Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду 06.04.2020 з позовом до [PERSON] , в якому просила стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання їх неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , в твердій грошовій сумі в розмірі 6500грн. щомісячно, починаючи від дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття, із проведенням індексації відповідно до закону. В обґрунтування позову зазначено, що позивач перебувала у шлюбі із відповідачем [PERSON] з 10.10.2009, який на даний час розірвано рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 22.07.2015 (справа №522/11666/15-ц). За час перебування у шлюбі у сторін народився син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] від 11 березня 2011 року. Дитина проживає разом із матір`ю (позивачем) та перебуває на її утриманні. Вказані обставини підтверджуються актами обстеження житлово-побутових умов проживання здобувача освіти від 18.09.2018 та 19.12.2019, які видані Черкаською спеціалізованою школою І-ІІІ ступенів №17. Відповідно до вказаних актів у результаті обстеження було встановлено, що дитина ( [PERSON] ) проживає із мамою [PERSON] в двокімнатній квартирі. Матір виконує свої батьківські обов`язки, батько в школі не з`являвся, навчальним життям сина не цікавився жодного разу. Також позивач вказує, що вона власного житла не має, поживає із своїм сином в квартирі родичів та на підставі усної домовленості сплачує власникам квартири щомісячно 5000грн, а також оплачує всі комунальні послуги, розмір яких в зимовий період становить близько 3000грн. Наразі забезпечує потреби сина переважно власними зусиллями, доглядає та виховує його, а також виконує всі інші обов`язки як матері дитини для створення найкращих умов життя своєї дитини. За усною домовленістю із відповідачем, сторони визначили, що [PERSON] буде надавати грошові кошти, які б покривали витрати дитини за освітні послуги, позашкільні заняття з вокалу та спортивну секцію із таеквондо, а також будь-яких інших витрат, які в майбутньому будуть направленні на освітнє навчання чи спортивне виховання дитини. Такі витрати, за їхньою домовленістю, включають також витрати на навчальні матеріали, канцтовари, спортивну амуніцію та інші приналежності. Розмір витрат на навчання сторони домовились визначати на початку кожного навчального року. Так, з вересня 2018 року (2 клас) батько дитини надавав кошти в щомісячному розмірі 1700грн., а з вересня 2019 року (3 клас) 2500грн. Крім того, відповідач погодився додатково оплачувати та оплачував усі витрати, які необхідні були для закупівлі навчальних підручників, та інші витрати на клас та школу. Кошти на витрати на навчання відповідач відправляв на банківську карту позивача, що підтверджено випискою по зарахуванням по картковому рахунку за період з 01.01.2018 по 01.04.2020. Крім витрат на навчання, відповідач не заперечував та брав участь у придбанні одягу, витрат на харчування та організації дозвілля дитини, середній розмір якого в середньому становив 4000грн. Проте, з лютого 2020 року, після того як між сторонами виник конфлікт, відповідач перестав виходити на зв`язок із позивачем, так і з дитиною, на телефонні дзвінки не відповідає. Будь-які її повідомлення в мобільних додатках про необхідність його участі в спілкуванні та вихованні сина, а також у фінансовому утриманні дитини, відповідач ігнорує. Оскільки позивач самостійно не в змозі забезпечувати дитині то рівень, який передував 2020 року, так як розмір щомісячних її доходів (близько 8000грн.) покривають лише витрати на їх із сином проживання у квартирі та оплату комунальних послуг. Усі витрати дитини з лютого місяця позивач несе власними зусиллями, сторонньої допомоги від третіх осіб вона не отримує, а тому звернулась до суду з даним позовом. Ухвалою суду від 18 серпня 2020 року провадження у даній справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. 28.09.2020 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, а також клопотання про поновлення йому процесуального строку для його подання. У відзиві відповідач вказує, що позивачем не надано жодного доказу на підтвердження понесених нею витрат на утримання дитини в розмірі 14000грн. в місяць. Вказана сума зазначена позивачем, як витрати які вона в майбутньому планує здійснити на утримання дитини. Також вказав, що з наданих позивачем доказів вбачається, що нею було укладено договір на отримання освітньої послуги з англійської мови в розмірі 380грн. щомісячно, проте з цього до говору не вбачається, що отримувачем такої послуги буде саме син сторін [PERSON] . Крім того, позивачем не надано документального підтвердження на сплату нею такої послуги. Стосовно стану свого матеріального становища відповідач надає суду довідку про доходи, в якій зазначено, що його посадовий оклад без вирахування обов`язкових податків складає у розмірі 5100грн.. Також, згідно відомостей з Державного реєстру фізичних осіб платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків, згідно якої сума виплаченого доходу відповідача за період з 2 кварталу 2019р. по 3 квартал 2020 року складає лише 528,40грн., з якого було утримано 95,12грн. податків. Інших дітей, непрацездатної дружини на даний час відповідач не має, проте його батько [PERSON] , який останніми роками тяжко хворіє, потребує значної матеріальної підтримки у зв`язку з постійним лікуванням у закладах охорони здоров`я, придбанням ліків, тощо. У разі припинення матеріальної підтримки відповідачем, стан здоров`я його батька може значно погіршитись, що в кінцевому результаті може призвести до тяжких наслідків. Таким чином, відповідач, вказує що він є спроможним сплачувати аліменти в розмірі ј частини від своїх доходів, що без вирахування обов`язкових податків на даний момент становить 1275грн. Крім того, посилаючись на норми ст. 182 СК України, вважає, що такий розмір аліментів буде достатнім на утримання його сина, оскільки такий розмір аліментів більший за 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, що у 2020 році становить 1159грн. Тому просив позовні вимоги задовольнити частково, а саме стягнувши з нього на користь позивача аліменти на утримання їх неповнолітнього сина у частці від його доходу, а саме у розмірі ј частині від його доходу, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Ухвалою суду від 12 жовтня 2020 року поновлено відповідачу [PERSON] пропущений строк для подання відзиву на позовну заяву. 20.10.2020 від позивача надійшла відповідь на відзив. Позивач вказує, що до предмету доказування у справах про стягнення аліментів не входять витрати на утримання дитини, які вже понесені позивачем у минулому. Необхідним та достатнім для доказування в таких справах є такі обставини як: розмір витрат на утримання дитини, що є необхідним та достатнім для її гармонійного розвитку; фінансова спроможність відповідача оплачувати половину таких витрат. Таким чином, позивач вважає, що договір про надання освітніх послуг вже є достатнім доказом, що за такі послуги необхідно сплачувати кошти. Щодо визначення способу стягнення аліментів у частці від доходів відповідача, чи у твердій грошовій сумі, то посилаючись на положення ст.ст. 181-184 СК України, то це є прерогативою стягувача аліментів. Крім того, звернула увагу суду на те, що на час звернення з даним позовом до суду, відповідач не був працевлаштований. Щодо отримання відповідачем доходів у розмірі 5100грн, то позивач вважає, що дана обставина не відповідає дійсності і відповідач «працевлаштувався» з метою приховати реальні доходи та виділяти на утримання власної дитини кошти в мінімальному розмірі. Вважає, що надані відповідачем копії квитанцій, щодо його витрат на утримання сина у літній період 2020 року, свідчать про його можливість витрачати такі кошти, проте звернула увагу, що вони не є доказами того, що саме такі витрати були понесені на утримання їх спільної дитини, оскільки в них не вказаний платник та не деталізовано, на що саме були витрачені такі кошти. Щодо зазначення відповідачем, що він надає матеріальну допомогу своєму батькові, то позивач вказує на ту обставину, згідно якої батько відповідача, згідно з відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань [PERSON] зареєстрований з 30.01.1995 як ФОП та здійснює господарювання за такими напрямками, як: виробництво ювелірних і подібних виробів (основний), ремонт годинників та ювелірних виробів, оптова торгівля годинниками та ювелірними виробами, інші види роздрібної торгівлі в неспеціалізованих магазинах. Тому позивач вважає, що батько відповідача здійснює сою господарську діяльність та не лише не потребує допомоги від сина, а й сам надає за потреби допомогу відповідачу. Таким чином, вважає, що доводи відповідача не спростовують аргументів позивача стосовно розміру аліментів, а тому просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. 21.10.2020 від представника позивача адвоката Гриценко Л.О. надійшла відповідь на відзив на позовну заяву. Посилаючись на статті Конвенції про права дитини 1989 року, Конституції України, а також правову позицію викладену у практиці Верховного суду від 03.09.2020 у справі №306/335/18, від 19.08.2020 у справі №2-13112/10, від 14.07.2020 у справі №137/229/19, представник позивача просила відхилити аргументи, наведені відповідачем у відзиві на позовну заяву та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. 05.11.2020 від представника відповідача адвоката Погасій С.М. надійшли заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву. У даних запереченнях, представник відповідача вказує, що краще матеріальне становище було у відповідача у минулому, тому він надавав матеріальну підтримку в таких сумах. На даний час матеріальний стан відповідача змінився у бік зменшення, що і стало причиною його працевлаштування на посаду водія. Крім того, вказують, що той фак, що батько відповідача зареєстрований як ФОП, не свідчить про те, що ведення його господарської діяльності є успішним та приносить дохід, а відтак він не потребує сторонньої матеріальної допомоги. Звертають увагу, що достатніми доказами у даній справі є відомості про розмір витрат на утримання дитини, що є необхідним та достатнім для її гармонійного розвитку. Заявлена позивачем сума витрат на утримання дитини в розмірі 14000грн, щомісячно, перевищує прожитковий мінімум для дитини даної вікової категорії у понад 6 разів. Вказала, що відповідач не ухиляється від виконання свого батьківського обов`язку щодо утримання свого неповнолітнього сина, та навпаки, здійснює волевиявлення щодо стягнення з нього аліментів на утримання дитини у розмірі, що становить ј частину від його доходу. Ухвалами суду від 18 грудня 2020 року задоволено клопотання позивача та її представника щодо витребування доказів з Державної прикордонної служби України та Пенсійного фонду України. В судовому засіданні представник позивач просила позовні вимоги задовольнити повному обсязі, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві та доданій до неї докази, а також у відповіді на відзив. Представник відповідача в судовому засіданні зазначила, що відповідач визнає позовні вимоги частково, а саме в частині стягнення з нього аліментів на утримання неповнолітнього сина в розмірі ј частини від його доходів. Вказану позиції обґрунтовувала обставинами викладеними у відзиві на позовну заяву та запереченнях на відповідь на відзив, а також посилалась на докази наданою стороною відповідача під час судового розгляду. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.(ч.3 ст. 12 ЦПК України). Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно із частиною першою статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно із частиною п`ятою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З аналізу наведених норм процесуального та матеріального права можна дійти висновку, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент: Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною (параграф 32 рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» («Хірвісаарі проти Фінляндії»)). Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, проте зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Suominen v. Finland» («Суомінен проти Фінляндії») від 1 липня 2003 року, № 37801/97, пункт 36). Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» («Гірвісаарі проти Фінляндії») від 27 вересня 2001 року). Залишення без уваги ключових доводів сторони є прямим порушенням загальної вимоги про справедливість розгляду. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ст. 3 ЦПК України, суд, застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав та основоположних свобод 1959 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною радою України, та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права. Враховуючи вищевикладене, в процесі повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, виходячи з наступного. Судом встановлено та визнається сторонами, що позивач та відповідач перебували в зареєстрованому шлюбі з 10.10.2009року, який було розірвано на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеса від 22.07.2015 (справа №522/11666/15-ц). Рішення набрало законної сили 04.08.2015р. (а.с. 12-13). Сторони є батьками неповнолітнього [PERSON] , який народився [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] виданого 11 березня 2011 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову Харківського міського управління юстиції, актовий запис № 880 (а.с. 11). Після розірвання шлюбу між сторонами, дитина мешкає разом із матір`ю [PERSON] (позивачем) за адресою: [ADDRESS] . Зазначена обставина підтверджується актами обстеження житлово-побутових умов проживання здобувача освіти [PERSON] . Черкаської спеціалізованої школи І-ІІІ ступенів №17 від 19.12.2019 та від 18.09.2018 (а.с. 14, 15). Крім того, судом встановлено, та визнається сторонами, що неповнолітня дитина сторін [PERSON] , є здоровим хлопчиком, який займається спортом та бойовими мистецтвами, відвідує музичну школу та вивчає англійську мову, бере участь у спортивних змаганнях, відвідує щорічні виїзні шкільні та спортивні табори, і всі ці позашкільні заняття є оплатними. Також позивач зазначає, та не заперечує відповідач, що останній добровільно надавав матеріальну допомогу на утримання сина в розмірі 2500грн, щомісячно, а також брав матеріальну участь у придбанні одягу, витрат на харчування та організацію дозвілля дитини, середній розмір якого становив 4000грн. Проте з лютого 2020 року відповідач перестав надавати матеріальну допомогу позивачу на утримання сина. Згідно ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини присуджуються у частці від доходу або у твердій грошовій сумі. Статтею 182 СК України, передбачено обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів: при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до частини першої статті 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Стаття 184 Сімейного кодексу України передбачає можливість визначення судом в окремих випадках розміру аліментів на утримання дитини у твердій грошовій сумі, а не у частці від заробітку платника аліментів. Стягнення аліментів у твердій грошовій сумі є можливим за наявності певних обставин, що унеможливлюють сплату аліментів у частці від заробітку (доходу), приблизний перелік яких наводиться у частині 1 даної статті (Якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі). Необхідність встановлення розміру аліментів у твердій грошовій сумі може виникнути за наявності у платника аліментів нерегулярного або мінливого доходу, або отримання частини доходу в натурі. У такому випадку стягнення аліментів на дитину у частці від доходу її матері або батька може призвести до істотної різниці у розмірі аліментів, які отримує дитина щомісяця, що у свою чергу негативно вплине на забезпечення дитини. Стягнення аліментів у твердій грошові сумі дозволяє забезпечити більшу стабільність щодо утримання дитини. Також доцільно стягувати аліменти у твердій грошовій сумі у випадку отримання платником аліментів заробітку або доходу повністю в натурі або в іноземній валюті, що можна віднести до інших обставин, які мають істотне значення. При отриманні доходу в натурі проводиться грошова оцінка такого натурального надання особі, а потім з отриманих сум стягуються аліменти. Проте вартість натурального надання може суттєво варіюватися, а крім того, щомісяця вчиняти переоцінку натурального надання дуже складно. Тому замість частки від доходу платника аліментів у якості аліментів суд може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Стягнення аліментів у твердій грошовій сумі є можливим і в інших випадках, якщо суд прийде до висновку, що визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) платника є неможливим, ускладненим або суттєво порушує інтереси однієї із сторін. Неможливість визначення аліментів у частці від заробітку (доходу) може виникнути, наприклад у випадках, коли платник аліментів постійно проживає на території іноземної держави та відомості про його доходи отримати неможливо. Ускладненим та водночас таким, що порушує інтереси дитини, є стягнення аліментів у випадках, коли платник аліментів приховує свої доходи з метою ухилення від їх сплати. Термін "тверда грошова сума" є умовним та позначає відповідну суму аліментів на утримання дитини, що чітко визначена за домовленістю між платником та одержувачем аліментів або за рішенням суду. Наприклад, визначено розмір аліментів у 1000 гривень; ця сума є стабільною, можливо і на певній період часу, але вона не буде змінюватися автоматично у випадку зміни розміру заробітку або доходу платника аліментів. Стаття 184 Сімейного кодексу України передбачає можливість визначення та стягнення аліментів у твердій грошовій сумі як за заявою платника, так і за заявою одержувача. Зокрема, стягнення аліментів у твердій грошовій сумі може ініціювати їх платник, наприклад, якщо він отримує доходи із багатьох джерел, і постійне надання відомостей про такі є важким як для нього, так і для державного виконавця. Такий порядок стягнення аліментів відповідає інтересам одержувача аліментів в тих випадках, коли платник аліментів отримує надвисокі доходи. При встановленні розміру аліментів у твердій грошовій сумі виплата аліментів на дитину проводиться щомісячно, про що у свою чергу наголошує постанова Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 р. № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" (п. 17). Розмір аліментів, визначений у твердій грошовій сумі, може бути згодом збільшений чи зменшений судом на вимогу як платника аліментів, так і одержувача аліментів. Частина 2 статті 184 СК України передбачає, що розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. Така індексація проводиться відповідно до Закону України від 3 липня 1991 р. "Про індексацію грошових доходів населення" (в редакції Закону від 6 лютого 2003 р.). Об`єктами індексації грошових доходів населення відповідно до ст. 2 даного Закону є грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру: пенсії; стипендії; оплата праці (грошове забезпечення); суми виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування; суми відшкодування шкоди, заподіяної працівникові каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також суми, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди в разі втрати годувальника. Кабінет Міністрів України може встановлювати інші об`єкти індексації. У Законі підкреслено, що соціальні виплати, що мають цільовий і разовий характер (допомога при народженні дитини, допомога на поховання, матеріальна допомога, одноразова допомога при виході на пенсію тощо), а також допомога у зв`язку з вагітністю і пологами індексації не підлягають. Підтримка купівельної спроможності провадиться шляхом підвищення розміру зазначених виплат. Підтримка купівельної спроможності соціальних виплат, які визначаються залежно від прожиткового мінімуму, здійснюється шляхом перегляду їх розміру у зв`язку із зростанням прожиткового мінімуму відповідно до законодавства. Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення. Слід підкреслити, що якщо сплата аліментів на утримання дитини у твердій грошовій сумі визначена за домовленістю між платником аліментів та їх одержувачем, то вона може підлягати індексації за умови, що це обумовлено спеціально сторонами домовленості. Держава Україна проголошуючи такий принцип сімейного права, як державна охорона кожної дитини, яка позбавлена належного батьківського піклування, реалізує його в одному із положень даної статті СК. Зокрема ч. 3 встановлює, що якщо розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, менше мінімального розміру, передбаченого частиною другою статті 182 цього Кодексу, то дитині призначається відповідно до закону державна допомога в розмірі різниці між визначеним розміром аліментів і 50 відсотками прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно з пунктом 17 Постанови Пленуму Верховного Суду від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 pоку, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 pоку № 789-ХІІ та набула чинності для України 27 вересня 1991 pоку, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Крім того, згідно зі статтею 180 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Отже, можливість стягнення аліментів за рішенням суду залежить не лише від факту добровільної участі одного з батьків в утриманні дітей, або за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. З огляду на викладене вище, суд вважає за можливе визначити стягнення аліментів з відповідача саме у твердій грошовій сумі, а не у вигляді частки від його доходів. Відповідно до ст. 182 Сімейного кодексу України, мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Відповідно до ст. 7 ЗУ «Про Державний бюджет України на 2020 рік», розмір прожиткового мінімуму для дитини віком від 6 до 18 років з 1 липня 2020 року складає 2318 грн. Відповідно до ст. 7 ЗУ «Про Державний бюджет України на 2021 рік», розмір прожиткового мінімуму для дитини віком від 6 до 18 років з 1 січня 2021 року - 2395 грн; з 1 липня 2021 року - 2510 грн; з 1 грудня 2021 року - 2618 грн. Визначаючи розмір аліментів суд бере до уваги, стан здоров`я і матеріальне становище дитини, так і стан здоров`я, матеріальне становище відповідача, який не має інших осіб на утриманні, є працездатним. Під час судового розгляду судом встановлено, що відповідач є здоровою, працездатною людиною, який не має на утриманні інших дітей та непрацездатної дружини. Разом з тим, суд критично сприймає посилання відповідача на те, що на його утриманні перебуває тяжко хворий батько, який потребує значної матеріальної допомоги, оскільки зазначені обставини не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні з огляду на надані відповідачем докази. Відповідно до ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Датою подачі позову є 06.04.2020 року і саме з цієї дати підлягають стягненню аліменти на утримання дитини. Аналізуючи зібрані по справі докази, враховуючи стан здоров`я та матеріальне становище відповідача, позивач наполягає на задоволенні вимог і стягненні з відповідача на її користь аліменти в розмірі 6500грн.. Проте суд вважає, що вказана сума аліментів є значно завищеною, тому суд вважає частково задовольнити позовні вимоги та стягнути з відповідача на користь позивачки аліменти на утримання дитини в розмірі 2700 гривень з усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, щомісячно, які підлягають індексації відповідно до закону, починаючи з 06.04.2020 та до досягнення дитиною повноліття, оскільки саме такий розмір стягуваних аліментів відповідатиме засадам справедливості, добросовісності та розумності, а також дозволяє забезпечити більшу стабільність щодо утримання дитини та її гармонійного розвитку. Згідно ст. 141 ЦПК України, підлягає стягненню з відповідача судовий збір в розмірі 840, 80 гривень до спеціального фонду Державного бюджету України за позовну вимогу про стягнення аліментів. На підставі викладеного,

Outcome: partial