Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-18 00:00:00

Позивач звернувся до Мелітопольського міськрайонного суду з позовом, який згодом уточнив до відповідача про захист прав споживача, просить визнати недійсним кредитний договір від 08.08.2008 року № КФ (03)97-08, укладений між ним та ВАТ «Акціонерний банк «Бізнес Стандарт» (правонаступником якого є ПАТ «Таскомбанк») (далі Банк). В обґрунтування позовних вимог вказує, що 08 серпня 2008 року між ВАТ «Акціонерний банк «Бізнес Стандарт» (правонаступником якого є ПАТ «Таскомбанк»), та ним, укладено кредитний договір від 08.08.2008 № КФ(03)97-08, згідно якого банк надає позичальнику короткостроковий кредит в сумі 50 000 доларів США на споживчі цілі. При укладенні договору відповідачем було порушено його законні права. Кредитний договір за своїм змістом і текстом не відповідає законодавству України, інтересам та волі позивача, порушує його права та законні інтереси. Порушення відповідачем чинного законодавства України в галузі кредитування полягає в наступному. Розділ 2. «Предмет договору» містить п 2.1 згідно якого «Банк надає Позичальнику короткостроковий кредит в сумі 50 000,00 (п'ятдесят тисяч) доларів США на споживчі цілі». Пункт 2.1. Договору суперечить ч. 1 ст. 524 ЦК України в якій сказано, що зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Частина 2. ст. 524 ЦКУ дозволяє визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті, в такому випадку, згідно ч. 2. ст. 533 ЦКУ, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу. Закон не забороняє видавати валютні кредити, але в такому випадку зобов'язує виражати зобов'язання в гривні з визначенням грошового еквіваленту зобов'язання в іноземній валюті. Зазначене порушення вимог ЦК України має своїм наслідком недійсність договору в цілому, так як п. 2.1. є суттєвою умовою договору, його предметом. Також, вказаний договір повинен бути визнаний недійсним у звязку з тим, що на момент його укладення у відповідача була відсутня індивідуальна ліцензія НБУ на здійснення валютних операцій, про що позивачу стало відомо у листопаді 2014 року. Зазначає, що на момент укладання договору курс гривні до долару США приблизно становив 500,00 гривень за 100 доларів. Як запевняли його працівники банку, кредит в іноземній валюті - долар, є для нього найбільш вигідним. На сьогодні курс гривні до долару становить приблизно 2200,00 гривень за 100 доларів. Ніхто не може гарантувати, що долар не подорожчає ще більше. Станом на сьогодні, та подальше виконання договору, без сумніву порушило, і далі порушуватиме співвідношення майнових інтересів позивача, і інтересів відповідача, так як відповідачу буде повернуто з боку позивача значно більше, ніж домовлено, в день укладення договору. Подальше виконання договору позбавить позивача того, на що він розраховував при його укладенні - отримання вигідного кредиту. Тобто, вважає, що умови кредитного договору є несправедливими, оскільки всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договорених прав та обов»язків на шкоду позичальника, споживача кредитних послуг. Крім того, зазначає, що договір взагалі, не містить необхідні умови його укладення, порядку його зміни, який враховував би інтереси споживача (позичальника). Умови кредитного договору не містять положення, передбачені пунктами 3.1, 3.2, 3.4 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав позов в повному обсязі по вказаним в ньому доводам та підставам. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, просив відмовити. Треті особи - [PERSON], [PERSON] в судове засідання не з»явилися, будучи належним чином повідомленими про день, час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомили. Дослідивши матеріали справи, суд знаходить позовні вимоги необґрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно зі ст. 60 ЦПК України, \~кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено наступне. 08.08.2008 року [PERSON] та ВАТ «Акціонерний банк «Бізнес Стандарт» (правонаступником якого є ПАТ «Таскомбанк») уклали кредитний договір № КФ (03)97-08, що не заперечувалося сторонами та підтверджується його копією, яка є в матеріалах справи. /а.с. 6-9/. Крім того, на виконання позивачем вказаного кредитного договору, 08.08.2008 року між ВАТ «Акціонерний банк «Бізнес Стандарт» (правонаступником якого є ПАТ «Таскомбанк») та [PERSON] і ВАТ «Акціонерний банк «Бізнес Стандарт» (правонаступником якого є ПАТ «Таскомбанк») та [PERSON] укладено договори поруки № ПФ (03)17-08 та № ПФ (03)18-08 відповідно. /а.с. 42-43, 44-45/. Згідно з роз'ясненнями викладеними в п. 14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема\~ЦК\~(статті 215, 1048 - 1052, 1054, 1055), статті\~18,\~19 Закону України "Про захист прав споживачів". Відповідно до\~ст. 627 ЦК України\~сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За вимогами ч.1\~ст.215 ЦК України\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу. Згідно до вимог\~ст.203 ЦК України\~зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч. 1\~ст. 1054 Цивільного кодексу України\~за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. При цьому, до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 Глави 71, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до\~ст. 1056-1 ЦК України\~процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Згідно зі\~статтею 99 Конституції України\~грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України (частина перша\~стаття 192 ЦК України). Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга\~статті 192 ЦК України). Стаття 524 ЦК України\~визначає, що зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Згідно зі\~статтею 533 ЦК України\~грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Отже, положення чинного законодавства хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов'язання у випадку зміни курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти. Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю є Декрет Кабінету Міністрів України " Про систему валютного регулювання і валютного контролю " ( далі - Декрет КМУ ). \~\~\~\~\~\~\~\~Згідно до п.1.5 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу,затвердженого постановою Правління НБУ від 14.10.2004р. №483,і зареєстроване в Міністерстві юстиції України 09.11.2004р. за № 1429/10028 використання іноземної валюти як засобу платежу на території України без індивідуальної ліцензії дозволяється,якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк.Ця норма стосується лише операцій уповноваженого банку,на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями Отже, банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку ( статті 19, 47 Закону України " Про банки і банківську діяльність " ) банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним\~\~ Банком\~\~України\~\~відповідних\~\~ліцензій\~\~на\~\~виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI " Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків " є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті ( пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання ). Щодо вимог підпункту " в " пункту 4 статті 5 цього Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії Національного банку України на здійснення операцій щодо надання та одержання резидентами кредитів у іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то, оскільки на цей час законодавством України не встановлено термінів і сум кредитів у іноземній валюті як критеріїв їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування, ця норма не може застосовуватись судами. У разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави ( підпункт " г " пункту 4 статті 5 Декрету про валютне регулювання ) слід виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України " Про Національний банк України " в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 ( зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року № 1429/10028 ). Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк ( ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним\~\~ банком\~\~ України\~\~відповідних\~\~ліцензій\~\~на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI " Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків " генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій ). У зв'язку з наведеним, необхідно виходити з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору ( п.11 зазначеної постанови ). Судом встановлено, що на момент укладення кредитного договору № КФ (03)97-08 відповідач мав банківську ліцензію, зареєстровану Національним Банком України та дозвіл на право здійснення операцій, визначених ч.1, п.п.5-11 ч.2 ст. 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність"\~/а.с. 111-113/. Таким чином, банк правомірно надав позивачу кредит в іноземній валюті - доларах США. Посилання позивача на те, що банк не надав йому повної інформації щодо умов отримання кредиту (значення процентної ставки, порядок обчислення процентних доходів, перелік, розмір розрахунку всіх комісій, графіку платежів, порядку зміни Договору, який враховував би інтереси споживача тощо) суд вважає неспроможними з огляду на наступне. Так, істотними умовами кредитного договору відповідно до змісту ч. 1 ст.\~638\~та ст.\~1054 ЦК України\~є умови про мету, суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі і погашення, розмір, порядок нарахування та виплата процентів, відповідальність сторін. \~\~\~\~\~\~Законом України "Про захист прав споживачів",зокрема, ст..11, а також Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту,затвердженими\~Постановою НБУ від 10.05,2007 р. № 168\~передбачено обов»язок банку визначати у кредитному договорі і перед підписанням договору повідомити споживача у письмовій формі зокрема про: а) мету, для якої споживний кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; кредитні умови, надання інформації споживачу про сукупну вартість кредиту" ,отримати письмове підтвердження споживача про отримання вищевказаної інформації. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Правилами( Пунктом 3.4. ) передбачено обов'язок банків в кредитному договорі зазначити: вид і предмет кожної супутньої послуги, яка надається споживачу; обґрунтування вартості супутньої послуги Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього\~Закону. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Із матеріалів справи вбачається,що оспорюваний кредит укладений у встановленій законом письмовій формі.Умовами кредитного договору та додатками до нього, передбаченими 2.2.,2.3. кредитного договору (а.с.6-9; 114-117) передбачені всі істотні умови, які визначені законом - ч. 1 ст.\~638\~та ст.\~1054 ЦК України\~- про мету, суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі і погашення, розмір, порядок нарахування та виплата процентів, відповідальність сторін. \~\~\~\~\~\~ З умовами договору позивач був ознайомлений, про що свідчить його особистий підпис на сторінках укладеного кредитного договору та додатків. \~\~Таким чином, позивачем не надано суду доказів того,що банк перед укладенням кредитного договору не надав їй повної передбаченої законом інформації щодо умов кредитування, а зазначені матеріали, що містяться у справі, спростовують таке його ствердження. Посилання позивача на неповідомлення банком клієнта про можливість різкої і значної зміни курсу долара до гривні як на підставу для визнання договору недійсним, є неспроможним, оскільки коливання курсу іноземної валюти стосується обох сторін договору і позичальник при належній завбачливості міг,виходячи із динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації,передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також отримати кредит в національній валюті, проте позивач добровільно погодився на укладення кредитного договору в іноземній валюті. \~ Також, згідно до вимог ст..18 Закону України «Про захист прав споживачів» N 1023-XII, 12.05.1991з послідучими змінами продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. \~\~\~\~\~\~Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. \~\~\~\~\~\~\~Позивачем, враховуючи вищевикладене, не доведено,що умови кредитного зобов»язання є несправедливою умовою,оскільки їх встановлення здійснено у відповідності до ст.ст.549,551 ЦК України\~і узгоджено сторонами. У звязку з викладеним, суд вважає обставини, зазначені позивачем в обґрунтування своїх позовних вимог не доведеними, вважає, що оспорюваний кредитний договір відповідає вимогам закону , позивачем не доведено порушення його прав при укладенні цього договору і таким чином, не вбачає підстав для задоволення позовних вимог.

Outcome: dismissed