Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вищевказаним позовом до відповідача, підставність якого обґрунтував таким. Державною екологічною інспекцією у Вінницькій області (далі - Позивач) проведено перевірку дотримання вимог природоохоронного законодавства України, щодо законності використання земельних ділянок на території Зозівської сільської ради Липовецького району, в ході якої встановлено, що громадянин [PERSON] (далі - Відповідач), житель [ADDRESS] здійснив самовільне зайняття земельної ділянки водного фонду площею 1,004 га на території Зозівської сільської ради Липовецького району. По даному факту було складено протокол про адміністративне правопорушення стосовно [PERSON] за ст.53-1 КУпАП, за наслідками розгляду якого винесено постанову № 02/113 від 18.04.2016 року, якою [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачено ст. 53-1 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 510 (п'ятсот десять) грн. Позивач вважає, що відповідач своїми діями, внаслідок самовільного зайняття земельної ділянки водного фонду, наніс державі збитків на суму 1697, 25 коп., які згідно діючого законодавства зобов'язаний відшкодувати, однак добровільно не відшкодовує, тому позивач просить суд присудити із відповідача в примусовому порядку на його рахунки суму збитків, яка визначена відповідно до Методики у розмірі 1697,25 грн., а також вирішити питання судових витрат, що були понесені позивачем. В судове засідання представник позивача не з'явився, однак начальник Державної екологічної інспекції у Вінницькій області надав суду заяву про розгляд справи у його відсутності, в якій позовні вимоги підтримав у заявленому обсязі, просив суд їх задовольнити, у разі неявки відповідача в судове засідання надав згоду на заочний розгляд справи. Відповідач, будучи оповіщеним про день та час розгляду справи належним чином, на що вказує рекомендоване повідомлення із проставленням підпису відповідача, що додане до матеріалів справи, в судове засідання не з'явився, клопотання про відкладення розгляду справи за наявності поважних причин чи розгляду справи у його відсутності до суду не направив. 02.12.2016 року судом було винесено ухвалу про заочний розгляд справи. Ураховуючи наведене, суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи, тому здійснює його в даному судовому засіданні на підставі зібраних у справі доказів, при заочному розгляді, при цьому не здійснюючи фіксування судового процесу технічними засобами. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх зібраними у справі доказами, яким дав належну оцінку, дійшов висновку про таке. 18.04.2016 року Державним інспектором з охорони навколишнього природного середовища Вінницької області Дяк В.В. було винесено постанову про накладення адміністративного стягнення №02/113, відповідно до якої [PERSON] було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.48, 53-1 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 510 грн. Вказана постанова набрала чинності 28.04.2016 року. Відповідно до вказаної постанови судом було встановлено, що 12.04.2016 року об 11:00 годині [PERSON] використовував земельну ділянку під водним об'єктом площею 1,004 га, яка розташована на території Зозівської сільської ради Липовецького району за межами населеного пункту у межах прибережної захисної смуги р. Соб для рибгосподарських потреб за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність, користування (оренду) та за відсутності вчиненого правочину щодо неї, відсутності дозволу на спеціальне водокористування. Відповідно до приписів ст.61 ЦПК України, постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Статтею 1 Закону України "Про державний контроль за використанням та охороною земель" установлено, що самовільним зайняттям земельної ділянки є будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними. Згідно із ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Документи, що посвідчують право на земельну ділянку, вказані у ст. 126 ЗК України. За змістом п. "б" ч. 1 ст. 211 ЗК України за самовільне зайняття земельних ділянок громадяни та юридичні особи несуть відповідальність, у тому числі цивільну відповідальність, відповідно до законодавства. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] використовував земельну ділянку під водним об'єктом площею 1,004 га, яка розташована на території Зозівської сільської ради Липовецького району за межами населеного пункту у межах прибережної захисної смуги р. Соб для рибгосподарських потреб без будь-яких правовстановлюючих документів, що є порушенням вимог ст. ст. 125, 126 ЗК України та свідчить про самовільне зайняття відповідачем земельної ділянки. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду встановлено ст. 1166 ЦК України, згідно з якою майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Згідно з п. 3.1 наказу Державного агентства земельних ресурсів України та Державної інспекції з контролю за використанням і охороною земель від 12 вересня 2007 року N 110 "Про затвердження Методичних рекомендацій щодо застосування Методики визначення розміру шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок, використання земельних ділянок не за цільовим призначенням, зняття ґрунтового покриву (родючого шару ґрунту) без спеціального дозволу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 25 липня 2007 року N 963" (далі Методика), підставою для здійснення розрахунку розміру шкоди, заподіяної державі, територіальним громадам, юридичним чи фізичним особам внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок, використання земельних ділянок не за цільовим призначенням, зняття ґрунтового покриву (родючого шару ґрунту) без спеціального дозволу, є матеріали справи про адміністративне правопорушення, які підтверджують факт вчинення цього правопорушення, а саме: акт перевірки дотримання вимог земельного законодавства; протокол про адміністративне правопорушення; припис (з вимогою усунення порушення земельного законодавства); акт обстеження земельної ділянки. Отже, підставою для здійснення розрахунку розміру шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок, є зазначені документи в їх сукупності, оскільки саме вони можуть підтвердити сам факт самовільного зайняття земельної ділянки, розмір зайнятої ділянки та період часу, протягом якого вона використовується без належних правових підстав. Матеріали справи містять Акт обстеження самовільно зайнятої відповідачем земельної ділянки (а.с.3-4), протокол про адміністративне правопорушення (а.с.5) та постанову про притягнення відповідача до адміністративної відповідальності за ст.48, 53-1 КУпАП, тобто за самовільне водокористування та самовільне зайняття земельної ділянки На підставі Методики, державним інспектором здійснено розрахунки розміру шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття відповідачем земельної ділянки, що додані до матеріалів справи (а.с.7), згідно з якими розмір заподіяної відповідачем шкоди становить 1697,25 грн., з яким суд погоджується. З огляду на встановлені судом обставини, які були перевірені зібраними у справі доказами, в розумінні їх належності та допустимості, суд дійшов до переконання, що позовні вимоги ґрунтуються на нормах чинного законодавства, тому за відсутності заперечень з боку відповідача, підлягають до задоволення у повному обсязі, оскільки факт порушення прав держави в даному випадку є очевидним, отож підлягає захисту у спосіб обраний позивачем. Вирішуючи питання судових витрат суд керується ст.88 ЦПК України, а тому присуджує із відповідача на користь позивача понесені та документально підтверджені судові витрати у вигляді судового збору. На підставі викладеного та

Outcome: approved