Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-03 00:00:00

До Березанського міського суду Київської області звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] про відшкодування шкоди. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 11.05.2016 близько 14 години [PERSON] перебував за місцем свого проживання за адресою: [ADDRESS] . Побачивши, як перед вищевказаним будинком відбулася сварка між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] з метою захисту [PERSON] почав їх розбороняти. В подальшому, між [PERSON] та [PERSON] виникла словесна перепалка, під час якої [PERSON] , діючи умисно, з метою нанесення тілесних ушкоджень, наніс [PERSON] декілька ударів дерев`яною палицею в область лівого передпліччя та ліктьової кістки лівої руки, чим спричинив тілесні ушкодження останньому у вигляді перелому дистального кінця діафіза лівої ліктьової кістки, що відноситься до категорії тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості за ознаками розладу здоров`я понад 21 добу. Вироком Березанського міського суду Київської області від 03.07.2019 [PERSON] визнано винним за ч. 1 ст. 122, 75 КК України та засуджено до 2 років обмеження волі з іспитовим строком. Вказаними протиправними діями відповідача позивачу було заподіяно матеріальної шкоди, яка полягає в тому, що він змушений був звертатись за допомогою до адвоката, сума відшкодування за послуги якого становить 5 000 грн. Окрім того, позивач зазнав значної моральної шкоди, яка полягає у фізичному болі в момент отримання перелому кістки. В подальшому йому наклали гіпс, що позбавило його можливості виконувати хатню роботу, а також створило складнощі з реалізацією елементарних побутових питань. В зв`язку з цим позивач змушений прикладати додаткових зусиль щодо організації власного життя. Відтак, вважає свої права порушеними та просить стягнути з [PERSON] на свою користь заподіяну матеріальну шкоду в розмірі 5 000 грн., а також моральну шкоду в розмірі 50 000 грн., в загальному розмірі 55 000 грн. Ухвалою Березанського міського суду Київської області від 21.04.2020 відкрито провадження у справі та ухвалено розгляд справи здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. За правилами ч. 1 ст. 279 ЦПК України, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Позивач в судовому засіданні пред`явлений позов підтримав у повному обсязі, просив задовольнити. У судовому засіданні вказав, що поніс витрати на послуги адвоката у кримінальному провадженні, де він є потерпілим, окрім того йому завдана матеріальна шкода, змушений був витратитися на своє лікування і наймати працівників для виконання своїх обов`язків; завдана моральна шкода, пов`язана з ушкодженням здоров`я і має бути відшкодована. Представник відповідача в судовому засіданні проти пред`явленого позову заперечив у повному обсязі, вважаючи його безпідставним, незаконним та необґрунтованим, та просив відмовити у його задоволенні. Крім того, наголосив на тому, що витрати на адвоката, які позивач поніс в кримінальному провадженні, не підтверджені, будь - яких доказів завдання матеріальної шкоди не надано. Відповідач в судове засідання не з`явився, належним чином повідомлений про час та місце судового розгляду. Причини неявки суду не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи не надходило (а.с.30-31,39). За загальним правилом, встановленим ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Враховуючи пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши та проаналізувавши в сукупності докази, які містяться в матеріалах справи, суд на основі повно та всебічно з`ясованих обставин прийшов до наступних висновків. Як вбачається з матеріалів справи, вироком Березанського міського суду Київської області від 03.07.2019, що набрав законної сили 05.08.2019, [PERSON] визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, за яким призначено покарання у вигляді 2 років обмеження волі з іспитовим строком на 2 роки та на підставі п. в) Закону України «Про амністію у 2016 році» звільнено від відбування призначеного покарання, вчиненому за наступних обставин: 11.05.2016 близько 14 години 00 хвилин, [PERSON] перебував за місцем свого проживання за адресою: [ADDRESS] . Побачивши, як перед вищевказаним будинком відбулася сварка між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] з метою захисту [PERSON] почав їх розбороняти. В подальшому, між [PERSON] та [PERSON] виникла словесна перепалка, під час якої [PERSON] , діючи умисно, з метою нанесення тілесних ушкоджень, наніс [PERSON] декілька ударів дерев`яною палицею в область лівого передпліччя та ліктьової кістки лівої руки, чим спричинив тілесні ушкодження останньому. Згідно висновку експерта № 12/д від 23.02.2017 у [PERSON] виявлено наступні тілесні ушкодження: перелом дистального кінця діафіза лівої ліктьової кістки, який характерний для дії тупого твердого предмету або при ударі об такий, який відноситься до категорії тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості за ознаками розладу здоров`я понад 21 добу (а.с.4-9). Згідно з довідкою від 03.07.2019, виданою адвокатом Козацьким Ю. М. , за період з 27.11.2017 по 03.07.2019 за надані правничі послуги в кримінальному провадженні № 12016110070000377 та представництво в Березанському міському суді Київської області (судова справа № 356/999/17) за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, громадянин [PERSON] сплатив адвокату Козацькому Ю. М. 5 000 грн. (а.с.10). Так, статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право особи на ефективний засіб юридичного захисту. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України, серед яких, зокрема, відшкодування завданих збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, а також відшкодування моральної (немайнової) шкоди. При цьому, за змістом ч. 3 ст. 2 ЦПК України диспозитивність є однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства. Так, звертаючись до суду з позовом про стягнення з відповідача матеріальної шкоди, позивач як на підставу її заподіяння посилається на витрати на правову допомогу, які останній поніс у кримінальному провадженні № 12016110070000377 за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, та у зв`язку з його судовим розглядом в Березанському міському суді Київської області (судова справа № 356/999/17), реалізуючи в такий спосіб гарантоване йому законом право вибору способу судового захисту, яке належить виключно позивачеві. Разом з тим, згідно з частиною першою статті 118 КПК України процесуальні витрати у кримінальному провадженні складаються із: 1) витрат на правову допомогу; 2) витрат, пов`язаних із прибуттям до місця досудового розслідування або судового провадження; 3) витрат, пов`язаних із залученням потерпілих, свідків, спеціалістів, перекладачів та експертів; 4) витрат, пов`язаних із зберіганням і пересиланням речей і документів. Порядок розподілу процесуальних витрат, понесених у кримінальному провадженні, встановлений статтею 124 КПК України. Відповідно до частини першої статті 126 КПК України, суд вирішує питання щодо процесуальних витрат у вироку суду або ухвалою. Ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити питання, зокрема, про те, на кого мають бути покладені процесуальні витрати і в якому розмірі (пункт 13 частини першої статті 368 КПК України). Згідно з частиною другою статті 126 КПК України сторони кримінального провадження, свідки, експерти, спеціалісти, перекладачі мають право оскаржити судове рішення щодо процесуальних витрат, якщо це стосується їхніх інтересів. Отже, питання про розподіл процесуальних витрат за результатами судового розгляду у кримінальному провадженні вирішується у тій справі, в якій вони були понесені, за правилами КПК України. Якщо ж це питання суд не вирішив, сторона кримінального провадження має можливість оскаржити в цій частині ухвалене у справі судове рішення в апеляційному та касаційному порядку. А тому такі витрати не можуть бути стягнуті з обвинуваченого за позовом, поданим за правилами цивільного судочинства. Водночас, згідно з пунктом 1 частини першої статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. За змістом ч.ч. 1-2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) витрати, яких особа зазнала у зв`язку із знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду в межах позадоговірних (деліктних) зобов`язань визначені статтею 1166 ЦК України, відповідно до частини 1 якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі, яка її завдала. Відтак, процесуальні витрати, понесені, зокрема, у кримінальному провадженні, не є збитками, що можуть бути стягнуті шляхом подання цивільного позову до обвинуваченого. Такі витрати розподіляються виключно за правилами, встановленими главою 8 розділу І КПК України. Аналогічну правову позицію висловлено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 462/6473/16-ц (провадження № 14-400 цс18), висновки якої суд враховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України. Водночас, за змістом ч. 1 ст. 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права (ч. 3 ст. 27 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" ). За змістом ч.ч. 1-2 ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару, підстави для зміни його розміру, порядок сплати, умови повернення тощо визначаються у договорі про надання правової допомоги. Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність " договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Отже, витрати, пов`язані з оплатою правової допомоги адвоката, ґрунтуються на договірних відносинах, та понесені особою у зв`язку із реалізацією своїх процесуальних прав при розгляді певної справи у суді, відтак, за своєю правовою природою не є тотожними реальним збиткам чи матеріальній шкоді у розумінні положень цивільного законодавства й можуть бути відшкодовані виключно у спосіб, передбачений процесуальним законодавством. За таких обставин, враховуючи вказані вище положення законодавства та встановлені фактичні обставини справи, звернення позивача з цивільним позовом про стягнення з відповідача процесуальних витрат, нерозподілених в кримінальному провадженні, є безпідставними. Окрім того, будь - яких доказів підтвердження заподіяння майнової шкоди злочином у тому числі витрат на лікування, надано не було. У відповідності до положень ч.4 ст.264 ЦК України при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. Вирішуючи питання про стягнення з відповідача [PERSON] заподіяної моральної шкоди, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 1177 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону. Право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, передбачене ст. 23 ЦК України. Як роз`яснено у п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Так, моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї (п. 1-2 ч. 2 ст. 23 ЦК України). Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. (ч. 3 ст. 23 ЦК України). Загальний порядок відшкодування моральної шкоди передбачено ст. 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Згідно роз`яснень, наведених в п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди обов`язковому з`ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. За змістом п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. При цьому, стаття 129 Конституції України як одну із основних засад судочинства визначає змагальність сторін та свободу в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. З урахуванням імперативних вимог ч. 1 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відтак, обравши відповідний спосіб захисту права, позивач в силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог. Враховуючи положення ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Доказами в розумінні ч. 1 ст. 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою (ч. 6 ст. 82 ЦПК України). Так, як вбачається з матеріалів справи та встановлено вироком Березанського міського суду Київської області від 03.07.2019, умисними протиправними діями відповідача [PERSON] позивачу [PERSON] були заподіяні тілесні ушкодження середньої тяжкості, що спричинило останньому фізичні та душевні страждання, тому факт заподіяння моральної шкоди є доведеним, оскільки є наслідком вчинення відносно позивача кримінального правопорушення (злочину). Разом з тим, моральна шкода не має чітких матеріальних ознак, а тому потребує її обґрунтування, яке б підтверджувало моральні страждання потерпілого, втрату нормальних життєвих зв`язків і необхідність від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Оцінюючи ступінь порушення нормальних життєвих та професійних зв`язків, суд також враховує, що в своїх показаннях, наданих суду під час судового розгляду кримінального провадження, [PERSON] визнав, що лікарняний не брав, а за нього на роботі працювали інші працівники. Відтак, враховуючи конкретні обставини вчинення кримінального правопорушення (злочину), ступінь тяжкості та характер нанесених тілесних ушкоджень, що відносяться до категорії середньої тяжкості, та відповідний їм характер та обсяг фізичних та моральних страждань, а також вимушених змін, пов`язаних із обмеженням можливостей щодо організації побуту, яких зазнав позивач внаслідок протиправного ушкодження його здоров`я, ступінь вини відповідача, виходячи із засад розумності та справедливості, суд прийшов до висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення вимог про стягнення моральної шкоди, визначивши її в розмірі 6 000 грн., що є доведеною та достатньою в конкретних обставинах справи. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення з [PERSON] моральної шкоди підлягають частковому задоволенню, в решті - є безпідставними, відтак, в їх задоволенні слід відмовити. Враховуючи викладене,

Outcome: partial