Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-20 00:00:00

У квітні 2015 року позивачі [PERSON], [PERSON] звернувся до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до відповідача публічного акціонерного товариства "Універсал Банк" (далі - ПАТ "Універсал Банк"), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - [PERSON], про визнання недійсним договору іпотеки та договору поруки. Свої позовні вимоги позивачі обґрунтовували тим, що між відкритим акціонерним товариством "Універсал Банк" (далі - ВАТ "Універсал Банк"), правонаступником якого є ПАТ "Універсал Банк", та [PERSON] укладено генеральний договір про надання кредитних послуг від 20.06.2008 року №ВL5679 (далі - кредитний договір), відповідно до умов якого банком надано позичальнику кредит на поточні потреби у сумі 52000,00 доларів США на строк з 20.06.2008 року до 01.06.2028 року. Процентна ставка за користування кредитом становить 15,25% річних. Погашення кредиту здійснюється шляхом сплати щомісячних платежів у розмірі та в порядку, визначеному графіком щомісячних платежів, який є невід'ємним додатком до кредитного договору. Для забезпечення належного виконання позичальником [PERSON] своїх зобов'язань за кредитним договором від 20.06.2008 року №ВL5679 між ВАТ "Універсал Банк", правонаступником якого є ПАТ "Універсал Банк", та [PERSON] було укладено договір поруки від 20.06.2008 року №ВL5679, за умовами якого позивач зобов'язалася відповідати за своєчасне та повне виконання позичальником [PERSON] зобов'язань, які виникають з кредитного договору від 20.06.2008 року №ВL5679. Крім того, для забезпечення належного виконання позичальником [PERSON] своїх зобов'язань за кредитним договором від 20.06.2008 року №ВL5679 між ВАТ "Універсал Банк", правонаступником якого є ПАТ "Універсал Банк", та [PERSON], [PERSON] було укладено договір іпотеки від 20.06.2008 року, згідно якого позивачі передали належну їм на праві власності в іпотеку квартиру [ADDRESS]. [PERSON] та [PERSON] зазначили, що договір іпотеки та договір поруки є такими, що укладені з порушенням норм чинного законодавства, а тому просили визнати їх недійсними. Позивачі вказали, що [PERSON], укладаючи з ними договір поруки та договір іпотеки, ввела останніх в оману щодо дійсних обставин справи. Так, [PERSON], на думку позивачів, при укладенні кредитного договору не мала наміру повертати отримані грошові кошти та виконувати зобов'язання за даним договором. Як стверджували позивачі, вони, як особи, які гарантують забезпечення виконання зобов'язань позичальником, не володіють інформацією в якій сумі, в який строк і з урахуванням якої відсоткової ставки [PERSON] повинна повернути банку кредитні кошти. Також [PERSON] та [PERSON] в обґрунтування своїх позовних вимог вказали, що в кредитному договорі не зазначено жодної інформації про сукупну вартість кредиту для позичальника, не зазначено тип відсоткової ставки та вартість послуг, пов'язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту. Також позивачі зазначили, що з урахуванням того, що поручителю не відомо про укладення індивідуальних угод, що суттєво впливає на обсяг його відповідальності, то договір поруки відповідно до ч.1 ст.559 ЦК України підлягає припиненню. З цих підстав [PERSON] та [PERSON] просили суд визнати недійсними договір іпотеки від 20.06.2008 року, укладений між ВАТ "Універсал Банк", правонаступником якого є ПАТ "Універсал Банк", та [PERSON], [PERSON]; визнати недійсним договір поруки від 20.06.2008 року №ВL5679, укладений між ВАТ "Універсал Банк", правонаступником якого є ПАТ "Універсал Банк", та [PERSON] Представник позивачів позов своїх довірителів підтримала, просила суд його задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечував, мотивуючи це тим, що при підписанні оспорюваних договорів іпотеки та поруки позивачі погодилися з умовами укладених договорів, а сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов укладених договорів, про що свідчать їх особисті підписи на вказаних договорах. Крім того, представник відповідача пояснив, що відповідного судового рішення про визнання недійсним генерального договору про надання кредитних послуг від 20.06.2008 року №ВL5679, укладеного ВАТ "Універсал Банк", правонаступником якого є ПАТ "Універсал Банк", та [PERSON], не існує, а відтак відсутні підстави для визнання недійсними договору іпотеки та договору поруки. За таких обставин представник відповідача просив суд відмовити у задоволенні позову [PERSON] та [PERSON] Третя особа в судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, подала заяву, в якій просила суд розглядати справу за її відсутності. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. З матеріалів справи вбачається, що між ВАТ "Універсал Банк", правонаступником якого є ПАТ "Універсал Банк", та [PERSON] генеральний договір про надання кредитних послуг від 20.06.2008 року №ВL5679 (далі - кредитний договір), відповідно до умов якого банком надано позичальнику кредит на поточні потреби у сумі 52000,00 доларів США на строк з 20.06.2008 року до 01.06.2028 року. Процентна ставка за користування кредитом становить 15,25% річних. Погашення кредиту здійснюється шляхом сплати щомісячних платежів у розмірі та в порядку, визначеному графіком щомісячних платежів, який є невід'ємним додатком до кредитного договору (а.с.10-13). Згідно з ч.1 ст.1054 ЦК України кредитодавець зобов'язується за кредитним договором надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Судом встановлено, що кредитні кошти в обсязі, визначеному договором, були надані ВАТ "Універсал Банк" позичальнику [PERSON], які вона використала за цільовим призначенням. У свою чергу, [PERSON] не виконує належним чином зобов'язання щодо своєчасної та у повному обсязі сплати усіх платежів за кредитним договором, допустила заборгованість зі сплати кредиту та процентів за його користування. Для забезпечення належного виконання позичальником [PERSON] своїх зобов'язань за кредитним договором від 20.06.2008 року №ВL5679 між ВАТ "Універсал Банк", правонаступником якого є ПАТ "Універсал Банк", та [PERSON] було укладено договір поруки від 20.06.2008 року №ВL5679, за умовами якого позивач зобов'язалася відповідати за своєчасне та повне виконання позичальником [PERSON] зобов'язань, які виникають з кредитного договору від 20.06.2008 року №ВL5679. Крім того, для забезпечення належного виконання позичальником [PERSON] своїх зобов'язань за кредитним договором від 20.06.2008 року №ВL5679 між ВАТ "Універсал Банк", правонаступником якого є ПАТ "Універсал Банк", та [PERSON], [PERSON] було укладено договір іпотеки від 20.06.2008 року, згідно якого позивачі передали належну їм на праві власності в іпотеку квартиру [ADDRESS] (а.с.14-17). Судом встановлено, що [PERSON] та позичальнику [PERSON] були направлені вимоги від 25.03.2015 року про необхідність погасити заборгованість за кредитним договором від 20.06.2008 року №ВL5679 у зв'язку з порушенням позичальником термінів сплати кредиту, у якій зазначено, що у випадку невиконання цієї вимоги термін повернення кредиту визнається банком таким, що настав достроково на тридцять перший день з моменту отримання цієї вимоги та банк буде вимушений стягнути всю суму кредиту в примусовому порядку, однак вони залишились без реагування. Згідно ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Ч.3 ст.203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. За приписами ч.1 ст.627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Ч.1 ст.628 ЦК України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. П.1.3. договору іпотеки передбачено, що іпотекодавці та іпотекодержатель ознайомлені з усіма умовами основного договору, що обумовлюють основне зобов'язання, в тому числі стосовно можливості зміни розміру зобов'язань у більшу та/або меншу сторону, строку і порядку його виконання, забезпеченого цим договором та/або договорами. Сторони досягли згоди відносно розміру, строку і порядку виконання зобов'язань, що забезпечуються іпотекою відповідно до цього договору, розуміючи при цьому можливість зміни розміру таких зобов'язань у більшу та/або меншу сторону, строк і порядку його виконання у випадках, передбачених умовами договору, що обумовлюють основне зобов'язання. Сторони підтверджують, що іпотекою за цим договором забезпечуються також і розмір зобов'язань, строк і порядок його виконання, який може бути змінено відповідно до умов вищевказаного основного договору, що обумовлюють основне зобов'язання. Згідно п.1.2. договору поруки від 20.06.2008 року №ВL5679 поручитель засвідчив, що йому добре відомі усі умови вищезазначеного основного договору і він погоджується з ними, зокрема, з сумою основного договору, розміром процентної ставки за користування кредитом без порушення термінів сплати платежів, розміром підвищеної процентної ставки за користування кредитом понад встановлені строки/терміни сплати платежів, терміном повного виконання зобов'язань боржника, іншими умовами основного договору. Таким чином, зі змісту договору іпотеки від 20.06.2008 року та договору поруки від 20.06.2008 року №ВL5679 вбачається, що сторони досягли всіх істотних умов договорів та погодилися з їх умовами, про що свідчать їх особисті підписи на вказаних договорах. Судом також встановлено, що укладаючи оспорювані договір іпотеки та договір поруки, сторони діяли вільно, на власний розсуд вибираючи контрагента та визначаючи його умови. Так, підписавши договір поруки від 20.06.2008 року №ВL5679 та договір іпотеки від 20.06.2008 року, поручитель та іпотекодавці погодилися з усіма його умовами. Аналізуючи зміст оспорюваних договорів, суд не вважає, що у них порушено принцип рівності сторін договору. В обґрунтування своїх позовних вимог позивачі посилались також на той факт, що їх ввели в оману стосовно дійсних умов генерального договору про надання кредитних послуг від 20.06.2008 року №ВL5679, а тому в силу положень ст.ст.215,216 ЦК України договір іпотеки та договір поруки мають бути визнані недійсними. Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Згідно зі ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно положень ч.3 ст.228 ЦК України питання недійсності правочину у разі недодержання вимоги щодо його відповідності інтересам держави і суспільства, його моральним засадам вирішується виключно судом. Жодних підстав недійсності договору поруки від 20.06.2008 року №ВL5679, передбачених ст.203 ЦК України, [PERSON] та [PERSON] не вказали. Позивачі, обґрунтовуючи позовні вимоги, як на підставу недійсності оспроюваного договору поруки, посилались на положення ч.1 та ч.4 ст.559 ЦК України. Так, ч.1 ст.559 ЦК України встановлено, що порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Відповідно до ч.4 цієї статті Кодексу порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Із змісту наведених норм вбачається, що вони визначають підстави припинення поруки, а не підстави недійсності договору поруки. Таким чином, зміна зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності, чи непред'явлення кредитором протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання вимог до поручителя тягнуть за собою припинення поруки, а не недійсність договору поруки. Також позивачами не надано суду жодних доказів на підтвердження того, що є відповідне рішення суду про визнання недійсним генерального договору про надання кредитних послуг від 20.06.2008 року №ВL5679, укладеного між ВАТ "Універсал Банк" та [PERSON] Крім того, слід зазначити, що у договорі іпотеки (п.6.1.) та у договорі поруки (п.4.2.) зазначено, що строк їх дії пов'язується з повним виконанням зобов'язання за кредитним договором, то відповідно до ч.1 ст.251, ч.1 ст.252 ЦК України строком закінчення договору поруки, як акцесорного зобов'язання, є строк закінчення основного зобов'язання - кредитного договору. Вказаний строк може бути встановлений в договорі (договірний строк) або визначений в законі (законний строк). За своєю правовою природою строк, передбачений ч.4 ст.559 ЦК України, є преклюзивним (припиняючим) і його закінчення є підставою для припинення поруки. Строк поруки не є строком для захисту порушеного права, а строком існування (дії) самого зобов'язання поруки, тому і право кредитора, і обов'язок поручителя по його закінченні припиняються. Згідно з ч.1 ст.553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Наслідки для поручителя, які виникають при порушенні боржником зобов'язання забезпеченого порукою передбачені у ч.1, ч.2 ст. 554 ЦК України, а саме: 1) у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя; 2) поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Ця норма є логічним продовженням правила, закріпленого у п.1 ч.2 ст.11 ЦК України, за яким підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини. Законодавець встановлює достатньо чіткі правила щодо умов та підстав виникнення права у кредитора звернутися з вимогою про виконання зобов'язання до поручителя, встановлюючи, зокрема у ст.15 ЦК України гарантію того, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Загальне правило припинення зобов'язання передбачене ст.599 ЦК України. Так, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ч.1 ст.559 ЦК України, порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. У п.4.2. договору поруки від 20.06.2008 року №ВL5679 визначено термін дії договору поруки: порука припиняється із припиненням всіх зобов'язань боржника за основним договором, що забезпечуються такою порукою. П.6.1. договору іпотеки встановлено, що цей договір підлягає нотаріальному посвідченню, набирає чинності з моменту такого посвідчення та діє до повного виконання зобов'язань за основним договором, що обумовлюють основне зобов'язання. Строк виконання основного зобов'язання встановлений кредитним договором - до 01.06.2028 року і на момент звернення до суду з позовом не закінчився. Отже, в силу положень ст.559 ЦК України зобов'язання за договором іпотеки б/н від 20.06.2008 року та за договором поруки від 20.06.2008 року №ВL5679 є чинними та такими, що підлягають виконанню. До припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов'язання без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу відповідальності останнього. Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає в разі: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо. Таким чином, у зобов'язаннях, в яких беруть участь поручителі, збільшення кредитної процентної ставки навіть за згодою банку та боржника, але без згоди поручителя або відповідної умови в договорі поруки, не дає підстав покладення на останнього відповідальності за невиконання або неналежне виконання позичальником своїх зобов'язань перед банком. Судом встановлено, що ПАТ "Універсал Банк" ніяким чином не змінило строк виконання позичальником основного зобов'язання та не збільшило обсяг відповідальності поручителя за договором поруки та іпотекодавців за договором іпотеки. Вимагаючи припинити поруку за договором поруки №ВL5679 від 20.06.2008 року та визнати даний договрі недійсним, позивачі посилалися на ч.1 ст.559 ЦК України, якою врегульовано обставини для припинення поруки. Зміна зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності, є підставою для припинення поруки. Однак, з огляду на все вищезазначене, у суду відсутні підстави вважати, що протягом строку дії кредитного договору зобов'язання [PERSON] зазнавали таких змін, які б збільшували обсяг відповідальності поручителя [PERSON] Обґрунтовуючи вимоги про визнання договорів недійсними, позивачі посилаються також на те, що приховуючи від них сукупну вартість кредиту, [PERSON] та відповідач ввели позивачів в оману стосовно предмету договору іпотеки та договору поруки, предмету основного зобов'язання, що суттєво впливає на права та обов'язки іпотекодавців та поручителя. Крім того, на думку позивачів, поручителю невідомо про укладення індивідуальних угод, що також суттєво впливає на обсяг його відповідальності, а тому договір поруки підлягає припиненню. Відповідно до ч.1 ст.229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Під помилкою, що має істотне значення ЦК України розуміє помилку в характері (природі) правочину. А природою правочину слід вважати юридичну природу того чи іншого правочину, тобто основні (типові) характеристики, притаманні зазвичай правочинам такого виду. П.19 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009 року №9 визначено обставини, щодо яких помилилася сторона, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Правочини, які вчиняються під впливом помилки належать до оспорюваних правочинів, а тому наявність помилки повинна бути доведена особою, яка діяла під її впливом. Правочини, вчинені під впливом помилки, що має істотне значення, є недійсними, оскільки не відповідають загальним підставам дійсності правочинів, зокрема ч.3 ст.203 ЦК України, оскільки внутрішня воля учасника правочину не відповідає її зовнішньому прояву - волевиявленню учасника, яке сформоване під впливом помилки. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати або, навпаки, бути відсутніми саме на момент вчинення правочину. Сторона на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка насправді мала місце, тобто надати докази, які б свідчили про її помилку щодо істотних обставин правочину. У ст.627 ЦК України закріплено принцип свободи договору, у відповідності до якого сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Враховуючи вимоги п.1.3. договору іпотеки та п.1.2 договору поруки, суд вважає, що, підписуючи зазначені договори, позивачі не могли не зауважити, що підписують саме ці договори та досягли всіх істотних умов при укладенні вказаних договорів. Ст.60 ЦПК України покладено на кожну із сторін обов'язок довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Позивачі не надали жодного доказу на підтвердження того, що укладаючи оспорювані договори, вона помилялись щодо обставин, які мають істотне значення, а саме - щодо природи та змісту договорів, укладених між ними та відповідачем у справі. Позивачі не заявляли у судовому засіданні будь-яких клопотань про витребування доказів на підтвердження згаданих обставин чи допиту свідків, які можуть підтвердити ці обставини. Оскільки зобов'язання за кредитним договором на даний час не виконано, обсяг зобоов'язань позичальника не змінився, так як і не змінився обсяг зобов'язань поручителя та іпотекодавців, тому підстав для визнання недійсними укладених між сторонами договору іпотеки та договору поруки немає. За таких обставин, суд приходить до висновку про необхідність відмовити [PERSON], [PERSON] у задоволенні їх позову з мотивів його безпідставності та необгрунтованості. З огляду на вищенаведене, відповідно до ст.ст.15, 16, 203, 215, 216, 229, 251, 252, 553, 554, 559, 627, 1054, 1055 Цивільного кодексу України, та,

Outcome: dismissed