Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-13 00:00:00

[INFO] помер батько позивача [PERSON], після смерті якого відкрилася спадщина на майно до складу якого, серед іншого, входить житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Вказану спадщину позивач прийняв шляхом звернення до нотаріальної контори з відповідною заявою про прийняття спадщини, однак належним чином оформити свої спадкові права на вказаний вище будинок не має можливості, оскільки відсутні документи, що посвідчують право власності спадкодавця на спадкове майно. За цих підстав нотаріус постановою від 11.07.2018 року відмовив позивачу у вчиненні нотаріальної дії, а тому останній був змушений звернутися до суду із відповідним позовом про визнання права власності на вказаний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами в порядку спадкування за законом. У судове засідання позивач та його представник за довіреністю [PERSON] не з'явились, однак остання звернулась до суду з клопотанням, згідно з яким просила розгляд справи проводити за її та позивача відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягала у повному обсязі. Представник відповідача - Бубнівсько-Слобідської сільської ради в судове засідання не з'явився, направивши до суду заяву, в якій просив суд справу розглянути без участі представника сільської ради, позовні вимоги визнає. Згідно з ч. 3, 4 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі визнання позову проводиться в порядку, встановленому статтею 206 цього Кодексу. Так як у справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін, а відповідач позовні вимоги визнав повністю, суд вважає за можливе у підготовчому судовому засіданні розглянути справу за відсутності осіб, що беруть участь у справі та прийняти рішення на підставі доказів, що знаходяться у ній. Суд, вивчивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає до повного задоволення. При цьому суд виходить з наступних підстав. Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, визнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту прав, встановлених цивільним законодавством, є, зокрема, його визнання. Як вбачається із свідоцтва про смерть (серії [NUMBER] від 21.02.2003 року) [PERSON] помер [INFO], про що зроблено відповідний актовий запис №9. Відповідно до ст.58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Відповідно до Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Судом встановлено, що спадщина після смерті [PERSON] відкрилася в 2003 році, а тому до таких правовідносин необхідно застосовувати норми ЦК УРСР 1963 року. Відповідно до п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008р. № 7 "Про судову практику у справах про спадкування" відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом. Таким чином при вирішенні вказаної справи підлягають застосуванню норми Цивільного кодексу Української РСР. Нормами ст. 529 ЦК УРСР визначено, що при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Факт родинних відносин між померлим [PERSON] та позивачем по справі стверджується свідоцтвом про народження (серії [NUMBER] від 06.05.1968 року), відповідно до якого батьком [PERSON] зазначений [PERSON]. Таким чином судом встановлено, що позивач є спадкоємцем першої черги, який фактично вступив в управління та володіння вказаним вище спадковим майном. Із витягів зі спадкової справи №662, заведеної після смерті [PERSON], наданої листом Золотоніськолї районної державної нотаріальної контори від 20.07.2018 року №727/01-16 вбачається, що позивач звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадкового майна після смерті [PERSON] та отримав свідоцтва про право на спадщину, що складається із земельної ділянки, майнового паю та грошових вкладів. Тобто позивач після смерті свого батька належним чином прийняв спадщину та вчинив відповідні дії спрямовані на її прийняття, що передбачено нормами діючого на час відкриття спадщини законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Відповідно до постанови Золотоніської районної державної нотаріальної контори від 11.07.2018 року позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок по [ADDRESS] відмовлено, оскільки документи, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, відсутні. Згідно з даними довідки, виданої виконкомом Бубнівсько-Слобідської сільської ради Золотоніського району №247, на підставі запису погосподарської книги №6, особовий рахунок [NUMBER], за померлим [PERSON] числиться житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами (1978 року побудови), що заходиться за адресою: [ADDRESS]. Суд бере до уваги, що "Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах та селищах міського типу Української РСР", затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР від 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов'язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п.4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п.20 Інструкції). Тобто, записи у погосподарських книгах визнавалися в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. Постановою Кабінету Міністрів України від 05.08.1992 року № 449 "Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів державного замовлення" (втратила чинність) було вперше встановлено порядок та умови прийняття я експлуатацію об'єктів будівництва. Тобто, до 05 серпня 1992 року не була передбачалася процедура введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні прав власності. На виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 11 березня 1985 року № 105 у 1985 - 1988 роках сільськими, селищними, районними Радами народних депутата ухвалювалися рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських книг сільських, селищних Рад і додатками списків громадян, яким ці будинки належали. Проте, незважаючи на внесення записів у погосподарські книги, більшість громадян своє право власності в БТІ не зареєстрували (не оформили). Так із вказаної довідки, виданої виконкомом Бубнівсько-Слобідською сільською радою за вих. №247, вбачається, що будинок належить [PERSON] та побудований в 1978 році. Оскільки сам будинок був побудований у 1978 році, а в сільській раді наявний відповідний запис в погосподарській книзі про власника вказаного будинку, суд приходить до обґрунтованого висновку, що [PERSON] за життя належав на праві власності будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS], хоча за життя він і не отримав відповідного свідоцтва про право власності на вказаний житловий будинок. За загальними правилами спадкуванням є перехід прав та обов'язків від спадкодавця до спадкоємця. Нормами ст. 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність права власності не встановлена судом. Суд бере до уваги, що відповідач не заперечує проти задоволення вказаних позовних вимог, тобто не заперечує проти визнання за позивачем права власності в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] вказаного домоволодіння, що на думку суду не суперечить вимогам чинного законодавства та не порушує прав сторін по страві та третіх осіб. За таких обставин суд приходить до висновку, що позивач належним чином прийняв спадщину після смерті свого батька [PERSON], а оскільки оригінал правовстановлюючого документа відсутній, а власник помер, вбачається обмеження прав позивача у можливості прийняття та належного розпорядження своїм спадковим майном, а тому, беручи до уваги законність позовних вимог та визнання позову відповідачем, суд задовольняє позов у повному обсязі. На підставі зазначеного та

Outcome: approved