:00

В липні 2014 року ПАТ «ВіЕс Банк» пред'явив позов до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості згідно кредитного договору. Свої вимоги мотивував тим, що 19 серпня 2008 року між ПАТ «ВіЕс Банк» (правонаступник ВАТ «Електрон Банк») та [PERSON] було укладено кредитний договір № KF51630 на суму 36 000 доларів США під 7,5 % до 18.08.2033 року. Крім того, 19 серпня 2008 року між ПАТ «ВіЕс Банк» (правонаступник ВАТ «Електрон Банк») та [PERSON] і [PERSON] було укладено договір поруки №95254, відповідно до умов якого останній поручився перед кредитором солідарно разом із боржником в повному обсязі за своєчасне виконання основного зобов'язання, в тому числі повернення кредиту, відсотків та штрафних санкцій. Своїх зобов'язань щодо повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитними грошима боржник не виконав, внаслідок чого в нього утворилася заборгованість в розмірі 34 507, 67 доларів США (406 655, 80 грн.). З них: -32 433, 95 доларів США (382 218, 04 грн.) борг по кредиту; -2004, 98 доларів США (23 627, 69 грн.) борг по відсотках; -68, 74 доларів США (810, 06 грн.) пеня. 26 березня 2014 року поручителю [PERSON] було надіслано вимогу про погашення заборгованості по кредиту, однак ця вимога залишилася без задоволення. У зв'язку з цим позивач просив стягнути з [PERSON] та [PERSON] як солідарних боржників борг по кредиту в розмірі 34 507,67 доларів США, що в гривневому еквіваленті складає 406 655, 80 грн. В липні 2014 року ПАТ «ВіЕс Банк» також пред'явив позов до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки. В позовній заяві вказував на те, що у відповідача є борг по кредиту в розмірі 34 507, 67 доларів США (406 655,80 грн.). 19 серпня 2008 року, з метою забезпечення виконання основного зобов'язання, між ПАТ «ВіЕс Банк» (правонаступник ВАТ «Електрон Банк») та [PERSON] було укладено іпотечний договір, за умовами якого іпотекодавець передав в іпотеку житлову квартиру в [ADDRESS] 26 березня відповідачу [PERSON] було надіслано вимогу про погашення боргу за кредитом протягом 30-ти днів, інакше банк ініціюватиме звернення стягнення на предмет іпотеки. Однак, ця вимога залишилася без задоволення, а тому банк просить звернути стягнення на предмет іпотеки та закріпити за банком права управителя щодо іпотечного майна. Ухвалою Хустського районного суду від 28 травня 2015 року ці два позови об'єднано в одне провадження та присвоєно їм номер 309/2909/14. Рішенням Хустського районного суду від 11 листопада 2015 року позов задоволено частково. Стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ «ВіЕс Банк» борг по кредиту в розмірі 34 507, 67 доларів США, що в гривневому еквіваленті становить 406 655, 80 грн., а також судові витрати по справі в розмірі 3775, 80 грн. В решті вимог - відмовлено (а.с.113-115). На це рішення позивач ПАТ «ВіЕс Банк» подав апеляційну скаргу. В апеляційній скарзі просив рішення суду змінити в частині звернення стягнення на предмет іпотеки, задовольнити позов в цій частині, звернути стягнення на квартиру по [ADDRESS] та закріпити за банком права управителя щодо цього нерухомого майна. Стверджував, що рішення ухвалено з порушенням норм матеріального права, оскільки боржник не виконав своїх зобов'язань по кредиту, а тому в банку є право звернення стягнення на заставне майно. Позивач не погоджується з висновком місцевого суду, що дана квартира використовується позичальником як місце його постійного проживання, оскільки доказів цього не здобуто. Крім того, застосований судом Закон «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не є підставою для відмови в задоволенні позову про завершення стягнення на предмет іпотеки (а.с.117-120). За клопотанням представника відповідача апеляційним судом було надано сторонам строк для укладення мирової угоди, однак така укладена не була. У судовому засіданні в апеляційній інстанції представник відповідача скаргу не визнав, просив відхилити, представник позивача подав заяву про розгляд справи без його участі. Дослідивши зібрані у справі матеріали, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав. Згідно статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У відповідності до статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1054 ЦК України). Встановлено, що 19 серпня 2008 року між ПАТ «ВіЕс Банк» (правонаступник ВАТ «Електрон Банк») та [PERSON] було укладено кредитний договір № KF51630 на суму 36 000 доларів США під 7,5 % до 18.08.2033 року. Крім того, 19 серпня 2008 року між ПАТ «ВіЕс Банк» (правонаступник ВАТ «Електрон Банк») та [PERSON] і [PERSON] було укладено договір поруки №95254, відповідно до умов якого останній поручився перед кредитором солідарно разом із боржником в повному обсязі за своєчасне виконання основного зобов'язання, в тому числі повернення кредиту, відсотків та штрафних санкцій. Своїх зобов'язань щодо повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитними грошима боржник [PERSON] не виконав, внаслідок чого в нього утворилася заборгованість в розмірі 34 507, 67 доларів США (406 655, 80 грн.). З них: -32 433, 95 доларів США (382 218, 04 грн.) борг по кредиту; -2004, 98 доларів США (23 627, 69 грн.) борг по відсотках; -68, 74 доларів США (810, 06 грн.) пеня. 26 березня 2014 року поручителю [PERSON] було надіслано вимогу про погашення заборгованості по кредиту, однак ця вимога залишилася без задоволення. Задовольняючи позов в частині стягнення заборгованості по кредиту солідарно з боржника та поручителя суд першої інстанції правильно виходив з того, що зобов'язання належним чином не виконано, при цьому боржник і поручитель виступають перед кредитором як солідарні боржники відповідно до вимог ч. 1 ст. 553, ч. 1 ст. 554 ЦК України. Рішення суду першої інстанції в цій частині не оспорено. З матеріалів справи також слідує, що 19 серпня 2008 року, з метою забезпечення виконання основного зобов'язання, між ПАТ «ВіЕс Банк» (правонаступник ВАТ «Електрон Банк») та [PERSON] було укладено іпотечний договір, за умовами якого іпотекодавець передав банку в іпотеку житлову квартиру в [ADDRESS] (а.с.15-17). П. 9 цього іпотечного договору передбачає право іпотекодержателя у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем основного зобов'язання задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами іпотекодавця шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Це узгоджується з ч. 1 ст. 33 Закону «Про іпотеку», відповідно до якої у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Оскільки позичальник своїх зобов'язань щодо повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитними грошима не виконав, внаслідок чого в нього утворилася заборгованість в розмірі 34 507, 67 доларів США, що в гривневому еквіваленті складає 406 655, 80 грн., у банку з'явилося право звернення стягнення на предмет іпотеки: квартиру в [ADDRESS] 26 березня 2014 року відповідачу [PERSON] було надіслано вимогу про погашення боргу за кредитом протягом 30-ти днів, інакше у банку виникне право звернення стягнення на предмет іпотеки, проте ця вимога залишена без задоволення (а.с.20). Відмовляючи в задоволенні вимоги позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд першої інстанції послався на положення Закону «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», однак не врахував, що протягом дії цього закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: - таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника / майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; - загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. З огляду на статтю 3 вказаного Закону він носить тимчасовий характер і втрачає чинність з дня набрання чинності законом, який врегульовує питання особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті, порядок погашення (урахування) курсової різниці, що виникає у бухгалтерському та/або податковому обліку кредиторів та позичальників, а також порядок списання пені та штрафів, які нараховуються (були нараховані) на таку основну суму заборгованості. За своїм змістом Закон України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" встановлює порядок вирішення спорів щодо примусового звернення стягнення на предмети застави та іпотеки, а саме: визначає, що за певних умов та протягом певного проміжку часу таке стягнення не проводиться. Оскільки Законом не призупиняється дія будь-яких нормативних актів у сфері регулювання кредитних правовідносин, зокрема тих, що визначають правові підстави для звернення в судовому порядку стягнення на відповідні предмети забезпечення, його чинність на час вирішення спору сама по собі не може бути підставою для відмови в захисті порушеного права. Така правова позиція викладене в постанові Верховного Суду України від 27 травня 2015 року (справа № 6-58цс15). Крім того, колегія констатує, що наявність умов для застосування положень Закону "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" у даній справі судом першої інстанції не встановлена, а відповідачем не доведена. Колегія також враховує, що згідно статті 34 Закону «Про іпотеку» після прийняття рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки і з метою отримання продукції, плодів та доходів, забезпечення належного господарського використання переданого в іпотеку нерухомого майна згідно з його цільовим призначенням предмет іпотеки на підставі договору між іпотекодавцем і іпотекодержателем або рішення суду може бути переданий іпотекодержателю або іншій особі в управління на період до його реалізації у порядку, встановленому цим Законом. Управління майном здійснюється відповідно до законодавства та умов, визначених договором чи рішенням суду. Продукція, плоди і доходи, отримані в результаті управління предметом іпотеки, спрямовуються на задоволення забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя, якщо інше не встановлено договором або рішенням суду. В даному випадку підстав для вжиття таких заходів апеляційним судом не встановлено, а позивачем їх наявність не доведено.

Outcome: partial