Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-29 00:00:00

Позивач ПАТ «[PERSON] банк Аваль» 22 січня 2015 року звернувся в суд з позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Посилався на те, що 12 квітня 2007 року між позивачем та відповідачем [PERSON] укладено кредитний договір № 014/0040/82/80267, відповідно до якого відповідач отримав кредитні кошти в розмірі 28 000 доларів США строком по 12 квітня 2017 року зі сплатою 13,75 % річних. Вказував, що відповідач взяті на себе зобовязання не виконує, має заборгованість за кредитом. Також вказував, що відповідач [PERSON] в забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором уклала з позивачем договір поруки від 12 квітня 2007 року. В своїй позовній заяві, позивач просив суд стягнути з відповідачів солідарно заборгованість за кредитним договором в розмірі 40375,17 доларів США та судові витрати. В судовому засіданні представник позивача повністю підтримав позовні вимоги, посилаючись на викладені в заяві обставини. Відповідач [PERSON] та його представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнавали. Вважають, що позивачем не доведено отримання відповідачем грошових коштів саме в розмірі 28000 доларів США, крім того посилалися на те, що договір поруки є припиненим, а вимоги про стягнення суми пені заявлені з пропуском строків позовної давності. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, відповідача, представника відповідачів, дослідивши зібрані в справі докази, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 12 квітня 2007 року між ВАТ «[PERSON] Аваль» і відповідачем [PERSON] укладено кредитний договір № 014/0040/82/80267, за умовами якого банк надає відповідачу кредит у вигляді не відновлювальної кредитної ліній з лімітом 28000 доларів США на строк по 12 квітня 2017 року зі сплатою 13,75 % річних. Згідно з п.п. 2.1., 3.1. укладеного кредитного договору кредитні кошти призначені для використання на споживчі цілі, кредит надано на умовах забезпечення, строковості, повернення та плати за користування. Також встановлено, що банк свої зобовязання за договором виконав та надав відповідачу [PERSON] кредитні кошти в розмірі 28000 доларів США шляхом перерахування валютних коштів з позичкового рахунку на поточний рахунок [PERSON] Саме такий порядок видачі кредитних коштів сторони кредитного договору передбачили в п. 3.2., п. 4.1. укладеного кредитного договору. Твердження відповідача та його представника в судовому засіданні про те, що отримання відповідачем грошових коштів в сумі 28000 доларів США не підтверджується доказами по справі не заслуговує на увагу. Обставина виконання позивачем умов кредитного договору в частині надання кредитних коштів саме в розмірі 28000 доларів США підтверджена меморіальними валютними ордерами, а також висновком № 383 судово-економічної експертизи від 18 червня 2015 року. Також встановлено, що 12 квітня 2007 року між позивачем та відповідачем [PERSON] було укладено договір поруки № 014/0040/82/80267, за умовами якого відповідач [PERSON] на добровільних засадах взяла на себе зобовязання перед позивачем відповідати по борговим зобовязанням відповідача [PERSON], які виникають з кредитного договору № 014/0040/82/80267 від 12 квітня 2007 року. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] свого обовязку належним чином не виконував, у встановлені договором строки грошові кошти не сплачував. Зокрема, станом на 04 листопада 2014 року заборгованість за кредитним договором складає 40375,11 доларів США, з яких: 7504,77 доларів США заборгованість по процентам та 16955,21 доларів США сума нарахованої відповідно до п. 10.1. договору пеня., а також 15915,19 доларів США поточна заборгованість, що підлягає достроковому стягненню. При цьому наданий до суду розрахунок позовних вимог здійснений позивачем відповідно до умов укладеного між сторонами договору. Твердження відповідачів про відсутність розрахунку заборгованості не заслуговує на увагу. Детальний розрахунок, який здійснений з урахуванням всіх платежів та відповідно до умов договору надано позивачем та досліджено в судовому засіданні (том № 1 а.с. 27-30). Згідно ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Встановивши дані обставини, враховуючи, що відповідач [PERSON] взятих на себе за договором обовязків не виконав, має заборгованість за кредитним договором, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ПАТ «[PERSON] Аваль» до відповідачів [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості в солідарному порядку є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Посилання представника відповідача на ту обставинну, що договір поруки є припиненим не заслуговує на увагу. Відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя. Згідно зі статтею 526 ЦК зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України). Разом із тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України). Таким чином, умови договору поруки про його дію до повного припинення всіх зобов'язань боржника не свідчать про те, що договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Як встановлено судом, згідно з договором поруки від 12 квітня 2007 року його сторони в пункті 4.1. передбачили, що договір діє до повного виконання боргових зобовязань за кредитним договором. Також сторони в договорі з посиланням на п. 4 ст. 559 ЦК України передбачили, що порука припиняється, якщо банк в межах трирічного терміну з дня настання строку виконання боргового зобовязання не предявить вимоги до поручителя. Разом з тим, як вбачається з умов кредитного договору, відповідач [PERSON], а відтак і поручитель [PERSON], взяла на себе зобов'язання повернути суму кредиту з відповідними процентами до 12 квітня 2017 року включно згідно графіку надання кредиту. Отже, поряд з установленням строку дії кредитного договору сторони визначили й строки виконання боржником окремих зобов'язань (повернення платежів), що входить до змісту основного зобов'язання, яке виникло на основі договору. У зв'язку з порушенням боржником строків повернення кредиту, що встановлені договором, та виникненням заборгованості за кредитним договором саме зі сплати відсотків, позивач використав передбачене частиною другою статті 1050 ЦК України право на дострокове повернення всієї суми кредиту та пов'язаних із ним платежів. Тому суд приходить до висновку, що в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука не припинилась, а позивачем такий строк звернення до поручителя [PERSON] не було пропущено. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). За правилами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання. Тобто пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір поки зобовязання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від продовження правопорушення. Правова природа пені така, що позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється по кожному дню (місяцю), за яким нараховується пеня, окремо. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права. Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Отже аналіз норм ст. 266, ч. 2 ст. 258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою. З наданого позивачем до суду розрахунку вбачається, що загальна сума нарахованої за договором пені складає 16955,21 доларів США. Тому суд приходить до висновку про стягнення розміру пені, який обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням позивача до суду, у межах строку позовної давності в розмірі 9062,22 доларів США. В цій частині вимоги позивача підлягають частковому задоволенню. Таким чином загальна сума заборгованості за кредитним договором, яка підлягає стягненню солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «[PERSON] Аваль» за кредитним договором від № 014/0040/82/80267 від 12 квітня 2007 року складає 32482,18 доларів США, що еквівалентно 699261 грн. 56 коп., в тому числі: заборгованість за кредитом 15915,19 доларів США, заборгованість за відсотками 7504,77 доларів США, пеня в межах строків позовної даності 9062,22 доларів США. При вирішення справи суд приходить до висновку про стягнення з відповідачів на користь позивача коштів саме в іноземній валюті, відповідно до умов укладеного між сторонами договору. А розмір коштів в грошовій одиниці України гривні, суд визначає виключно як еквівалент на час вирішення справи судом та для визначення розміру судового збору. Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», на який посилаються відповідачі в поданих до суду запереченнях, передбачає, що протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за певних умов. Як встановлено судом, позивач ПАТ «[PERSON] Аваль» в поданій до суду позовній заяві не порушує питання звернення стягнення на заставлене майно, тому норми зазначеного вище Закону не підлягають застосуванню. Крім того, з огляду на статтю 3 вказаного Закону він носить тимчасовий характер і втрачає чинність з дня набрання чинності законом, який врегульовує питання особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті, порядок погашення (урахування) курсової різниці, що виникає у бухгалтерському та/або податковому обліку кредиторів та позичальників, а також порядок списання пені та штрафів, які нараховуються (були нараховані) на таку основну суму заборгованості. За своїм змістом Закон України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" встановлює порядок вирішення спорів щодо примусового звернення стягнення на предмети застави та іпотеки, а саме: визначає, що за певних умов та протягом певного проміжку часу таке стягнення не проводиться. Оскільки Законом не призупиняється дія будь-яких нормативних актів у сфері регулювання кредитних правовідносин, зокрема тих, що визначають правові підстави для звернення в судовому порядку стягнення на відповідні предмети забезпечення, його чинність на час вирішення спору сама по собі не може бути підставою для відмови в захисті порушеного права. (Правова позиція, яка висловлена Верховним Судом України в справі N 6-781цс15, № 6-58ЦС15, № 6-492цс15). Посилання відповідачів в поданих до суду письмових запереченнях на ту обставину, що позовні вимоги не підлягають задоволенню в частині вимог про стягнення пені, оскільки розмір пені перевищує граничний розмір, встановлений законом, не заслуговує на увагу. Частиною третьою статті 551 ЦК України, зокрема, передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків. Розрахунок розміру пені в межах строків позовної давності в сумі 9062,22 доларів США не є значно більшим від розміру боргового зобов'язання, тому суд не вбачає правових підстав для застосування до спірних правовідносин норми частини третьої статті 551 ЦК України. Також з відповідачів [PERSON] та [PERSON] відповідно до ст. 88 ЦПК України на користь позивача слід стягнути понесені судові витрати в розмірі 3654 грн. з кожного в рівних частках, по 1827 грн.

Outcome: partial