Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-29 00:00:00

10 липня 2017 року позивач звернувся до суду з позовом та просив стягнути солідарно з [PERSON] та Київського відділу ДВС міста Одеса Головного управління юстиції в Одеській області за невиконання рішення суду 3 % річних - 1930, 32 грн., проценти за користування чужими грошовими коштами за період з 19.05.2015 року по 14.05.2017 року в сумі 13 252, 13 гривень, різницю у коливанні курсу долару - 8 682, 79 грн., а всього 23 865, 24 гривень та судові витрати. В обґрунтування позовних вимог, посилаючись на ст.625 Цивільного кодексу України, позивач зазначає, що предметом позовних вимог є стягнення 3% річних як збитків (втрат) позивача у зв'язку із невиконанням вимог виконавчого листа № 520/661/15-ц, виданого 09.10.2017року, проценти за користування чужими грошовими коштами, різниця у коливанні курсу долару. Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Куриленко О.М. Ухвалою судді від 14.09.2017 року провадження по справі було відкрито та призначено судове засідання. В подальшому ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 30.10.2017 року було залучено Перший Київський відділ державної виконавчої служби міста Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області в якості правонаступника відповідача до участі у справі за позовом [PERSON] до [PERSON], Київського відділу ДВС міста Одеса Головного управління юстиції в Одеській області про стягнення заборгованості у зв'язку з невиконанням рішення суду. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.74, 76, 77 ЦПК України. Позивач [PERSON] у судове засідання не з'явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, звернувся до суду з заявою про розгляд справи у його відсутність, проти винесення заочного рішення не заперечував. Представник відповідача Першого Київського відділу державної виконавчої служби міста Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області - [PERSON] просив розглянути справу в його відсутність, надав суду письмові заперечення, в яких просить у задоволенні позову відмовити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явилась, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, причини неявки суду не повідомила. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Перш за все, слід зауважити, що жодних нових доказів, окрім тих, що були надані до позовної заяви, позивач суду не надав, з клопотаннями про їх витребування не звертався, доказів неможливості отримати їх самостійно не навів, у зв`язку з чим у відповідності до вимог ст.11 ЦПК України справа розглядається за наявними у ній документами. В судовому засіданні встановлено, що в провадженні Київського районного суду м. Одеси перебувала цивільна справа № 520/661/15-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 07.09.2015 року позов [PERSON] було задоволено. Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики від 30 вересня 2014 року у загальній сумі 35 338, 58 гривень, з яких: борг за розпискою 1550 дол. США, що в еквіваленті по курсу НБУ станом на 18.05.15 року становить 32 082, 21 гривень, 3 % річних від суми боргу за період з 01.01.2015 року по 18.05.2015 року - 363, 89 гривень, проценти за користування чужими грошовими коштами за період з 01.01.2015 року по 18.05.2015 року у сумі 2 892, 48 гривень. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] у розмірі 288, 98 гривень. Вказане рішення в законному порядку оскаржене не було та набрало законної сили 18.09.2015 року. Судове рішення (постанова, ухвала) - це акт судової влади, що здійснює захист порушених або оскаржених прав громадян і організацій шляхом підтвердження наявності або відсутності правовідносин і розпорядженням відповідних дій в майбутньому. Обов'язок виконувати судове рішення (постанову) випливає не з рішення (постанови) суду як такого, а із санкцій, передбачених нормами права, що були застосовані судом. Навіть у тих випадках, коли закон передбачає відповідальність за невиконання рішень, ця відповідальність має на меті примусити зобов'язану рішенням суду особу виконати розпорядження норми, що застосував суд. Одними з властивостей судового рішення, що вступило в законну силу є: можливість примусового виконання судового рішення мимо волі зобов'язаної особи та обов'язковість, яка полягає в тому, що судове рішення, що вступило в законну силу, стає обов'язковим для всіх органів, підприємств, установ, організацій, посадових осіб і громадян і підлягають виконанню на всій території України. Рішення, що вступило в законну силу, є обов'язковим і підлягає точному виконанню. Усі державні органи, посадові особи й окремі громадяни, зобов'язані сприяти виконанню рішення суду, виконуючи вимоги державного виконавця. Відповідно до ч.5 ст. 124 Конституції України «Судові рішення ухвалюються іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України». Серед основних засад судочинства в Україні, згідно з п.9 ч.3 ст.129 Конституції України, є «обов'язковість рішень суду». Ч.1 ст.14 ЦПК України закріпила - «Судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державних влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами». Також згідно ст. 11 «Про судоустрій України» судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими особами, об'єднаннями громадян та іншими організаціями, громадянами та юридичними особами на всій території України. Обов'язковість урахування (преюдиціальність) судових рішень для інших судів, органів прокуратури, слідства, дізнання визначається процесуальним законом. Згідно ст. 17 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом. 09.10.2015 року Київським районним судом м. Одеси видано виконавчі листи № 520/661/15-ц про примусове виконання вищевказаного рішення суду про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики від 30.09.2014 року у загальній сумі 35 338, 58 гривень та судових витрат у розмірі 288, 98 гривень. 23 жовтня 2015 року старшим державним виконавцем Київського відділу державної виконавчої служби м. Одеса Головного територіального управління юстиції у Одеській області Балалайкіною К.В. було відкрито виконавче провадження ВП № 49132049. Цього ж дня, 23 жовтня 2015 року старшим державним виконавцем Київського відділу державної виконавчої служби м. Одеса Головного територіального управління юстиції у Одеській області Балалайкіною К.В. було винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. 30 листопада 2015 року старшим державним виконавцем Київського відділу державної виконавчої служби м. Одеса Головного територіального управління юстиції у Одеській області Балалайкіною К.В. було винесено постанову про арешт коштів боржника у сумі 39 290, 32 гривень, у тому числі відкритих після накладення арешту на кошти, що містяться на рахунках у ПАТ «ВТБ Банк», МФО 321767. На виконання наказу Міністерства юстиції України від 15.02.2017 № 375/5 «Про реорганізацію відділів державної виконавчої служби міста Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області» та з метою оптимізації структури органів державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області, виконавчі провадження ВП №№ 49132008, 4932049 з примусового виконання виконавчого листа № 520/661/15-ц виданого 09.10.2017 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованості передані до новоутворення Першого Київського відділу державної виконавчої служби міста Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області. 13 вересня 2017 року постановами головного державного виконавця Першого Київського відділу державної виконавчої служби міста Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області Середіна О.С. були прийняти виконавчі провадження № 49132008, 4932049 з примусового виконання виконавчих листів № 520/661/15-ц, виданих 09.10.2017 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованості за договором позики від 30.09.2014 року у загальній сумі 35 338, 58 гривень та судових витрат у розмірі 288, 98 гривень. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилається на те, що станом на 14.05.2017 року рішення Київського районного суду м. Одеси не виконано, заборгованість боржницею - [PERSON] не погашена, а від так, вважає за необхідне стягнути солідарно з боржника та Відділу 3% річних як збитків (втрат) у зв'язку із невиконанням вимог виконавчого листа № 520/661/15-ц, виданого 09.10.2017, проценти за користування чужими грошовими коштами, різниця у коливанні курсу долару. Вивчивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що вимоги позивача не ґрунтуються на вимогах закону, є необґрунтованими та недоведеними, а від так не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. У відповідності до п. 17 Постанову №5 від 30.03.2012 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог ст.ст. 526, 599 ЦК України. Виходячи із системного аналізу статей 525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору, можна зробити висновок про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє кредитодавця права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України. Отже нарахування процентів за користування кредитом після закінчення строку дії договору та з моменту ухвалення судового рішення до його фактичного виконання не суперечить вимогам законодавства. Відповідна правова позиція міститься і в постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1206цс15 та від 21 вересня 2016 року у справі № 6-1252цс16, яка з огляду на положення ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для застосування судами України. Разом з тим, у своїй позовній заяві позивач просить стягнути в солідарному порядку з [PERSON] та Першого Київського відділу державної виконавчої служби міста Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області заборгованості у зв'язку з невиконанням рішення суду, що є незаконним, так як жодних підстав для солідарного стягнення з відповідачів вказзаних грошових сум позивач не наводить. За змістом ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Верховного Суду України від 06.06.2012 у справі N 6-49цс12, від 24.10.2011 у справі № 6-38цс11). Відповідно до Аналізу практики застосування ст. 625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві (Лист Верховного Суду України від 01.07.2014р.) вбачається, що грошові зобов'язання, відповідальність за які встановлена ст. 625 ЦК України, передбачають, насамперед, наявність договірних правовідносин між сторонами зобов'язання, які є не виконаними. Однак, як вбачається з матеріалів справи, між позивачем у справі - [PERSON] та Першим Київським відділом державної виконавчої служби міста Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області існують відносини, що виникли з приводу виконання судових рішень та які, відповідно, регулюються Законом України "Про виконавче провадження". Так статтею 1 Закону України "Про виконавче провадження", передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення). Відповідно до ст. 2 Закону України "Про виконавче провадження" (далі Закону) примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці, визначені Законом України "Про державну виконавчу службу". Частиною 1 статті 6 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб. Статтею 11 цього ж Закону встановлено, що державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Окрім того, відповідно до ст. 541 ЦК України солідарний обов'язок виникає у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов'язання. Стаття 542 ЦК України регламентує, що у разі солідарної вимоги кредиторів (солідарних кредиторів) кожний із кредиторів має право пред'явити боржникові вимогу у повному обсязі. До пред'явлення вимоги одним із солідарних кредиторів боржник має право виконати свій обов'язок будь-кому із них на свій розсуд. Боржник не має права висувати проти вимоги одного із солідарних кредиторів заперечення, що грунтуються на таких відносинах боржника з іншими солідарними кредиторами, в яких цей кредитор не бере участі. Виконання боржником свого обов'язку одному із солідарних кредиторів у повному обсязі звільняє боржника від виконання решті солідарних кредиторів. Солідарний кредитор, який одержав виконання від боржника, зобов'язаний передати належне кожному з решти солідарних кредиторів у рівній частці, якщо інше не встановлено договором між ними. Згідно ст. 543 ЦК України у разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Кредитор, який одержав виконання обов'язку не в повному обсязі від одного із солідарних боржників, має право вимагати недоодержане від решти солідарних боржників. Солідарні боржники залишаються зобов'язаними доти, доки їхній обов'язок не буде виконаний у повному обсязі. Солідарний боржник не має права висувати проти вимоги кредитора заперечення, що грунтуються на таких відносинах решти солідарних боржників з кредитором, у яких цей боржник не бере участі. Виконання солідарного обов'язку у повному обсязі одним із боржників припиняє обов'язок решти солідарних боржників перед кредитором. Статтею 544 ЦК України передбачено, що боржник, який виконав солідарний обов'язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього. Якщо один із солідарних боржників не сплатив частку, належну солідарному боржникові, який у повному обсязі виконав солідарний обов'язок, несплачене припадає на кожного з решти солідарних боржників у рівній частці Отже, з урахуванням викладеного, суд вважає, що позивач, звернувшись до суду з даним позовом про стягнення в солідарному порядку з [PERSON] та Першого Київського відділу державної виконавчої служби міста Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області заборгованості у зв'язку з невиконанням рішення суду, не обґрунтував, в чому саме полягає солідарний обов'язок відповідачів та чому вони повинні нести солідарну відповідальність. Крім того, залишились взагалі не зрозумілими причини тривалості невиконання судового рішення, а саме: чи є цьому причиною бездіяльність державного виконавця, відсутність у боржника майна тощо. Розглядаючи справу по суті, суд бере до уваги, що позивач з клопотаннями про витребування та забезпечення доказів до суду не звертався, у зв'язку з чим, враховуючи диспозитивність процесу, справа розглядається за наявними у ній документами. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Частиною 1 статті 58 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ч. 2. ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Згідно вимог ст. ст. 27, 28, 29, 30 Цивільного процесуального кодексу України, засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, ст.1 ЦПК України задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов'язковість рішень суду до виконання. У зв'язку з вищевикладеним, на підставі повного, об'єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів, з'ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази, з'ясувавши їх достатність і взаємний зв'язок у сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають, через їх безпідставність та необґрунтованість. У відповідності до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. У зв'язку з відмовою у задоволенні позовних вимог, судові витрати відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed