Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-20 00:00:00

31.03.2015року [PERSON] звернувся в суд з позовом про визнання кредитного договору №38/177/08-Ф від 25 квітня 2008р. укладеного між [PERSON] та ВАТ КБ «Надра» та додаткову угоду №1 до договору «Житлові рішення» №38/177/08-Ф від 25 квітня 2008року таким, що укладені із порушення Закону України «Про захист прав споживачів». В обґрунтування позову покликається на те, що 25 квітня 2008року між ним та ВАТ КБ «Надра» було укладено кредитний договір №38/177/08-Ф на суму 72720,00 доларів США, на строк до 23.04.2038р. із сплатою відсоткової ставки 12,3 відсотків річних. Відповідно до п.3.3.2. даного договору, позичальник позичає кредит та сплачує відсотки шляхом внесення мінімального необхідного платежу в розмірі 771,34 доларів США до 10 числа поточного місяця на рахунок банку «Надра». 11.11.2010р. між позивачем та ПАТ «Надра» було укладено додаткову угоду №1 до договору «Житлові рішення» №38/177/08-Ф від 25.04.2008р., відповідно до якої вносяться наступні зміни, а саме: в п.1.3.1. відсотки за користуванням кредитом розраховуються банком на підставі відсоткової ставки у розмірі 15,99 відсотків на рік, та в п.3.3.1 повернення суми кредиту здійснюється рівними платежами щомісячно у сумі 986,27 доларів США, починаючи з грудня місяця 2010 року. При підписанні даного договору, відповідачем було порушено законні його права, як споживача фінансових послуг. Кредитний договір за своїм змістом і текстом не відповідає законодавству України, інтересам та волі позивача, порушує його права та законні інтереси. У зв'язку із істотною зміною курсу валюти на протязі 2008 - 2015 років, та зростанням цього курсу з 5 грн. за один долар США до курсу 30 грн. і більше за один долар США, виникла ймовірність того, що він взагалі не буде спроможним погасити зобов'язання за кредитом, практично, за жодних обставин. Про таку істотну зміну обставин йому не було відомо при підписанні договору, згоди на це він не давав. Банк, безперечно, знав про такі ризики та розумів їх наслідки, однак не надав відповідної інформації споживачеві та на попередив його про це. Якби він розумів, що у зв'язку із істотною зміною курсу валюти, він не буде спроможним повністю погасити кредит, він би не укладав даного договору. У зв'язку із вищенаведеним, також вважає, що даний договір укладено із застосуванням нечесної підприємницької практики. В судовому засіданні представники позивача позов підтримали, покликаючись на мотиви викладені в позовній заяві. В судовому засіданні представник відповідача позовні вимоги не визнав та заперечив проти їх задоволення. Заслухавши пояснення сторін, з'ясувавши обставини, якими сторони обґрунтовують свої вимоги та заперечення, дослідивши зібрані по справі докази, з'ясувавши дійсні обставини справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову. Згідно з частиною першою статті 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» між кредитодавцем та споживачем укладається договір про надання споживчого кредиту, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Таким чином, правовідносини про надання споживчого кредиту є договірними, до яких мають бути застосовані, зокрема, як загальні положення ЦК України про зобов'язання та договір, так і приписи частини другої статті 627 щодо необхідності врахування вимог законодавства про захист прав споживачів. Положеннями ч.1,2 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. В ч.3, 5 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» наведено окремі несправедливі умови договору, перелік яких не є вичерпним. При цьому п.4 ч.1 ст.21 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що для цілей застосування цього закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач. Судом встановлено, що 25 квітня 2008р. ВАТ КБ Надра» та [PERSON], працівник банку, уклали кредитний договір №38/177/08-Ф за яким позивач отримав кредит в розмірі 72720,00 доларів США зі сплатою 12,3% річних строком до 23.04.2038р. 11 листопада 2010р. сторони підписали додаткову угоду №1 до зазначеного кредитного договору "Житлові рішення" №38/177/08-Ф від 25 квітня 2008р. За умовами цієї додаткової угоди у зв'язку зі звільненням позивача з роботи в ПАТ КБ «Надра» з 01.12.2010р. збільшено відсоткову ставку до 15,99%. Укладаючи оскаржуваний договір та додаткову угоду до нього позивач був ознайомлений з усіма істотними умовами договору. За правилами ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1 - 3, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу. Відповідно до п.10 постанови Пленуму ВСС України №5 від 30.03.2012р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а статтею 192 ЦК України передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Отже, банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 ЗУ «Про банки і банківську діяльність») банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II ЗУ від 15.02.2011р. №3024-V1 «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків», є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету Про валютне регулювання). Згідно п.11 цієї постанови у разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт "г" пункту 4 статті 5 Декрету про валютне регулювання) суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України «Про Національний банк України» в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року № 1429/10028). Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій). У зв'язку з наведеним суд виходить з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору. Посилання позивача на несправедливість умов договору про покладання на позичальника ризику знецінення національної валюти як на підставу визнання договору недійсним є помилковим, оскільки відповідно до п.3 ст.3 та ст.627 ЦК сторони є вільними в укладенні договорів та визначенні умов з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, вимог розумності та справедливості, а п. 3. 8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 р. № 168 та зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 р. за №541/13808, встановлює, що у разі надання кредиту в іноземній валюті банки зобов'язані під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором несе споживач. Така норма запроваджена на виконання Закону України «Про захист прав споживачів». Інформація споживача про наявні форми кредитування, податковий режим сплати процентів та недоліки схем кредитування відповідно до ч. 2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» повинна надаватися споживачу до укладення договору. Позивач, як керівник відділення банку, на час укладення кредитного договору в іноземній валюті мав достатньо інформації про види та умови кредитування у даному банку, валютні ризики, які несе позичальник у разі отримання кредиту в іноземній валюті. Вибір форми кредитування зроблений ним свідомо. Отже, твердження позивача про неправомірність надання йому кредиту в іноземній валюті, несправедливість умов договору не заслуговує на увагу, вимоги про визнання недійсним кредитного договору та додаткової угоди є безпідставними. Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд робить висновок, що позов не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed