Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-23 00:00:00

9 грудня 2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому зазначив, що 28 грудня 1999 року він уклав договір купівлі-продажу житла з [PERSON] трикімнатної житлової квартири загальною площею 66,9 кв.м., жилою площею 41,6 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS]. 28 грудня 1999 року даний договір був зареєстрований Якимівською універсальною межрегиональною товарною біржею , про був зроблений запис у реєстрі за № 133. В подальшому договір купівлі-продажу житла від 28.12.1999 року був зареєстрований в Якимівському ВОЖКГ та ПО за номером 135 від 14.01.2000 року. Свідоцтво про право власності на квартиру йому не видавалося. На час укладення договору у грудні 1999 року ні він, ні відповідач не знали, що правочин у відповідності до ст. 47 ЦК України (редакції 1963 року) підлягає нотаріальному посвідченню, оскільки на той час також був чинним Закон України «Про товарну біржу», відповідно до ст.15 якого, правочини зареєстровані на біржі, подальшому нотаріальному посвідченню не підлягають. У відповідності до ст. 41 ЦК України ( від 18.07.1963 р) «Угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов'язків. При вчиненні правочину всі дії сторін були спрямовані на встановлення цивільних прав та обов'язків, перехід права власності, всі сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, мали вільне волевиявлення, що відповідало внутрішній волі на досягнення наслідків, а саме купівлі - продажу квартири, правочини були реальними і вчинені у формі, дозволенній чинним законодавством України в 1999 році. У листопаді 2014 року він вирішив отримати документ, який засвідчує його право власності на вищезазначену квартиру, а саме , витяг з реєстру речових прав. Але співробітник реєстраційної служби, оглянувши наявні у нього документи, в усній формі повідомив позивачу, що оскільки даний договір купівлі-продажу не посвідчений нотаріально, то здійснити державну реєстрацію права власності відповідно до вимог статті 657 Цивільного кодексу України, неможливо.Із-за протиріч правових норм, діючих на час укладення правочинів в 1999 році, і в відмові компетентними органами і нотаріусами визнавати на даний час правочини дійсними, законними і виконаними, він змушений звернутись з позовною заявою до суду про захист своїх прав.Оскільки правова проблема з реалізацією прав власника виникла в 2014 році, то вона , на думку позивача повинна бути розглянута на підставі діючих у 2014 році Законів України.У відповідності до діючого на даний час законодавства, а саме ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним.У відповідності до ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовились щодо всіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулось повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним.Згідно зі ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особо, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Позивач просить визнати дійсним договір купівлі-продажу від 28.12.1999 року № 133 трикімнатної квартири загальною площею 66,9 кв. м., жилою площею 41,6 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS], укладений між ним та [PERSON].Визнати за ним власності на трикімнатну квартиру [ADDRESS] В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги на підставах, викладених в позовній заяві, і просить їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з*явилася. Направила поштою до суду заяву про розгляд справи без її участі, в самій заяві зазначила, що проти позовних вимог не заперечує. Розглянувши матеріали справи, вислухавши позивача, суд приходить до висновку, що позовні вимоги незаконні, необгрунтовані і не підлягають задоволенню з наступних підстав: В судовому засіданні встановлено наступне: 28.12.1999 року в селище Якимівка Запорізької області на Якимівській універсальній межрегіональній товарній біржі гр.. [PERSON], яка іменується в подальшому «Продавець» та [PERSON], який іменується в подальшому «Покупець» в письмовій формі уклали договір купівлі-продажу трикімнатної квартири загальною площею 66,9 кв. м., жилою площею 41,6 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. 14.01.2000 року за [PERSON] в Якимівському виробничому об*єднанні житлового комунального господарства було зареєстроване право власності на квартиру [ADDRESS] У листопаді 2014 році позивач вирішив отримати документ, який засвідчує його право власності на вищезазначену квартиру, а саме , витяг з реєстру речових прав. Але, як пояснив позивач в судовому засіданні, співробітник реєстраційної служби, оглянувши наявні у нього документи, в усній формі повідомив йому, що оскільки даний договір купівлі-продажу не посвідчений нотаріально, то здійснити державну реєстрацію права власності відповідно до вимог статті 657 Цивільного кодексу України, неможливо. Як було зазначено у статті 227 Цивільного кодексу Української РСР від 18.07.1963 (01.01.2004 - втратив чинність) договір купівлі-продажу жилого будинку мав бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін був громадянин. Недодержання цієї вимоги тягло недійсність договору (стаття 47 Кодексу УРСР). Окрім того, Пленум Верховного Суду України у своїй постанові від 28.04.1978 № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» (із змінами, внесеними постановами Пленуму Верховного Суду України від 25.12.1992 № 13 та від 25.05.1998 № 15, зазначена постанова втратила чинність з 06.11.2009) роз'яснив, з яких підстав угода може бути визнана судом недійсною. Відповідно до пункту 4 цієї постанови, з підстав недодержання нотаріальної форми визнавалися недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягали обов'язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу, в тому числі при придбанні на біржових торгах, міни або дарування жилого будинку (квартири) чи його (її) частини; дарування іншого майна на суму понад 500 крб. і валютних цінностей на суму понад 50 крб. Згідно ст. 227 Цивільного кодексу Української РСР, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору. Закон України 10 грудня 1991 року N 1956-XII «Про товарну біржу» визначає правові умови створення та діяльності товарних бірж на території України.Товарна біржа не займається комерційним посередництвом і не має на меті одержання прибутку. Згідно ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», біржовою операцією визнається угода, що відповідає сукупності зазначених нижче умов: а) якщо вона являє собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі; б) якщо її учасниками є члени біржі; в) якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. Щодо протиріччя укладання правочинів відносно житла з сутністю біржових торгів. По-перше, біржа - це організація, яка укладає договори між членами біржі. Власники та набувачі житла, як правило, не є ними. По-друге, біржа історично і за своєю природою призначена для продажу речей, що визначаються родовими ознаками. Крім того, реєстрація будь-яких правочинів на біржі повинна проводитись між членами біржі. По-третє, існує певна процедура біржових торгів, зокрема покупцем може бути особа, яка запропонує найвищу ціну. Позивач не надав жодного доказу на підтвердження того, що трикімнатна квартира загальною площею 66,9 кв. м., жилою площею 41,6 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS].квартира була допущена до обігу на Якимівській універсальній межрегіональній товарній біржі, що він та відповідач [PERSON] були членами даної біржі, була дотримана певна процедура біржових торгів. Таким чином, позивач не надав доказів того, що договір купівлі -продажу квартири відповідав умовам укладання біржових операцій, які були визначені Законом України 10 грудня 1991 року N 1956-XII «Про товарну біржу». У постанові Судової палати у господарських справах Верховного Суду України від 20 травня 2008 року при розгляді касаційну скаргу [PERSON] на постанову Вищого господарського суду України від 28 лютого 2008 року у справі №2-3/4423-2007 за позовом малого приватного підприємства "Діоріт" (далі - МПП "Діоріт") до відкритого акціонерного товариства "Бахчисарайський райагрохім" (далі - ВАТ "Бахчисарайський райагрохім"), товарної біржі "Універсальна товарно-сировинна біржа", Кримського республіканського підприємства "Сімферопольське міжміське бюро реєстрації і технічної інвентаризації", третя особа - [PERSON], про визнання дійсним біржового контракту, визнання права власності та зобов'язання зареєструвати право власності, зазначено наступне: «Закон України "Про товарну біржу" від 10 грудня 1991 року є спеціальним щодо визначення правових умов створення і діяльності товарних бірж на території України та загальним щодо правил укладення господарських договорів. З останнього питання спеціальними є норми, закріплені у Цивільному кодексі України, який уведено в дію з 1 січня 2004 року.Слід також зазначити, що положення вищезазначеного Закону повинні застосовуватися з урахуванням дії закону в часі за принципом пріоритету тієї норми, яка прийнята пізніше». Відповідно до частини 4 статті 656 Цивільного кодексу України до договору купівлі-продажу на біржах, конкурсах, аукціонах (публічних торгах), договору купівлі-продажу валютних цінностей і цінних паперів застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено законом про ці види договорів купівлі-продажу або не випливає з їхньої суті. Згідно зі статтею 657 цього Кодексу договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. За частиною 2 статті 210 Кодексу такі правочини є вчиненими з моменту їх державної реєстрації. Згідно ст. 220 Цивільного кодексу України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним, однак якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У такому випадку подальше нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Недодержання нотаріальної форми договору тягне його нікчемність, він не породжує тих прав і обов'язків, настання яких бажали сторони. Однією з безумовних підстав для задоволення позову про визнання угоди дійсною має бути встановлений судом факт ухилення сторони від її нотаріального посвідчення. В судовому засіданні не був встановлений факт ухилення відповідача від нотаріального посвідчення угоди. З матеріалів справи вбачається, що у сторін не було жодної перешкоди для посвідчення договору купівлі-продажу нотаріально. Позивач не довів в судовому засіданні факт ухилення відповідача від нотаріального посвідчення угоди. На аркуші 21 справи є заява від відповідача, що не заперечує проти позовних вимог. Позивач в судовому засіданні пояснив, що він вирішив отримати свідоцтво на право власності на квартиру, в якій проживає, оскільки при оформленні спадщини йому довелося зіткнутися з оформленням багатьох документів, які були в неналежному стані після смерті спадкодавця. Позивач в обгрунтування своїх вимог посилається на ст.392 ЦК України, не надавши суду докази того, що він втратив документ, який засвідчує його право власності на квартиру, а також, що його право власності оспорюється або не визнається іншою особою. Відмова працівника реєстраційної служби здійснити державну реєстрацію не є обставинами, що свідчать про втрату документа, який засвідчує право власності на квартиру, або реєстраційна служба оспорює його право власності або не визнає. Звернення до суду є способом захисту свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У разі, якщо між сторонами немає спору - немає і порушення права та підстави для його захисту (ст.3 ЦПК України). Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов*язанаи довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог.Докази подаються сторонами, які беруть участь у справі. Доказування підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін, які беруть участь у справі виникає спір. Таким чином угода між [PERSON] та [PERSON], яка була зареєстрована 28.12.1999 року на Якимівський універсальній регіональній біржі стосовно купівлі продажу трикімнатної квартири загальною площею 66,9 кв. м., жилою площею 41,6 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS], була укладена з порушенням ЦК України та інших актів цивільного законодавства.

Outcome: dismissed