Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-24 00:00:00

В квітні 2015 року [PERSON] (Позивач, Позичальник) звернувся до Шевченківського районного суду м.Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» (Відповідач, Банк) про визнання недійсним кредитного договору №855485/ФЛ від 18.07.2008р., укладеного між відкритим акціонерним товариством комерційний банк «Надра» та [PERSON]. Свої вимоги обґрунтовує тим, що між відкритим акціонерним товариством комерційний банк «Надра» та [PERSON] був укладений кредитний договір № 855485/ФЛ від 18.07.2008р., відповідно до якого Банк надає Позичальнику кредит у розмірі 23 113,07 доларів США. Позивач вважає, що вказаний кредитний договір не відповідає вимогам чинного законодавства, містить несправедливі та дискримінаційні умови, положення договору надають значну перевагу відповідачу, позбавляючи натомість позивача значного обсягу прав, одночасно встановлюючи жорсткі обов'язки та відповідальність для позивача. Так, всупереч вимогам п.п «д» п. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та п.п. «в» п.2.1. постанови правління Національного банку України від 10.05.2007р. № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» позивачу не було надано інформацію про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту ( утому числі на користь третіх осіб страховиків, оцінювачів, реєстраторів, нотаріусів тощо), а натомість було лише зазначено в п.1.5. кредитного договору, що такі додаткові витрати несе позичальник, має укласти договори страхування майна та життя Позичальника, але вартість таких послуг не вказується. Відповідач не надав Позивачу як споживачу фінансових послуг в галузі споживчого кредитування, в письмовій формі повної інформації про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, яка надається перед укладенням кредитного договору, чим було порушено вимоги чинного законодавства, у зв'язку з чим позивач був позбавлений можливості належним чином оцінити властивості такої послуги та можливі негативні наслідки, що можуть настати внаслідок її отримання. На думку Позивача, складений банком кредитний договір порушує вимоги ст. 626 ЦК України, оскільки передбачає тільки наявність прав у банку, не встановлюючи їх для позичальника і навпаки вказаним договором встановлено відповідальність за невиконання умов договору тільки для позичальника при відсутності відповідальності за порушення умов договору з боку банку. Окрім того, з договору вбачається, що банком передбачені підстави для набуття вимоги щодо повного погашення кредиту до настання кінцевого строку його погашення (фактично - дострокового розірвання кредитного договору в односторонньому порядку), в будь-який час та з будь-яких підстав, навіть якщо порушення умов кредитного договору з боку споживача не є істотним і суттєвими та не впливають на основні права банку, не завдають йому збитків, на той час як споживачу договір такого права не надає взагалі, а отже, очевидним дисбаланс сторін договору, а самі умови договору по відношенню до споживача є дискримінаційними. Окрім того, норми Договору, не передбачають, про попередження споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором несе споживач, а також Банк не надав інформацію щодо методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу. Таким чином, оскільки [PERSON] не мав реальної змоги надати дійсну оцінку положенням даного договору та наслідків його укладення через ненадання відповідачем повної, достовірної та своєчасної інформації про умови, порядок кредитування та супутні послуги, а відтак зазначений кредитний договір підлягає визнанню недійсним в судовому порядку. У судовому засіданні представник Позивача - [PERSON] позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити в повному обсязі з підстав, зазначених у позовній заяві. Представник Відповідача - Побережний О.П. проти позову заперечив та просив відмовити у його задоволенні. Суд, заслухавши пояснення сторін, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позовна заява задоволенню не підлягає з огляду на таке. У судовому засіданні достовірно встановлено, що 18 липня 2008 року між ВАТ Комерційний банк «Надра» (правонаступником якого є ПАТ «Комерційний банк «Надра») та [PERSON] (Позивач, Позичальник) укладено Кредитний договір № 855485/ФЛ (а.с.6-7), за умовами якого Банк надає Позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти в сумі 23 113,07 доларів США за програмою «Перше житло» зі сплатою відсоткової ставки у розмірі 13,99% річних строком до 12 липня 2018 року. Згідно п.1.2. Договору, ціль використання кредиту: - проведення розрахунків по договору купівлі-продажу № б/н від 18.07.2008р., згідно якого Позичальник придбає у власність нерухоме майно приватний будинок, що знаходиться за адресою: вул. Луганська 74а; - витрати Позичальника пов'язані з оформленням кредиту; - оплата комісії за розрахунки в рамках комплексу Пакетів послуг «Ласкаво просимо» в залежності від оформленого Пакету послуг. Нарахування відсотків за користування кредитом здійснюється за фактичну кількість днів у періоді (28-29-30-31/360) на залишок заборгованості. При розрахунку відсотків враховується день надання та не враховується день погашення кредиту (п.1.3.1.). Відповідно до п.3.1. Договору надання кредиту проводиться шляхом: - зарахування на поточний рахунок обраного Пакету послуг при наявності належим чином оформленої заяви на переказ готівки, сума у якій зазначена у валюті України - гривнях/іноземній валюті - доларах США/євро, або - видачі готівки Позичальнику через касу банку при наявності належним чином оформленої заяви на видачу готівки, сума у якій зазначена у у валюті України - гривнях/іноземній валюті - доларах США/євро. Пунктами 3.3.1., 3.3.2. Договору встановлено, що щомісячна сума мінімально необхідного платежу складає 357,96 доларів США. Позичальник повертає Кредит та сплачує відсотки Банку, шляхом внесення мінімально необхідного платежу передбаченого п.3.3.1. цього Договору, на поточний рахунок № [NUMBER] Пакету послуг у порядку, передбаченому п.3.3.3. цього Договору шляхом внесення готівкою через касу Банку на зазначений поточний рахунок або безготівковим перерахуванням через транзитний рахунок № [NUMBER], призначення платежу «Поповнення поточного (карт.) рахунку № [NUMBER], [PERSON]». Позичальник вносить мінімально необхідний платіж по Кредиту, визначений у п.п.3.3.1. цього Договору, щомісячно до 10 числа поточного місяця, а Банк здійснює списання з поточного рахунку на рахунок погашення заборгованості до 12 числа поточного місяця. У випадку, якщо Позичальник до 10 числа поточного місяця не вніс (повністю або частково) суми мінімально необхідних платежів внаслідок чого станом на 12 числа поточного місяця не була погашена поточна заборгованість Позичальника, Банк починаючи з 13 числа поточного місяця, застосовує до Позичальника штрафні санкції, передбачені цим Договором. Відповідно до ч. 1 ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом і банком. Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України яка визначає, що сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Таким чином, свобода договору означає право громадян вступати чи утримуватись від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати умови такого договору. Як вбачається зі змісту позовної заяви стосовно визнання Кредитного договору недійсним Позивач посилається на те, що всупереч вимогам п. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та п.2.1. постанови Правління Національного банку України від 10.05.2007р. № 168 позивачу не було надано інформацію про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту (у тому числі на користь третіх осіб страховиків, оцінювачів, реєстраторів, нотаріусів тощо), а натомість було лише зазначено в п.1.5. кредитного договору, що такі додаткові витрати несе позичальник, окрім того, кредитний договір передбачає права тільки у банка, не встановлюючи їх для позичальника, та фактично положення кредитного договору передбачають право Банку в будь-який момент висунути вимогу до Позичальника про дострокове повернення всієї суми кредиту. Разом з тим, з умов Кредитного договору чітко вбачається сукупна вартість кредиту, оскільки договором визначена сума щомісячного платежу в розмірі 357,96 доларів США, терміни сплати такого платежу - до 10 числа поточного місяця та кінцевий термін повернення кредиту - 12 липня 2018р. Таким чином, шляхом підписання Кредитного договору Позивач фактично був повідомлений Відповідачем в письмовому вигляді про сукупну вартість кредиту та повну інформацію про умови кредитування. Окрім того, п.1.5., яким визначено обов'язок Позивача нести додаткові витрати, на який посилається Позивач, в кредитному договорі відсутній. Водночас, відповідно до п.4.3.14. встановлено обов'язок Позичальника в день укладення договору іпотеки здійснити страхування: - нерухомого майна, яке вказано в п.2.1. Договору, на повну його вартість, згідно договору іпотеки; - позичальника від нещасних випадків, на суму не меншу розміру поточної заборгованості по зобов'язанням за цим Договором. Разом з тим, не зазначення в Кредитному договорі вартості послуг страхування щодо страхування нерухомого майна та позичальника від нещасних випадків не є порушенням п.п. д) ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки виконавці послуг страхування визначаються Позивачем на власний розсуд, виходячи з переліку страхових компаній, визначених Банком та з урахуванням вартості послуг, які пропонуються такими компаніями та шляхом укладення конкретного договору страхування на певних умовах. Права та обов'язки сторін по договору страхування передбачаються саме в договорі страхування. Водночас, твердження Позивача про визначення у Кредитному договору лише прав Банку з одночасною відсутністю відповідних прав у Позичальника не відповідають дійсності та спростовуються Кредитним договором, оскільки п.п.4.2.1. - 4.2.8. визначено перелік прав Банку, та водночас п.п.4.4.1.-4.4.6. Кредитного договору визначають перелік прав Позичальника. З приводу права Банку в будь-який момент достроково вимагати від Позичальника повернення всієї суми кредиту та відповідних процентів за користування кредитними коштами, судом встановлено, що Кредитним договором передбачено конкретні обставини, коли Банк має право вимагати від Позичальника дострокового виконання зобов'язань щодо повернення Кредиту, сплати нарахованих відсотків, інших платежів, передбачених цим договором, можливих штрафних санкцій, зокрема, у разі не надання Позичальником протягом чотирнадцяти днів від дати отримання вимоги Банку про надання додаткового забезпечення виконання зобов'язання, згідно з п.4.2.2. цього Договору або якщо запропоноване забезпечення не влаштує Банк; у разі, якщо Позичальник не вніс чергові необхідні платежі у термін, визначений п.3.3.3. цього Договору, а також у випадку невиконання умов передбачених у п.4.3.6. цього Договору; у разі отримання Банком несприятливої інформації, що свідчить про можливість невиконання (неналежного виконання) Позичальником зобов'язань за даним Договором чи договорами забезпечення виконання зобов'язань (п.п.4.2.3., 4.2.4., 4.2.8.). Положеннями Кредитного договору не передбачено права Банку у будь-який момент за відсутності передбачених договором обставин та у разі виконання Позичальником всіх своїх зобов'язань за Кредитним договором, вимагати від Позичальника дострокового виконання зобов'язань щодо повернення кредиту, сплати нарахованих відсотків та інших передбачених договором платежів. Водночас, Позивач зазначив, що до Кредитного договору також включені несправедливі положення, оскільки містять умови про зміни у витратах; враховуючи додаткові нарахування, відсоток за користування кредитними коштами збільшився; є дисбаланс зарахування відсотків та тіла кредиту, що також ставить в тяжке, несправедливе становище споживача в договірних зобов'язаннях. Проте, положення Кредитного договору щодо відповідальності Позичальника, зокрема Розділ 5 Кредитного договору, за яким визначено зобов'язання Позичальника сплатити Банку штраф у розмірі 25% від суми коштів, використаних не за цільовим призначенням, пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України тощо, застосовуються лише в разі порушення Позичальником своїх зобов'язань щодо сплати кредиту та відповідних відсотків, а відтак не створюють дисбалансу прав та обов'язків сторін договору, та сама по собі наявність зазначених положень в Кредитному договору не є підставою для визнання спірного договору недійсним з підстав включення до нього несправедливих умов. Згідно вимог ст.ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Отже, підписавши Кредитний договір № 855485/ФЛ від 18.07.2008р., Позивач вступив в договірні відносини з відповідачем, взявши на себе певні обов'язки зазначені у договорі із зазначенням терміну виконання даних зобов'язань. Відповідно до п.14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012р. «Про практику застосування судами законодавств при вирішення спорів, що виникають з кредитних правовідносин» (далі - Постанова № 5 від 30.03.2012р.), при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18 - 19 Закону України "Про захист прав споживачів". Зокрема, кредитний договір обов'язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз'яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними". Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний) або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити виходячи з норм чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1 ЦК). На обгрунтування несправедливості умов Кредитного договору Позивач також зазначив, що норми договору, не передбачають попередження споживача про валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором. Проте, у відповідності зі ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банківський кредит - це будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов'язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. Згідно із ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави (§ 1. Позика), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до положень ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Положеннями ч. 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Таким чином, позичальник зобов'язаний повернути позику у тій валюті, в якій отримав кредит. Згідно ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Відповідно до положень ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Як визначено в умовах Кредитного договору, укладеного між сторонами, договір було укладено в іноземній валюті (доларах США), проте діючим законодавством України не передбачений стабільний курс долару США по відношенню до національної валюти України - гривні. Відповідно до ст. 36 Закону України «Про національний банк України» офіційний курс гривні до іноземних валют встановлюється Національним банком України. Згідно ч. 1 ст. 8 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» валютні курси встановлюються Національним Банком України за погодженням з Кабінетом Міністрів України. Положенням «Про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів», затвердженим Постановою Правління Національного Банку України № 496 від 12 листопада 2003 року, визначається, що офіційний курс гривні до іноземних валют, зокрема, долару США установлюється щоденно. Для розрахунку гривні до іноземних валют використовується інформація для котирування іноземних валют станом на останню дату. Таким чином, позивач при укладанні Кредитного договору в іноземній валюті погодився щодо його істотних умов, зокрема, надання кредиту саме в іноземній валюті - доларах США та повернення коштів, відповідно до офіційного курсу долара по відношенню до національної валюти-гривні. Пунктом 16 Постанови № 5 від 30.03.2012р. визначено, що саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для розірвання кредитного договору на підставі статті 652 ЦК, оскільки зазначене стосується обох сторін договору й позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті. Так, посилання позивача на необхідність визнання Кредитного договору недійсним згідно ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», то укладаючи договір, сторона з'ясовує, на яких умовах він укладається, а відтак з власної ініціативи на момент отримання коштів визначає для себе правила подальшої поведінки, які в подальшому не мають безпідставно змінюватися на вимогу однієї зі сторін. Тому суд прийшов до висновку, що вказані обставини не можуть бути підставою для визнання Кредитного договору недійсним. Отже, як встановлено судом при укладенні кредитного договору сторонами додержано вимог, необхідних для чинності цього правочину і передбачених Цивільним кодексом України та Законом України "Про захист прав споживачів", в редакції, яка діяла на час укладення договору. Положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. При цьому, відповідно до вимог ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно положень ч.ч. 1, 2, 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Крім того, слід зазначити, що у відповідності з вимогами ч.ч. 1, 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Разом з тим, однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, зокрема, порушення відповідачем вимог ч. 2 ст. 11, ст. 18 та ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити. Враховуючи наведене, на підставі ст. ст. 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 2, 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ст.ст. 192, 203, 215, 524, 525, 526,533, 627, 1046, 1049, 1054 ЦК України з урахуванням п.п. 10,11, 13 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012р. «Про практику застосування судами законодавств при вирішення спорів, що виникають з кредитних правовідносин» та

Outcome: dismissed