Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-05 00:00:00

03 липня 2018 року позивач публічне акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк" (далі ПАТ КБ «Приватбанк») звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що [PERSON] звернулась до ПАТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв'язку з чим був укладений кредитний договір №б/н від 17.12.2010 року, відповідно до якого банк надав відповідачу кредит у розмірі 17000,00 грн., у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку, складає між нею та банком договір, про що свідчить підпис відповідача у заяві. Позивач свої зобов'язання за договором та угодою виконав в повному обсязі. Відповідно до умов договору, позичальника було зобов'язано щомісячно вносити грошові кошти в рахунок погашення кредиту та повернути всю суму кредиту у визначені строки. В порушення умов кредитного договору відповідач зобов'язання за вказаним договором не виконала, у зв'язку з чим у неї виникла заборгованість за кредитом, яка станом на 04 червня 2018 року становить 81967,05 гривень, з яких: заборгованість за кредитом - 11753,25 гривень, заборгованість по процентам - 6623,53 гривень, заборгованість з пені - 59210,89 гривень, штраф -500 гривень (фіксована частина), штраф - 3879,38 гривень (процентна складова). Ухвалою від 23 серпня 2018 року у відповідача було витребувано докази, а саме: інформацію про строк дії кредитної картки, виданої відповідачу після укладення кредитного договору б/н від 17 грудня 2010 року та інформацію щодо виданої відповідачу довідки про відсутність заборгованості від 05.05.2016 року № 3НС0-NRRL-OC9H-M5L9. В супереч вимогам ст. 178 ЦПК України відповідач не скористався своїм правом надати відзив на позовну заяву у встановлений судом строк. Однак, в першому судовому засіданні відповідач [PERSON] позов не визнала та просила відмовити в його задоволенні. В обґрунтування своїх заперечень зазначила, що не має заборгованості перед банком за кредитом, оскільки заборгованість погашена в повному обсязі. На підтвердження чого надала суду копію довідки про відсутність заборгованості від 05.05.2016 року підписану уповноваженою особою ПАТ КБ "Приватбанк". В судове засідання представник позивача не з'явився, проте надав заяву із клопотанням про розгляд справи за відсутності представника банку, наполягав на задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на доводи, викладені в позовній заяві, не заперечує проти винесення судом заочного рішення по справі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином та своєчасно, про причини неявки суду не повідомила, клопотань про відкладення судового розгляду не надала. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи по суті, встановивши такі фактичні дані та відповідні їм правовідносини, суд приходить до таких висновків, зважаючи на таке. Судом установлено, що 17.12.2010 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № б/н, відповідно до якого банк зобов'язався надати позичальнику [PERSON] кредит в сумі 17000,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом. В анкеті-заяві [PERSON] власною рукою вказала дату заповнення заяви 17.12.2010 року. Як видно з вказаної заяви, [PERSON] надано кредит в сумі 17000,00 грн. Відповідач [PERSON] погодилась із тим, що підписана нею заява разом із Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку, складає між нею та банком договір, про що свідчить підпис відповідача у заяві. Положеннями ч.1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експерті; 3) показаннями свідків. Відповідно до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ч. 2ст. 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звернутися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Позивачем в обґрунтування позову подано розрахунок заборгованості за договором №б/н від 17.12.2010 року, укладеного між ПАТ КБ «Приватбанк» та клієнтом [PERSON], з якого вбачається, що станом на 04 червня 2018 року, заборгованість за кредитом складає 76879,95 грн., заборгованість по процентам - 0 грн., заборгованість з пені - 176,93 грн., штрафи - 0 грн. Однак, як вбачається з виписки по кредитному рахунку, наданої позивачем, після 05.05.2016 року відповідач не здійснює будь - яких операцій по кредитній картці та взагалі нею не користується. Виписка не містить відомостей про рух грошових коштів після цієї дати. Отже на підставі наданих документів суд не може визначити суму заборгованості на день звернення з позовом, оскільки відомості про встановлений розмір процентів за користування кредитом, розмір комісії за користування кредитом та розмір пені є суперечливими. Разом з тим представник позивача під час розгляду справи надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, з чого суд доходить висновку про впевненість представника про наявність всіх необхідних доказів по справі. Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Більш того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи. Відповідачем судовому засіданні було надано до суду копію довідки від 05.05.2016 року № 3НС0-NRRL-OC9H-M5L9 яка підписана Заступником Керівника Напряму "Кредитні картки та зарплатні проекти " ГО [PERSON] З довідки вбачається що [PERSON], ІПН [NUMBER], Паспорт [NUMBER], виданий Дружківским ГО УМВД 09.06.1999, [ADDRESS]. Станом на 05.05.2016 року не має заборгованості перед ПАТ КБ "ПриватБанк", що узгоджується з випискою по кредитному рахунку. Відповідно до положень ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Докази надаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Положення зазначених статей узгоджуються із сталою практикою Європейського Суду, так у рішенні в справі "Бочаров проти України" від 17.03.2011 року (остаточне 17.06.2011 року), зазначено, що "Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів. Судом надано позивачу реальну процесуальну можливість надати всі необхідні докази на підтвердження заявленого позову. Також, судом в ухвалі суду від 23.08.2018 року було роз'яснено про наслідки ненадання суду доказів по справі, дії в разі неможливості надання доказів, а також право і порядок звернення до суду із заявами та клопотаннями. Всупереч статті 81 ЦПК України позивач не надав суду жодних доказів на підтвердження існування правових підстав для стягнення боргу за кредитом. В даному випадку суд не може розцінювати надані позивачем документи як належні письмові докази. Враховуючи те, що позивачем не доведено належними і допустимими доказами невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом кредитного договору №б/н від 17.12.2010 року відповідачем, відсутні й підстави для застосування правових наслідків порушення зобовязання. Суд не вбачає передбачених у вищенаведених нормах цивільного процесуального права законних підстав для того, щоб взяти до уваги на підтвердження доведеності позову. Суд вважає, що прийняття судом наданих позивачем доказів, може бути розцінене, як сприяння судом у здійсненні однієї із сторін своїх прав. Це призведе до легітимізації зловживанням стороною правом на подання доказів, що є неприпустимим, оскільки за своїм змістом є порушенням передбаченого уст. 6 Конвенції "Про захист прав людини і основоположних свобод"права на справедливий судовий розгляд в контексті такого його елемента, як правова визначеність, а також - до порушення конституційної засади судочинства: рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом,ст. 129 Конституції України. Виходячи з того, що при зверненні до суду позивачем не надано належних та допустимих доказів про неналежне виконання відповідачем зобов'язання по поверненню суми кредиту, суд не вважає можливим задовольнити позовні вимоги за їх недоведеністю, що не позбавляє права на повторне звернення до суду з вимогами на підставі нового доказу, який є іншою підставою позову.

Outcome: dismissed