Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-29 00:00:00

Позивач - ПАТ «ЕК «Чернівціобленерго» в особі Новоселицького району Електричних мереж звернулось до суду з позовом до відповідача [PERSON], де третіми особами по справі є [PERSON], [PERSON], [PERSON] про встановлення земельного сервітуту, посилаючись на те, що згідно інформації відділу Держкомзему у Новоселицькому районі від 03.01.2012 року № 01 власником земельної ділянки за адресою: вул. Пирогова, 17-б, м. Новоселиця відповідно до Державного Акту від 01.07.2008 року серія ЯЕ №350179 є відповідач - [PERSON] В звязку з тим, що на даний час виникла необхідність у прокладенні ліній електропередачі, для забезпечення електропостачанням власників торгівельних приміщень, які знаходяться на території Новоселицького ринку та належать третім особам по справі, а власником земельної ділянки, що є предметом спору, є відповідач, просять встановити земельний сервітут на право ПАТ «ЕК» Чернівціобленерго» на прокладання та експлуатацію ліній електропередачі, звязку, трубопроводів, інших лінійних комунікацій щодо земельної ділянки [PERSON] за адресою м. Новоселиця, вул. Пирогова , 17-б, а також стягнути з відповідача понесені по справі судові витрати. В судовому засіданні представник позивача підтримав позов та просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Представник позивача також вказав, що раніше треті особи по справі користувались електричною енергією через електричну мережу відповідача, яким з позивачем було укладено відповідний договір електропостачання, однак в подальшому електропостачання третіх осіб було припинено відповідачем. Таким чином в звязку з спором який виник між відповідачем та третіми особами позивач за заявою останніх звертався до відповідача з погодженням питання щодо укладення договору на встановлення земельного сервітуту для подальшого встановлення електроопор для забезпечення третіх осіб електричною енергією, однак в звязку з не отриманням погодження відповідача, як власника спірної земельної ділянки позивач був змушений звернутись з даним позовом до суду. Представник відповідача вимоги позову не визнав та пояснив, що позов є неконкретизований, оскільки в ньому не індивідуалізована земельна ділянка щодо якої позивач просить встановити земельний сервітут, відсутня земельна документація із землеустрою щодо даної ділянки, допущені інші істотні порушення порядку встановлення земельного сервітуту, а тому просив відмовити в позові за безпідставністю про що надав свої письмові пояснення. Треті особи по справі [PERSON] та [PERSON], в судовому засіданні підтримали вимоги позову, просили їх задовольнити та вказали, що вони являються власниками торгівельних приміщень які розташовані на території Новоселицького ринку та пояснили, що після придбання ними вказаних торгівельних приміщень до останніх здійснювалось електропостачання, однак в 2011 році відповідач самовільно, без погодження з ними здійснив відєднання їх торгівельних приміщень від електропостачання. Таким чином у них виник спір з відповідачем, щодо відсутності електроенергії по місцю знаходження належних їм торгових місць та небажанням останнього відновити попереднє постачання електричної енергії, в звязку з чим вони були змушені звернутись до позивача з питанням облаштування до їхніх торгових місць окремої лінії електропостачання. Представник третіх осіб - [PERSON] в судовому засіданні підтримав вимоги позовної заяви, вказав, що дійсно з часу придбання третіми особами у власність торгівельних приміщень до 2011 року останні отримували електропостачання та справно сплачували кошти за отримані послуги, таким чином відповідно до представленого позивачем договору на електропостачання вони являлись субспоживачами електричної енергії. Разом з тим, в 2011 році вони були самовільно відєднанні відповідачем від електропостачання, без погодження з ними та позивачем, та на даний час відповідач створює перешкоди в отриманні ними електричної енергії, в звязку з чим треті особи по справі були змушені звернутись до позивача з письмовими заявами про необхідність вирішення питання щодо облаштування окремої лінії енергопостачання для відновлення їх попереднього стану який існував на час придбання ними нерухомого майна, а саме торгівельних приміщень, які знаходяться на території Новоселицького ринку. Суд, вислухавши пояснення учасників судового розгляду та дослідивши матеріали справи, вважає, що в задоволенні позову про встановлення земельного сервітуту слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України та ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності до положень ст.ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставі своїх вимог і заперечень. Судом встановлено, що позивач є власником земельної ділянки, яка розташована за адресою м. Новоселиця вул. Пирогова 17-б, Новоселицького району Чернівецької області (а.с. 16) Судом також встановлено, що треті особи про справі є власниками нежитлових приміщень магазинів, а саме: [PERSON] є власником нежитлового приміщення розташованого за адресою м. Новоселиця вул. Пирогова 17-б, прим. 77 Новоселицького району Чернівецької області; [PERSON] є власником нежитлового приміщення розташованого за адресою м. Новоселиця вул. Пирогова 17-б, прим. 104 Новоселицького району Чернівецької області та [PERSON] є власником нежитлового приміщення розташованого за адресою м. Новоселиця вул. Пирогова 17-б, прим. 78 Новоселицького району Чернівецької області (а.с. 26, 28, 32). Так на час звернення до суду між сторонами по справі. А саме позивачем та відповідачем виник спір щодо прокладання позивачем до торгівельних приміщень, які належать третім особам по справі лінії електропередач та щодо користування земельною ділянкою відповідача, на якій також розташовані нежитлові приміщення інших осіб, для вирішення якого позивач звернувся до суду для встановлення земельного сервітуту. Судом також встановлено, що позивач звертався до відповідача з пропозицією щодо укладання договору сервітуту, однак під час узгодження питання про укладення відповідного договору позивач не отримав ні погодження на укладення такого договору, а ні відмови, а також з представлених позивачем доказів не підтверджено надання відповідачу відповідей на поставлені останнім в письмовій формі питання щодо вирішення питання про встановлення земельного сервітуту, в звязку з чим суд не вважає належним доказом в підтвердження досудового порядку вирішення спору про встановлення земельного сервітуту на користь позивача, оскільки даний договір суперечить загальним правилам, які встановлені статтями 626, 628, 638 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 41 Конституції України та ч. 1 ст. 321 ЦК України, право приватної власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. На спірні правовідносини між сторонами, пов'язані з пред'явленням позовів про встановлення земельних сервітутів, поширюється дія ст.ст. 401-404 ЦК України та ст.ст. 98-100 Земельного кодексу України. Зокрема, відповідно до ст. 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Згідно зі ст. 402 ЦК України, якою визначено порядок встановлення сервітуту, сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки. У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту. Таким чином, судове рішення є окремою формою сервітуту. Відповідно до ст. 404 ЦК України право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатація ліній електропередачі, зв'язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорація тощо. Особа має право вимагати від власника (володільця) сусідньої земельної ділянки, а в разі необхідності - від власника (володільця) іншої земельної ділянки надання земельного сервітуту. Згідно з п.п. 1, 2 ст. 98 ЗК України право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Земельні сервітути можуть бути постійними і строковими. З аналізу положень ст.ст. 401, 402 ЦК України випливає, що підставою для встановлення судом земельного сервітуту є недосягнення домовленості сторін. Вказане кореспондується зі ст. 100 ЗК України, відповідно до якої власник або землекористувач земельної ділянки має право вимагати встановлення земельного сервітуту для обслуговування своєї земельної ділянки. Земельний сервітут встановлюється за домовленістю між власниками сусідніх земельних ділянок на підставі договору або за рішенням суду. Право земельного сервітуту виникає після його державної реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на земельну ділянку. Таким чином, позивач повинен був звернутися до відповідача з пропозицією про укладання договору про земельний сервітут, повинен був запропонувати відповідачу договір, в якому були б зазначені умови та порядок використання земельної ділянки, а у разі відмови відповідача укласти такий договір, позивач має право звернутися з позовом до суду. Аналогічне вбачається також із роз'яснень, викладених у п. 38 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», відповідно до якого саме позивач має довести, що повноцінне використання своєї земельної ділянки неможливе без обтяження сервітутом чужої земельної ділянки; що задоволення потреб сервітуарія неможливо здійснити в інший спосіб; що відповідно до частини третьої статті 402 ЦК України він не досяг з відповідачем домовленості про встановлення сервітуту та про його умови. З наданих сторонами доказів вбачається, що хоча позивач і звертався до відповідача з метою укладення договору про встановлення земельного сервітуту, однак у відповідності до ст. 402 ЦК України позивачем не було отримано відмову відповідача в укладенні договору, тобто сторонами не було вирішено питання про укладення договору сервітуту у відповідності до встановленого законом порядку, а оскільки порядок укладення договору сервітуту не виконаний, то звернення позивача з позовом до суду про встановлення такого сервітуту на даний час є передчасним. Крім того, з положень ч. 2 ст. 402 ЦК України, ч. 1 ст. 98 та ч.ч. 1,2 ст. 100 ЗК України слідує, що існування земельного сервітуту пов'язане із існуванням двох земельних ділянок, про користування (обслуговування) одної з яких, може бути заявлено власником чи землекористувачем іншої земельної ділянки. Матеріалами справи встановлено, що позивач вимагає встановлення земельного сервітуту для прокладання ліній електропередач щодо земельної ділянки, яка належить відповідачу для подальшого підключення третіх осіб по справі до електромережі, однак позивачем не конкретизовано вимоги позову щодо межі земельної ділянки на які повинен бути встановлений земельний сервітут, не вказано привязки безпосередніх місць знаходження електроопор, не вказано який саме сервітут повинен бути: постійний або тимчасовий, а також не заявлено вимоги про встановлення сервітуту щодо інших земельних ділянок (суміжних) по яких могли бути прокладені лінії електропередач. Закон вимагає від позивача надання суду доказів того, що нормальне використання земельної ділянки неможливо без обтяження сервітутом чужої земельної ділянки. При цьому слід довести, що задоволення вимог позивача неможливо здійснити яким-небудь іншим способом. Відповідно до ст. 98 ч. 4 ЗК України земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений. Зазначена норма зобов'язує сторін чітко визначати межі ділянки, на які встановлюється земельний сервітут, з метою узгодження найменш обтяжливого способу використання земельного сервітуту, що є його істотною умовою. В той же час, у відповідності до статті 2 Закону України "Про землеустрій", землеустрій проводиться в обов'язковому порядку на землях усіх категорій незалежно від форми власності в разі, зокрема встановлення в натурі (на місцевості) меж земель, обмежених у використанні і обмежених (обтяжених) правами інших осіб (земельні сервітути). Відповідно до ч. 2 ст. 55 Закону України "Про землеустрій", встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на основі технічної документації із землеустрою, якою визначається місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Таким чином, для встановлення земельного сервітуту Закон України "Про землеустрій", встановлює обов'язковість розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення в натурі (на місцевості) меж земель, обтяжених земельним сервітутом, однак, зазначені вимоги законодавства позивачем не були дотримані. Крім того, позивач не надав суду належних та допустимих доказів щодо варіанту встановлення земельного сервітуту, його істотних умов із зазначенням способу обтяження земельної ділянки відповідача, дозвіл та проект прокладання ліній електропередач по земельній ділянці, який би був найменш обтяжливим для відповідача, що свідчить про недотримання позивачем положень ч. 4ст. 98 ЗК України. Суд також встановлено, що відповідно до представленого позивачем договору про постачання електричної енергії № 197 від 17 січня 2009 року укладеного між позивачем та відповідачем по справі вбачається, що позивач надає електричну енергію відповідачу для забезпечення потреб електроустановок відповідача, а останній оплачує позивачу вартість використаної електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами договору. Таким чином встановлено, що на території земельної ділянки належної відповідачу наявне електропостачання та останній відповідно до умов договору є споживачем електричної енергії та відповідно до вимог розділу 8 вказаного договору треті особи по справі мають право на отримання електричної енергії як субспоживачі, що ними фактично і здійснювалось до 2011 року, що в судовому засіданні вказали самі треті особи: [PERSON], [PERSON] та чого не заперечували як представник позивача так і представник відповідача. Крім того додатком № 10 до договору № 197 від 17 січня 2009 року «[PERSON] про відпуск електроенергії субспоживачам» визначено порядок передачі електричної енергії субспоживачам де в п. 4 вказано, що відключення, виведення в ремонт та ввімкнення після ремонту електроустановок споживачів, які беруть участь у передачі електричної енергії субспоживачам, здійснюється споживачем, тобто відповідачем, лише за погодженням з постачальником, яким за умовами договору виступає - ПАТ «ЕК «Чернівціобленерго». Таким чином, самовільне відключення відповідачем електропостачання торгівельних місць третіх осіб без погодження з позивачем є порушенням умов договору № 197 від 17 січня 2009 року, а усунення вказаних порушень та належне виконання умов договору, відповідно до вимог ч. 4 ст. 98 ЗК України, виключає необхідність у встановленні земельного сервітуту відносно земельної ділянки відповідача. За вказаних обставин, оцінивши досліджені докази у свій сукупності, суд приходить до висновку про безпідставність заявлених позивачем позовних вимог, у зв'язку із чим у задоволенні позову слід відмовити. Приймаючи до уваги, що у задоволенні позову судом відмовлено, понесені судові витрати по справі відповідно до положень ст. 88 ЦПК України не підлягають відшкодуванню. На підставі викладеного, відповідно до вимог ст. 41 Конституції України, ст.ст. 15, 626, 628, 638, 321, 401-404 ЦК України, ст.ст. 98-100 Земельного кодексу України, ст.ст. 2, 55 Закону України «Про землеустрій»,

Outcome: dismissed