Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-13 00:00:00

У липні 2021 року позивач комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" (далі - КП виконавчого органу Київради (КМДА) "Київтеплоенерго") звернулося до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості з оплати наданих житлово-комунальних послуг. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [PERSON] є споживачем послуг з централізованого опалення та послуг з постачання гарячої води, які надаються за адресою: [ADDRESS] . Як стверджував позивач, до 01 травня 2018 року ці послуги надавалися публічним акціонерним товариством "Київенерго" (далі - ПАТ "Київенерго"), а з 01 травня 2018 року надаються КП виконавчого органу Київради (КМДА) "Київтеплоенерго". За договором від 11 жовтня 2018 року № 601-18 ПАТ "Київенерго" відступило на користь КП виконавчого органу Київради (КМДА) "Київтеплоенерго" право вимоги до юридичних осіб, фізичних осіб, фізичних осіб-підприємців щодо виконання ними грошових зобов`язань перед ПАТ "Київенерго" з оплати послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, наданих до 01 травня 2018 року. КП виконавчого органу Київради (КМДА) "Київтеплоенерго" вказувало на те, що відповідач належним чином не сплачував за отримані послуги, допустив заборгованість з їх оплати у сумі 55516,30 грн. З цих підстав КП виконавчого органу Київради (КМДА) "Київтеплоенерго" просило суд стягнути з [PERSON] заборгованість з оплати за централізоване опалення за період до 01 травня 2018 року у сумі 14779,82 грн, заборгованість з оплати за централізоване опалення за період з 01 травня 2018 року до 31 травня 2021 року у сумі 18140,70 грн, заборгованість з оплати послуг з постачання гарячої води за період з 01 травня 2018 року до 31 травня 2021 року у сумі 22595,78 грн, витрати, пов`язані з отриманням інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно у сумі 33,00 грн. Також позивач просив присудити з відповідача судовий збір у сумі 2270,00 грн. Відповідач у відзиві на позовну заяву КП виконавчого органу Київради (КМДА) "Київтеплоенерго" зазначив, що позивачем пропущено позовну давність в частині вимог про стягнення заборгованості за період до 26 липня 2018 року. У зв`язку з цим [PERSON] просив суд застосувати позовну давність щодо вимог, які передують 26 липня 2018 року, проти задоволення решти позовних вимог не заперечував, проте просив суд розстрочити виконання рішення суду у справі. У відповіді на відзив КП виконавчого органу Київради (КМДА) "Київтеплоенерго" стверджувало, що позовна давність до вимог позивача про стягнення з [PERSON] заборгованості у сумі 55516,30 грн не спливла. У запереченні [PERSON] вказав на необґрунтованість доводів позивача, наведених у відзиві. Представник позивача в судове засідання не з`явився, позивач про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся, представник позивача подав до суду заяву, в якій просив суд розглянути справу за її відсутності, а позовні вимоги його довірителя - задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлявся, у відзиві на позовну заяву просив суд розглянути справу за його відсутності. За таких обставин, ураховуючи приписи ст. 223 ЦПК України, суд ухвалив розглянути справу за відсутності представника позивача та відповідача, оскільки їх неявка не перешкоджає розгляду справи. Дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд дійшов такого висновку. Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки, регулюються Законом України "Про житлово-комунальні послуги" від 24 червня 2004 року № 1875-IV (у редакції, що була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) та Законом України "Про житлово-комунальні послуги" від 09 листопада 2017 року № 2189-VIII (введений в дію з 01 травня 2019 року, крім: ст. 1, ч. 1 ст. 2, ст. ст. 3-7, 9, 11, 12, ч. 2 ст. 26, ст. 27 та 29 (в частині регулювання послуги з управління багатоквартирним будинком), ч. 2 ст. 2, ч. ч. 3 та 4 ст. 8, ч. ч. 2 та 3 ст. 10, ст. 15, ч. ч. 1, 3 та 5 ст. 16, ст. 18, ч. 5 ст. 28, які введені в дію 10 червня 2018 року). Суб`єктами Закону України "Про житлово-комунальні послуги" від 24 червня 2004 року № 1875-IV є органи виконавчої влади, місцевого самоврядування, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг, а також власники приміщень, будинків, споруд, житлових комплексів або комплексів будинків і споруд (ст. 1, ч. 2 ст. 3, ст. 19 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" від 24 червня 2004 року №1875-IV). Згідно з ч. 1 ст. 6 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" від 09 листопада 2017 року № 2189-VIII учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є: 1) споживачі (індивідуальні та колективні); 2) управитель; 3) виконавці комунальних послуг. Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" від 24 червня 2004 року № 1875-IV залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газопостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо). Ч. 1 ст. 19 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" від 24 червня 2004 року № 1875-IV та ч. 1 ст. 12 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" від 09 листопада 2017 року № 2189-VIII передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Проте відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" від 24 червня 2004 року № 1875-IV, п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" від 09 листопада 2017 року № 2189-VIII споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Водночас такому праву прямо відповідає визначений п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" від 24 червня 2004 року № 1875-IV та п. 5 ч. 2 ст. 9 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" від 09 листопада 2017 року № 2189-VIII обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Отже, згідно з наведеними законодавчими нормами споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг саме по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі (такий висновок суду відповідає правовій позиції Верховного Суду, сформульованій у постановах від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15-ц, від 14 листопада 2018 року у справі № 461/12597/15-ц, від 09 серпня 2019 року № 459/3958/15-ц). Згідно зі ст. 13 Конституції України власність зобов`язує. Вказана норма кореспондується зі ст. 322 ЦК України, відповідно до якої власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. [PERSON] як власник квартири [ADDRESS] отримує послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, а тому він зобов`язаний їх оплатити. Заборгованість [PERSON] з оплати наданих послуг становить 55516,30 грн, у тому числі заборгованість з оплати за централізоване опалення за період до 01 травня 2018 року у сумі 14779,82 грн, заборгованість з оплати за централізоване опалення за період з 01 травня 2018 року до 31 травня 2021 року у сумі 18140,70 грн, заборгованість з оплати послуг з постачання гарячої води за період з 01 травня 2018 року до 31 травня 2021 року у сумі 22595,78 грн. Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За приписами ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якшо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. За змістом ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Таким чином, [PERSON] повинен сплатити заборгованість за надані послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України). Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Спеціальна позовна давність визначена ст. 258 цього Кодексу. До вимог про стягнення заборгованості з оплати житлово-комунальних послуг застосовується загальна позовна давність. Згідно з положеннями ч. ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Заміна сторін у зобов`язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності (ст. 262 ЦК України). Матеріалами справи засвідчується, що КП виконавчого органу Київради (КМДА) "Київтеплоенерго" пред`явило до суду позов 29 липня 2021 року про стягнення з [PERSON] заборгованості з оплати за послуги за період з 01 липня 2015 року до 31 травня 2021 року. Ч. 1 ст. 264 ЦК України передбачено, що позовна давність переривається у разі Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (ч. 3 ст. 264 ЦК України). Правила переривання перебігу позовної давності суд застосовує незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, може з урахуванням конкретних обставин справи належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу. При цьому якщо виконання зобов`язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу. У лютому 2016 року відповідач здійснив останню оплату за спожиті послуги, які надавались ПАТ "Київенерго", у сумі, що значно перевищує місячний платіж. Наведене очевидно свідчить про намагання [PERSON] сплатити заборгованість та про переривання строку позовної давності (такий висновок суду відповідає правовій позиції Верховного Суду, висловленій у постанові від 22 січня 2019 року у справі № 437/2726/13-ц). У подальшому будь-які оплати на погашення заборгованості відповідач не здійснював. Після переривання позовної давності її перебіг почався заново. Ураховуючи наведене, зважаючи на те, що позов пред`явлено КП виконавчого органу Київради (КМДА) "Київтеплоенерго" 29 липня 2021 року, до вимог про стягнення заборгованості за період 01 лютого 2016 року до 29 липня 2018 року слід застосувати позовну давність. Доводи КП виконавчого органу Київради (КМДА) з приводу того, що позовну давність слід обраховувати з дня складення розрахунку заборгованості з оплати наданих житлово-комунальних послуг, тобто 01 квітня 2021 року, є очевидно надуманими і відхиляються судом. За правилами ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. У відзиві відповідачем [PERSON] зроблено заяву про застосування позовної давності. Ч. 4 ст. 267 ЦК України встановлено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Отже, суд застосовує позовну давність та частково задовольняє позовні вимоги КП виконавчого органу Київради (КМДА), стягує з відповідача на користь позивача заборгованість з оплати за централізоване опалення за період з 29 липня 2018 року до 31 травня 2021 року у сумі 18140,70 грн, заборгованість з оплати послуг з постачання гарячої води за період з 29 липня 2018 року до 31 травня 2021 року у сумі 22595,78 грн, а всього - 40736,48 грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд присуджує з відповідача на користь позивача судовий збір пропорційно до задоволених вимог у сумі 1665,67 грн (40736,48 грн / 55516,30 грн х 2270,00 грн = 1665,67 грн). Витрати, пов`язані з отриманням інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, не є судовими витратами у розумінні ст. 133 ЦПК України, а тому компенсації не підлягають. За положеннями п. 2 ч. 7 ст. 265 ЦПК України у разі необхідності в резолютивній частині також вказується про надання відстрочення або розстрочення виконання рішення. Розстрочка - спосіб виконання зобов`язання, при якому виконання проводиться не одночасно і в повному обсязі, а частинами і в строки, встановлені наперед. Підставою для розстрочення виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його виконання неможливим у строк. Розстрочка допускається лише у виключних випадках. Відповідач у відзиві просив розстрочити виконання рішення суду, проте жодного доказу на підтвердження наявності обґрунтованих підстав для розстрочення виконання рішення суду не надав, що виключає можливість застосування цього інституту цивільного-процесуального права.

Outcome: partial