Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-09 00:00:00

04 грудня 2017 року позивач [PERSON] , звернувся до суду з позовом до відповідачів. 14 серпня 2018 року (т1.а.с.134-135) [PERSON] , в собі представника [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом. 15 серпня 2018 року (т.1 а.с.187-193) позивач [PERSON] , в особі представника [PERSON] також звернулась до суду із зустрічним позовом. Ухвалою суду від 23 жовтня 2018 року вищевказані зустрічні позови були прийняті до розгляду та об`єднанні в одне провадження (т1 а.с.202). Згідно первісних позовних вимог, встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , (спадкодавець), [INFO] , що стверджується свідоцтвом о смерті серія [NUMBER] від 5.05.2011 року. [PERSON] (позивач) [INFO] , свідоцтво о народженні серія [NUMBER] від 7.12.2016 року, є спадкоємцем першої черги після смерті свого батька [PERSON] . 04 жовтня 2011 року у встановлений чинним законодавством України шестимісячний термін з моменту смерті спадкодавця, Позивач звернувся з заявою про прийняття спадщини за законом до приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Фаст Л.Д., на підставі чого була відкрита спадкова справа № 6/2011. Згідно цієї заяви після смерті Спадкодавця залишилось спадкове майно, а саме - житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS] . Підставою виникнення право власності є свідоцтво на право власності на житловий будинок від 25.01.2000 року на підставі розпорядження (рішення) виконкому Новоолександрівської сільської Ради від 1999року за № 128/8, яке було зареєстровано в КП «НБТИ» та записано в реєстрову книгу №3 за реєстровим №598 від 25.01.2000 року за [PERSON] ); земельна ділянка площею 0,287 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, для ведення особистого підсобного господарства - 0,037 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Підставою виникнення право власності є Державний Акт на право приватної власності на землю за № 1756, видано від 02.02.1998 року на підставі рішення виконкому Новоолександрієвської сільської ради № 111/779 від 30.10.1997 року. Крім [PERSON] спадкоємцями є - дочка спадкодавця, [PERSON] , [INFO] , та син спадкодавця, [PERSON] , [INFO] . До даного моменту свідоцтва про право на спадщину за законом нікому зі спадкоємців не видано, оскільки між ними існував спір про розподіл цього майна. В процесі розгляду цивільної справи про розподіл майна із інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру право власності на нерухоме майно за № 50079739 від 17.12.2015 року спадкоємцям стало відомо, що домоволодіння [ADDRESS] на підставі нотаріально посвідчених договорів купівлі-продажу по Ѕ частин від 23.10.15 р., укладених між [PERSON] та [PERSON] , зареєстровано за [PERSON] . Підставою даної реєстрації правовстановлюючим документом на цей будинок стало «рішення Дніпропетровського Обласного суду від 31.01.2001року». Було отримано інформацію з Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно, згідно до якої приватним нотаріусом Ричкою Юлією Олександрівною, виконуючи функцію державного реєстратора,було здійснено реєстрацію права власності на вищезгадане домоволодіння за [PERSON] та [PERSON] та у подальшому, а саме 23 жовтня 2015 року, здійснила посвідчення договорів купівлі-продажу по Ѕ частин домоволодіння. За матеріалами УЗЕ в Дніпропетровській області ДЗЕ НПУ було відкрито кримінальне провадження №12015040440002554 від 24.12.2015року, відносно невстановлених осіб, в діях яких вбачаються ознаки кримінального правопорушення за ч. 3 ст. 190 КК України, а саме: заволодіння домоволодіння шахрайським шляхом за адресою [ADDRESS] . В ході кримінального провадження було відправлено вимогу слідчого Апеляційному суду Дніпропетровські області щодо отримання рішення від 31.01.2001 року за фактом встановлення родинних відносень [PERSON] та [PERSON] , та визнання право власності за законом, стосовно спадщини домоволодіння за адресою: [ADDRESS] . За отриманою інформацією від Апеляційного суду Дніпропетровської області встановлено, що надана ксерокопія документу, найменованого «Рішення», «справа» від 31.01.2001 розглядалась суддею одноособово, що не відповідає положенням розділу 4 Цивільного процесуального кодексу України в редакції 1964 року. Крім того з доданої ксерокопії не вбачається номеру провадження та у тексті «Рішення» зроблено посилання на статтю 375,376 ЦК України «Самочинне будівництво», яка введена в дію з 01.01.2014 року. На той період ст.375,376 ЦК України регулювали правовідносини пов`язані з договором позики, а не спірні правовідносини, які пов`язані з нерухомим майном. Також відповідно до алфавітного показника розглянутих цивільних справ за період з 01.01.2001 року по 31.01.2001 року данні про розгляд зазначеної цивільної справи - відсутні. 19.01.2016 року отримано відповідь Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області - на запит №0013 від 15.01.2016 року, щодо отримання інформації та копії рішення суду від 22.01.2001 року по цивільній справі за позовом [PERSON] , [PERSON] до Дніпропетровської міської Ради про встановлення факту родинних відносин та визнання права власності на домоволодіння в порядку спадкування за законом, було повідомлено наступне - «перевіркою алфавітних показників по цивільним справам за 2000-2001 роки встановлено,що вищесказана цивільна справа у вказаний період до суду не надходила та не розглядалась». 14 березня 2019 року позивач звернувся з клопотанням до суду про зміну первісного позивача [PERSON] , правонаступником [PERSON] , [INFO] , оскільки [INFO] останній помер. Ухвалою суду від 23 вересня 2020 року клопотання [PERSON] , було задоволено та залучення її до справи у якості правонаступника померлого [PERSON] . В ході допиту при розгляді справи № 175/121/16 ц, в якості свідка [PERSON] встановлено, що остання в період з 2001-2015 роки ніяких позовів та договорів щодо домоволодіння не надавала. Також остання повідомила, що домоволодіння за адресою: [ADDRESS] ніколи їй не належало, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Таким чином, [PERSON] набув право власності по Ѕ частин домоволодіння [ADDRESS] за недійсним рішенням Дніпропетровського Обласного суду від 31.01.2001року, яке Апеляційним судом Дніпропетровської області не було постановлено взагалі. Відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи наріч (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від інших осіб. Відповідно до ст.317 ЦК України встановлено, що власникові належіть право володіння, користування та розпорядження своїм майном. У зв`язку з тим, що надані нотаріусу [PERSON] для реєстрації права власності рішення Дніпропетровського обласного суду від 31.01.2001 р.- ніколи не приймалося цим судом, т.к. в його провадженні такий спір ніколи ні знаходився та в суді першої інстанції також такій спір ніколи не розглядався щодо визнання право власності на домоволодіння яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] , тому очевидним є той факт, що [PERSON] і [PERSON] здійснили розпорядження майном, а саме продаж спірного домоволодіння без відповідних правових підстав, оскільки згідно закону не могли визнаватися власником. Саме тому, договори купівлі-продажу по Ѕ частин від 23.10.15 р., які укладені між [PERSON] та [PERSON] , зареєстровано за [PERSON] , посвідчені приватним нотаріусом Ричка Ю.О. суперечать вимогам, встановленням ЦК України та чинному законодавству в цілому і підлягає визнанню їх недійсними. Відповідно до ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинялися в наслідок його смерті, право на визнання правочину недійсним, а саме договорів купівлі - продажу по Ѕ частини домоволодіння, які порушують майнові права та законні інтереси спадкоємців. 20 липня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] були укладені договори купівлі-продажу по Ѕ частки домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , посвідчені приватним нотаріусом Кононенко Світланою Анатоліївною та зареєстровані в реєстрі. Відповідач [PERSON] порушуючи вимоги ст.658, 659ЦК України очевидно знаючи що момент укладання вищезазначених спірних правочинів, не будучи легітимним власником спірного домоволодіння з врахуванням того, що право власності ним було набуто на підставі недійсних (підроблених) документів про що відповідачу [PERSON] достеменно відомо, однак незважаючи на це здійснив розпорядження майном, а саме продаж спірного домоволодіння без відповідних правових підстав, оскільки згідно закону не міг визнаватися власником. Тобто, право відповідача [PERSON] на володіння домоволодіння [ADDRESS] ґрунтувалося на договорах купівлі - продажу по Ѕ частин, що були укладені з [PERSON] та [PERSON] - які не є власниками чи законними користувачами. Таким чином, відповідач набув право власності на вищезгадане домоволодіння за договорами купівлі - продажу, які не породили для сторін будь - яких прав та обов`язків, і тому він не мав права відчужувати вищезгадане майно. У судовому засіданні Позивач [PERSON] підтримала позовні вимоги, просила суд задовольнити позов у повному обсязі. Зустрічні позовні вимоги визнала. Представник позивача за зустрічним позовом [PERSON] , який діє в інтересах [PERSON] у судовому засіданні просив суд задовольнити у повному обсязі зустрічні позовні вимоги (т1 а.с.134-135), де раніше надавав суду відповідне клопотання (т.2 а.с.161). Представник позивача за зустрічним позовом [PERSON] надала суду заяву про розгляд справи без її участі та участі [PERSON] , де зустрічні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити (т1 а.с.211, 231, т.2 а.с.21, 102). Приватний нотаріус Кононенко С.А., надала суду заяву про розгляд справи без її участі (т.1 а.с.109, 118, т.2 а.с.123). Відповідач за зустрічним позовом [PERSON] надала заяву щодо розгляду справи без її участі, згідно якої позовні вимоги за первісним та зустрічними позовами визнає у повному обсязі. (т.1 а.с.235). Інші учасники в судове засідання не з`явились, були повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, в матеріалах справи міститься відзив, згідно якого остання просила суд відмовити у задоволенні зустрічних та первісних позовних вимог (т.2 а.с.164-168, 183-187). Європейський суд з прав людини в п.41 рішення у справі «Пономарьов проти України» від 03.04.2008 року зазначив, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження та добросовісно виконувати процесуальні обов`язки. В ході судового розгляду було витребувана цивільна справа № 175/121/16 ц, за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , за участю третіх осіб: приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Рички Юлії Олександрівни, Відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Дніпропетровського районного управління юстиції Дніпропетровської області, приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Казак Ірини Юріївни, приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Кононенко С.А., [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсними договорів купівлі - продажу домоволодіння, по якій прийнято рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 16 жовтня 2018 року. Оскільки докази по даної справі такі самі та їм вже надана належна правова оцінка в судовому засіданні було досліджені та оглянуті матеріали цієї справи. 12 травня 2020 року Постановою Дніпровського апеляційного суду Апеляційну скаргу [PERSON] - залишено без задоволення, а рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 16 жовтня 2018 року - без змін. Згідно ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Заслухавши пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази, додаткові докази які були оголошені із справи №175/121/16 ц, у їхній сукупності та взаємозв`язку, суд встановив наступне. Як встановлено в судовому засідання та вбачається з матеріалів справи, що [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть від 05 травня 2011 року, виданим Відділом державної реєстрації смерті Дніпровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області. До складу спадщини, що залишилася після смерті [PERSON] , увійшов житловий будинок, який розташований в [ADDRESS] , право власності на який набуто спадкодавцем на підставі свідоцтва на право власності на житловий будинок (домоволодіння) від 25 січня 2000 року, виданого Новоолександрівською сільською радою на підставі розпорядження (рішення) виконкому Новоолександрівської сільської Ради від 16.12.1999 року №128/8. На підтвердження даного факту в матеріалах справи є також копія рішення Новоолександрівської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області від 16 грудня 1999 року №128/8 про визнання права власності на житловий будинок в [ADDRESS] за [PERSON] . Суд встановив, що спадкове майно у вигляді домоволодіння [ADDRESS] , 23.10.2015 року було продано - [PERSON] на підставі нотаріально посвідчених договорів купівлі-продажу по Ѕ частині домоволодіння, укладених між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , які в свою чергу, як правовстановлюючий документ на цей будинок, надали рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 31.01.2001 р., на підставі якого приватний нотаріус ДМНО Ричка Ю.О., виконуючи функцію державного реєстратора здійснила реєстрацію права власності на вищезазначене спірне домоволодіння за [PERSON] та [PERSON] та у подальшому здійснив посвідчення вищезазначених спірних договорів купівлі - продажу домоволодіння. Згідно копії рішення Дніпропетровського обласного суду від 31 січня 2001 року яким рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 22 січня 2001 року скасовано та постановлено нове рішення, яким встановлено факт родинних відносин між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , а саме, що [PERSON] , померла [INFO] , є рідною бабусею [PERSON] та [PERSON] . Визнано за [PERSON] та [PERSON] право власності на домоволодіння [ADDRESS] та на самочинно побудовані прибудови до житлового будинку: веранда, тераса, гараж, сарай, сарай вбиральня, ганок в порядку спадкування за законом після смерті бабусі [PERSON] , померлої [INFO] , в рівних частинах, а саме по Ѕ за кожним. Згідно копії рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 23 жовтня 2015 року №25539834, вбачається, що приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Ричка Ю.О. було проведено державну реєстрацію права власності за [PERSON] на Ѕ частину домоволодіння по [ADDRESS] на підставі рішення Дніпропетровського обласного суду від 31 січня 2001 року. Згідно копії рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 23 жовтня 2015 року №25541752, вбачається, що приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Ричка Ю.О. було проведено державну реєстрацію права власності за [PERSON] на Ѕ частину домоволодіння по [ADDRESS] на підставі рішення Дніпропетровського обласного суду від 31 січня 2001 року. Згідно договору купівлі-продажу Ѕ частини домоволодіння від 23.10.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Ричка Ю.О., зареєстрованого в реєстрі під №2231, вбачається, що [PERSON] продав, а [PERSON] придбав Ѕ частину домоволодіння по [ADDRESS] , відчужуване майно належить продавцю на підставі Рішення Дніпропетровського обласного суду від 31.01.2001 року, яке набрало законної сили 31.01.2001 року. В матеріалах справи є рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 23 жовтня 2015 року №25541462, з якого вбачається, що приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Ричка Ю.О. було проведено державну реєстрацію права власності за [PERSON] на Ѕ частину домоволодіння по [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу Ѕ частини домоволодіння від 23.10.2015 року. Згідно договору купівлі-продажу Ѕ частини домоволодіння від 23.10.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Ричка Ю.О., зареєстрованого в реєстрі під №2233, вбачається, що [PERSON] продала, а [PERSON] придбав Ѕ частину домоволодіння по [ADDRESS] , відчужуване майно належить продавцю на підставі Рішення Дніпропетровського обласного суду від 31.01.2001 року, яке набрало законної сили 31.01.2001 року. В матеріалах справи є рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 23 жовтня 2015 року №25541941, з якого вбачається, що приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Ричка Ю.О. було проведено державну реєстрацію права власності за [PERSON] на Ѕ частину домоволодіння по [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу Ѕ частини домоволодіння від 23.10.2015 року. Згідно договору купівлі-продажу Ѕ частки житлового будинку від 20.07.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кононенко С.А., зареєстрованого в реєстрі під №786, вбачається, що [PERSON] продав, а [PERSON] придбала Ѕ частку житлового будинку по [ADDRESS] , відчужуване майно належить продавцю на підставі договору купівлі-продажу посвідченого 23.10.2015 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Ричкою Ю.О. за реєстровим №2231 та зареєстровано в Державному реєстрі прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, 23.10.2015 року державним реєстратором права власності на нерухоме майно приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Ричкою Ю.О. реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 757831212214. Згідно договору купівлі-продажу Ѕ частки житлового будинку від 20.07.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кононенко С.А., зареєстрованого в реєстрі під №789, вбачається, що [PERSON] продав, а [PERSON] придбала Ѕ частку житлового будинку по [ADDRESS] , відчужуване майно належить продавцю на підставі договору купівлі-продажу посвідченого 23.10.2015 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Ричкою Ю.О. за реєстровим №2233 та зареєстровано в Державному реєстрі прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, 23.10.2015 року державним реєстратором права власності на нерухоме майно приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Ричкою Ю.О. реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 757831212214. В матеріалах справи є Витяг з кримінального провадження №12015040440002554 від 24.12.2015 року за вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч.3 ст.190 КК України, за зверненням гр.. [PERSON] про те, що 23.10..2015 року гр.. [PERSON] шляхом шахрайства заволодів нерухомим майном, а саме житловим будинком., розташованим за адресою: [ADDRESS] , тим самим спричинив майнову шкоду заявнику у великих розмірах (ЖЄО №1460 від 23.12.2015). В матеріалах справи є відповідь заступника голови апеляційного суду Дніпропетровської області Міхеєва В.Ю. надана старшому слідчому Дніпропетровського відділення поліції Дніпропетровського ВП Дніпропетровського ВП ГУНП в Дніпропетровській області Негоді В.В. щодо інформації чи виносилось рішення апеляційним судом Дніпропетровської області від 31 січня 2001 року за результатами розгляду апеляційної скарги на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 22 січня 2001 року у справі за позовом [PERSON] , [PERSON] до Дніпропетровської міської ради про встановлення факту родинних відносин визнання права власності на домоволодіння в порядку спадкування за законом та визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, третя особа: Дніпропетровська районна держноткантора, з якої вбачається, що з доданої копії Рішення, справа розглядалася суддею одноособово, що не відповідає положенням розділу ІV ЦПК України в редакції 1963 року, крім того, з копії рішення не вбачається номеру провадження та у тексті «Рішення» зроблено посилання на статтю 376 ЦК України «Самочинне будівництво», яка введена в дію з 01 січня 2004 року. Відповідно до алфавітного показника розглянутих цивільних справ за період з 01 січня 2001 року по 31 січня 2001 року данні про розгляд зазначеної цивільної справи відсутні. Усі справи після апеляційного розгляду повертаються до судів першої інстанції. В судовому засідання було також оглянуто матеріали ЄО №11747 від 04.08.2015 року (висновок №8308 від 25.08.2015 року) наданого Бабушкінським ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області, за заявою [PERSON] про те, що 04.08.2015 року з її робочого місця були викрадені гаманець, паспорт на її ім`я, ідентифікаційний код, а також грошові кошти у сумі 50,00 грн.. За результатами розгляду заяви [PERSON] ознак кримінального правопорушення не встановлено, відсутні підстави для внесення відомостей до ЄРДР, матеріали ЖЕО №11747 від 04.08.2015 року списані до справи Бабушкінського РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області. Відповідно до ст.13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом Відповідно до ч.1 ст.7 Закону України «Про нотаріат», нотаріуси або посадові особи які вчиняють нотаріальні дії, у своїй діяльності керуються законом України» На підставі ст. 47, 49 Закону України «Про нотаріат» нотаріус зобов`язаний був відмовити у вчиненні нотаріальних дій щодо здійснення реєстрації права власності на домоволодіння [ADDRESS] , на підставі наданого неіснуючого рішення Дніпропетровського Обласного суду від 31.01.2001року, але допустив недбалість, що привело до наступних наслідків. У відповідності до ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства,його моральним засадам суспільства. Згідно до ч.3,4,5,6 цієї статті волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, має вчинятися у формі, встановленій законом та бути спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним..». За правилами ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори). Дво - чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. Згідно ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третю, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно з ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Відповідно до ч.1 ст.230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, визнається судом недійсним. Обман має місце, коли сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. За змістом ст.ст. 316, 317, 319 ЦК України право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння , користування та розпорядження своїм майном, які він здійснює на власний розсуд. Згідно ст.321 ЦК України право власності непорушно, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений в його здійсненні, власник може бути позбавлений права власності або обмежений в його здійсненні тільки у випадках і порядку, встановленому законом..»». Відповідно до п.10 Постанови Пленуму Верховному Суду України від 06.11.2009 р. №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрацій права власності на майно, що підлягає державної реєстрації , за власником, а також скасування попередньої реєстрації (ст.19,27 Закону України від 1.06.2004 року №1952 -і?(1952-15) «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень»). Відповідно ст.398 ЦК України право володіння виникає на підставі договору з власником або особою, який майно було передано власником, а також на інших підставах, встановлених законом . Також, згідно ч.3 ст.397 ЦК України фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не впливає із закону або не встановлено рішенням суду. Згідно з ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. За приписами ст.656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому. Відповідно до ст.658 ЦК України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення. Відповідно до ст.1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про права на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно до ст.41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Відповідно ст.1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи. Згідно ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи , яка померла(спадкодавця), до інших осіб спадкоємців. На підставі ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. У відповідальності до ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Частиною 1 ст.1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця. Відповідно до ст.1218, 1220 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинялися в наслідок його смерті. У відповідальності до ч.1ст.1278 ЦК України частки кожного спадкоємця є рівними, якщо спадкодавець у заповіті сам не розподілив спадщину між ними. Відповідно ч.5 ст.1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно ч.3 ст.1296 ЦК України Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно Системний аналіз зазначених норм права свідчить про те , що спадкоємець , який в установленням законом порядку прийняв спадщину , є її власником з часу її відкриття. Відповідно до ч.1 ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. За приписами статті 388 ЦК України право власника на витребування майна від добросовісного набувача Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. На підставі ст.330 ЦК України, якщо майно відчужено особою, яка не мала на це право, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України кодексу майно не може бути витребуване у нього. Судом встановлено, що позивач не є стороною оспорюваних ним правочинів, які порушують її права та законні інтереси як спадкоємця після смерті батька, якому належало це майно. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13-на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ратифікована Україною Законом України" Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950року, Першого протоколу та протоколів N2,4,7та 11до Конвенції"N475/97-ВРвід 17липня 1997року і набрала чинності для України 11 вересня 1997 року. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції) наголошує, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на подання до суду скарги, пов`язаної з його або її правами та обов`язками цивільного характеру (рішення від 21 лютого 1975 року у справі "Голдер проти Сполученого Королівства" (п. 36). На це "право на суд", в якому право на доступ до суду є одним з його аспектів, може посилатися кожен, хто небезпідставно вважає, що втручання у реалізацію його або її прав цивільного характеру є неправомірним (рішення від 13 жовтня 2009 року у справі "Салонтаджі-Дробняк проти Сербії" (п. 132). Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права. Так до майна в контексті Європейської Конвенції належать визначені законом права відповідно до яких, заявник має право вимагати «законного очікування» фактичного користування права. Зазначене положення висвітлено в рішенні «Рисовський проти України» (ухвала щодо прийнятності від 20 жовтня 2011 року). У справі Маркс проти Бельгії (Marckx v. Belgium), заява №6833/74 від 13.07.1979 р., суд зазначив: «Визнаючи, що кожен має право мирно володіти своїм майном, ст. 1 у своїй суті забезпечує право власності». У рішенні у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року, визначено, що відповідно до прецедентного права Європейського суду право власності може бути «існуючим майном», а також позивач може обґрунтовувати його принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності. Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Таким чином, тільки власник майна може ставити питання щодо витребування майна з чужого незаконного володіння. Оцінюючи докази, зібрані під час розгляду справи, у їхній сукупності та взаємозв`язку, суд доходить висновку, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] , не набувши право власності на домоволодіння в порядку, передбаченому законом, вчинили правочини у виді договорів купівлі-продажу від 23.10.2015 року з відповідачем [PERSON] . Вказані договори стали підставою для проведення державної реєстрації права власності на спірне домоволодіння за [PERSON] тому вчинені відповідачами [PERSON] , [PERSON] та відповідачем [PERSON] , двосторонні правочини у вигляді договорів купівлі-продажу від 23.10.2015 року підлягають визнанню недійсними, як такі, що були вчинені без дотримання вимог ч. 1 ст.203ЦК України та суперечать вимогам ст.41Конституції України та ст.ст.321, 655, 656, 658 ЦК України, оскільки відповідачі [PERSON] , [PERSON] - продавці житлового будинку не набули право власності на такий у встановлений законом спосіб та відповідно не мали право розпорядження спірним домоволодінням. В подальшому відповідач [PERSON] здійснив відчуження 1/2 частки та Ѕ частки спірного домоволодіння на користь відповідача [PERSON] на підставі договорів купівлі-продажу 1/2 частки житлового будинку від 20 липня 2016 року, які також підлягають визнанню недійсними, як такі, що були вчинені без дотримання вимог ч. 1 ст. 203 ЦК України та суперечить вимогам ст.ст. 655, 656, 658 ЦК України, оскільки відповідач [PERSON] , - продавець житлового будинку не набув право власності на такий у встановлений законом спосіб та відповідно не мав право розпорядження спірним домоволодінням. Позивач не є стороною оспорюваних нею правочинів, однак, на переконання суду, зазначені вище правочини, вчинені відповідачами, порушують права та законні інтереси [PERSON] , а відтак вимоги позивача щодо визнання таких правочинів недійсними є законними та обґрунтованими. За таких встановлених судом обставин, оспорювані правочини слід визнати недійсними. Визнати право власності в порядку спадкування за законом за [PERSON] на 1/3 (одну третю) частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами та на 1/3 (одну третю) частку земельною ділянки площею 0,287 га для будівництва та обслуговування житлового будинку 0,250 га, для ведення особистого підсобного господарства - 0,037 га що розташовані за адресою: [ADDRESS] ., в порядку спадкування за законом та задовольнити зустрічні позовні вимоги у повному обсязі, які також доведені в ході судового розгляду. Судові витрати суд розподіляє відповідно до ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: approved