Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-28 00:00:00

У жовтні 2016 року [PERSON] звернувся до суду з даним позовом, в якому вказав, що перебував у трудових відносинах з ТОВ «Шахта «Білозерська», під час виконання своїх трудових обов'язків 22 жовтня 2015 року отримав травму. Згідно довідки МСЕК від 17 лютого 2016 року позивача визнано інвалідом другої групи за трудовим каліцтвом по патології опорно-рухової системи та визначено ступінь втрати професійної працездатності вперше в розмірі 70%. Діями відповідача йому спричинена моральна шкода, на відшкодування якої просив стягнути 100000,00 грн. Рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 14 грудня 2016 року позов [PERSON] до ТДВ «Шахта «Білозерська» задоволено частково: стягнуто з ТДВ «Шахта «Білозерська» на користь [PERSON] відшкодування нанесеної йому моральної шкоди у розмірі 50000 грн., стягнуто відшкодування понесених витрат на правову допомогу в розмірі 2000 грн., стягнуто на користь держави судовий сбір в розмірі 1378 грн.; в іншій частині позовних вимог відмовлено. В апеляційній скарзі ТДВ «Шахта «Білозерська» просили рішення скасувати, заяву залишити без розгляду, оскільки судом не з'ясовано, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошевій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, суд не звернув уваги, що позивач сам визнає факт непереборної сили, внаслідок якої стався нещасний випадок. Крім того, визначаючи розмір суми, яка підлягає стягненню в рахунок відшкодування моральної шкоди суд не навів в рішенні мотивів на її обґрунтування, стягнута сума не відповідає вимогам розумності і справедливості, судом безпідставно стягнуто витрати на правову допомогу. В судовому засіданні представник ТДВ «Шахта «Білозерська» [PERSON] підтримала апеляційну скаргу, просила задовольнити. Представник позивача [PERSON] запречував проти задоволення апеляційної скарги. Позивач [PERSON] до суду не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином. Заслухавши доповідача, пояснення присутніх осіб, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню за таких підстав. Судом першої інстанції під час розгляду справи було встановлено, що з 10 лютого 2014 року по 17 лютого 2016 року позивач працював у ТДВ «Шахта «Білозерська», 22 жовтня 2015 року під час роботи на підприємстві [PERSON] було травмовано, за висновком МСЕК від 17 лютого 2016 року [PERSON] встановлена друга група з трудового каліцтва, вперше встановлено втрата 70% професійної працездатності строком до 01 березня 2017 року. Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що обов'язок щодо відшкодування моральної шкоди позивачеві покладено на відповідача, надані позивачем докази повною мірою вказують, що ушкодження здоров'я [PERSON] і наявність у нього виробничої травми відбулося при виконанні ним трудових обов'язків, що у свою чергу призвело як до фізичних, так і до моральних страждань, втрата працездатності призвела до обмеження його можливості вести активний образ життя, вільно спілкуватися, внаслідок чого останній зсушений прикладати додаткові зусилля для організації свого життя, при визначенні розмірі відшкодування моральної шкоди суд керувався принципом розумності та справедливості. Такі висновки суду відповідають вимогам закону та обставинам справи. Оскільки Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві на час виникнення спірних відносин, в зв'язку із зміною спеціального закону, не відповідає за завдану моральну шкоду, то у разі отримання працівником виробничої травми чи професійного захворювання в цей період від набуває права на відшкодування моральної шкоди на загальних підставах, встановлених законом. Згідно ст.13 Закону України "Про охорону праці" роботодавець зобов'язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Відповідно до вимог ч.2 ст.153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган, ст.237-1 - відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, тобто передбачає відшкодування моральної шкоди, яка спричинена з вини роботодавця. Згідно акту №9 про нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом від 26 жовтня 2015 року, з позивачем 22 жовтня 2015 року стався нещасний випадок під час виконання ним трудових обов'язків (арк..спр.11-12). З акту №11 від 24 грудня 2015 року (арк.спр.15-17) виходить, що причини нещасного випадку - порушення технологічного процесу, невиконання вимог інструкції з охорони праці, незадовільне функціонування, недосконалість або відсутність системи управління охороною праці. 17 лютого 2016 року позивачу вперше встановлено 70% втрати працездатності, друга група інвалідності, рекомендована праця вдома (арк..спр.25). Отже, моральну шкоду повинен відшкодовувати роботодавець, оскільки шкода здоров'ю завдана при виконанні позивачем трудових обов'язків. Виходячи з викладеного, суд дійшов обґрунтованого висновку про необхідність стягнення моральної шкоди з підприємства - відповідача. Визначення судом моральної шкоди в розмірі 50000 грн. відповідає встановленим обставинам справи, переживанням, які відчуває потерпілий в зв'язку з ушкодженням здоров'я, з урахуванням висновку МСЕК. Апеляційний суд відхиляє доводи відповідача про відсутність у [PERSON] доказів спричинення йому моральної шкоди, оскільки відповідно до діючого законодавства втрата працездатності, яка встановлена висновком МСЕК, вже сама по собі свідчить про спричинення моральної шкоди, так як стан здоров'я потерпілого погіршено. Обов'язкове призначення МСЕК з приводу встановлення факту спричинення моральної шкоди передбачається у випадку відсутності вищевказаних доказів. Посилання в апеляційній скарзі на відсутність позивача в судовому засіданні під час розгляду справи не може бути підставою для скасування чи зміни рішення суду. На підставі ч.1 ст.38 ЦПК України сторона може брати участь у цивільній справі особисто або через представника. Отже, участь у судовому засіданні є правом , а не обов'язком позивача. Доводи апеляційної скарги про визнання позивачем того, що нещасний випадок стався внаслідок обставин непереборної сили, як підстави для скасування рішення, не ґрунтуються на законі. Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. У пункті 1 частини першої статті 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія. Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов'язання, за умови що остання не могла її передбачити або передбачила але не могла її відвернути, та ця подія завдала збитків. Відповідно до статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні», торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб'єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб'єктів малого підприємництва видається безкоштовно. Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об'єктивно унеможливлюють виконання зобов'язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов'язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади тощо. Під час розгляду даної справи наявність обставин непереборної сили у встановленому законом порядку доведена не була. Посилання в апеляційній скарзі на те, що факт наявності моральної шкоди визначається лише висновком лікаря-психіатра лікувально-профілактичного закладу або медико-соціальною експертною комісією є безпідставним. Так, відповідно до вимог статей 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже, до юридичних фактів, які має довести позивач, зокрема, належить доведення факту завдання моральної шкоди та розміру шкоди. Доведення цих обставин із боку позивача можливе на підставі доказів, перелічених у статті 57 ЦПК України. До таких доказів належить і висновок експертизи, проте він не є як єдиним можливим і достатнім доказом спричинення шкоди, так і підставою визначення її розміру, оскільки згідно з частиною другою статті 212 ЦПК України жоден доказ не має для суду заздалегідь встановленого значення. Відтак, якщо позивач надав докази завдання йому шкоди, довів цими доказами певний її розмір і не просив суд про призначення медико-соціальної експертизи, то суд не має підстав для відмови в позові чи призначення експертизи з власної ініціативи, оскільки це не передбачено положеннями ЦПК України (зокрема статей 10, 143 - 145), які мають суто змагальний характер доказування. У разі якщо відповідач не погоджується з доводами позивача про наявність моральної шкоди та її розміром, визначеним позивачем, відповідно до вимог статей 10, 60 ЦПК України відповідач не позбавлений можливості заявити клопотання про призначення такої експертизи. Відповідач по даній справі клопотання про проведення експертного дослідження не заявляв. Доводи апеляційної скарги щодо відсутності підстав для відшкодування витрат на правову допомогу також є необгрунтованими. До складу судових витрат віднесені витрати на правову допомогу (п. 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України). Відповідно до ст. 84 ЦПК витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. На підставі п. 48 Постанови Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, від 17 жовтня 2014 року № 10 "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах" підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інші), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки). В матеріалах справи містяться договір доручення №390 від 4 жовтня 2016 року (арк..спр.79), за яким Юридична фірма «Смаль та право» в особі директора [PERSON] . - «Виконавець» та [PERSON] - «Клієнт» домовилися про те, що «Клієнт» доручає, а «Виконавець» зобов'язується надати послуги юридичної діяльності. Відповідно до кошторису №390 від 4 жовтня 2016 року (арк..спр.39) Юридична фірма «Смаль та право», Ф.О.П. [PERSON] виконав роботи по наданню правової допомоги [PERSON] на загальну суму 4000 грн., які сплачені на підставі квитанції №390 від 5 жовтня 2016 року, підписаної [PERSON] про те, що від [PERSON] прийнято 4000 грн.. З матеріалів справи вбачається, що як [PERSON], так і [PERSON] є фахівцями в галузі права (арк..спр.35, 183).. Законом України від 20 грудня 2011 року N 4191-ІY "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах " встановлений граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах та зазначено, що розмір компенсації витрат не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи у суді. Під час розгляду справи, позивачем в повному обсязі були надані докази щодо складу та розміру витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, які перебувають в межах граничного розміру компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах. Посилання в апеляційній скарзі на те, що витрати на правову допомогу компенсуються лише у разі, якщо особа, яка надає правову допомогу була допущена ухвалою суду до участі у справі не може в даному випадку бути підставою для скасування рішення, оскільки до складу витрат, які були стягнути на користь позивача входять лише консультації та складання позовної заяви (арк..спр.39). Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Виходячи з викладеного, в межах доводів апеляційної скарги відповідача, апеляційний суд дійшов висновку, про те, що відсутні правові підстави для скасування рішення суду першої інстанції в частині стягнення витрат на правову допомогу. Однак, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд першої інстанції помилково, в порушення вимог закону стягнув з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 1378 грн. Відповідно до п.2 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від 08 липня 2011 року № 3674-VI, позивачі за подання позовів про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, а також смертю фізичної особи звільняються від сплати судового збору. Частина 3 ст.88 ЦПК України, передбачає, що якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Стягуючи з відповідача в дохід держави судовий збір, суд першої інстанції не врахував, що відповідно до п. 2 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», за подання до суду позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою встановлена ставка судового збору - 0,4 розміру мінімальної заробітної плати. На підставі ч.1 ст.4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Позовна заява [PERSON] подана до суду 13 жовтня 2016 року. Відповідно до ст.8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» №928- VIІІ від 25 грудня 2015 року з 01 січня 2016 року мінімальна заробітна плата складає 1378 грн. Отже, розмір судового збору, який підлягає стягненню з відповідача в дохід держави, повинен становити 551,20 грн. Відповідно до ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального та процесуального права в частині визначення розміру судового збору, що є підставою для зміни рішення суду в цій частині. Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції представник позивача [PERSON] - [PERSON] надав договір доручення №406 від 20 січня 2017 року (арк..спр.170), за яким Юридична фірма «Смаль та право» в особі директора [PERSON] . - «Виконавець» та [PERSON] - «Клієнт» домовилися про те, що «Клієнт» доручає, а «Виконавець» зобов'язується надати послуги юридичної діяльності. Відповідно до кошторису №406 від 20 січня 2017 року (арк..спр.165) Юридична фірма «Смаль та право», Ф.О.П. [PERSON] виконав роботи по наданню правової допомоги [PERSON] на загальну суму 1000 грн., з яких усні консультації за договором складають 100 грн. за 1 годину роботи, складання заперечень на апеляційну скаргу - 400 грн. за 2 години роботи по 200 грн. кожна та участь в апеляційному суді 500 грн. за 1 годину. Дані витрати сплачені на підставі квитанції №406 від 20 січня 2017 року, підписаної [PERSON] про те, що від [PERSON] прийнято 1000 грн. (арк..спр.168). Апеляційний суд вважає, що ці витрати підлягають відшкодуванню частково в сумі 500 грн., а саме за консультації та складання заперечень на апеляційну скаргу. Витрати за участь в апеляційному суді в сумі 500 грн. не підлягають відшкодуванню, так як [PERSON] приймав участь в якості представника позивача на підставі довіреності (арк..спр.34), а за змістом п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" особа, яка надає правову допомогу, не є особою, яка бере участь у справі, а належить до інших учасників цивільного процесу, тому вона не може замінювати в процесі особу, якій надає правову допомогу, та бути її представником і в ході розгляду справи має лише ті права, які зазначені в частині другій статті 56 ЦПК.

Outcome: partial