Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-23 00:00:00

[PERSON] звернувся до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області з позовом до Любимівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області про визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом. Під час розгляду справи позивач уточнив позовні вимоги, в обґрунтування яких зазначив, що він, [PERSON], [INFO], є сином [PERSON] та [PERSON]. Його батьки проживали та були зареєстровані у житловому будинку, який належав батьку [PERSON] та знаходиться за адресою: [ADDRESS], про що Любимівською сільською радою 27.10.2016 р. видано довідки №№.1986, 1987. Після смерті [INFO] року батька [PERSON] було встановлено, що заповіту від його імені не складалося, його матір [PERSON] залишилася проживати у зазначеному будинку, від прийняття спадщини не відмовилася, у зв'язку з чим, вона вважається такою, що прийняла спадщину у вигляді житлового будинку [ADDRESS] на підставі ст. 1268 ЦК України. Після смерті [INFO] року його матері [PERSON], яка також не залишила заповітів, він звернувся до Дніпропетровської районної державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини у встановлений законом строк. Проте, свідоцтво про право на спадщину за законом він не отримував. Але 12.11.2016 року отримав постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, якою відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON], оскільки не підтверджується належність їй спадкового майна, а саме: житлового будинку [ADDRESS]. Житловий будинок [ADDRESS] належав на праві власності його батьку [PERSON], проте державної реєстрації його права власності здійснено за життя батька так і не було. Відповідно до роз'яснень Міністерства юстиції України від 21.02.2005 №19-32/319 у випадку смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності на яке не була проведена і правовстановлюючий документ відсутній, питання визначення належності цього майна попередньому власнику та наступному його власнику (спадкоємцю) повинно вирішуватися у судовому порядку. Право власності [PERSON] на спірний житловий будинок підтверджується довідкою Любимівської сільської ради №1612 від 09.10.2016, згідно з якою в погосподарських книгах сільради значиться, що житловий будинок [ADDRESS] належав померлому [PERSON] Крім того, на його замовлення 12.10.2016 інженером з інвентаризації нерухомого майна було проведено поточну інвентаризацію домоволодіння за адресою: [ADDRESS], та виявлено, що житловий будинок було побудовано до 1992 року. Згідно з Інструкцією про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України №127 від 24.05.2001, житлові будинки, побудовані до 1992 року не є самочинними та не підлягають узаконенню. Таким чином, право на житловий будинок за померлим [PERSON] підтверджено належними та допустими доказами і за змістом ст. 1218 ЦК країни може бути об'єктом спадкування. Після смерті його батька спадщину у вигляді спірного житлового будинку прийняла його матір [PERSON], однак свідоцтва про право на спадщину не отримувала, державну реєстрації права власності не здійснювала. Він є єдиним спадкоємцем після померлих [PERSON] та [PERSON], та має право на отримання у спадщину житлового будинку [ADDRESS]. Відповідно до технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок [ADDRESS] загальна площа 77,2 кв.м. Ринкова вартість житлового будинку [ADDRESS] станом на 26.11.2016 складає 99 946 грн. 73 коп. згідно зі звітом про оцінку майна. Просить суд визнати за [PERSON] у порядку спадкування за законом після померлого [INFO] року [PERSON] право власності на ? частину житлового будинку загальною площею 77,2 кв.м., (літера А-1), ганок з козирком (літера а), погріб з шийкою (літера Б), навіс (літера В), споруди № 1-4,1 (хвіртка, огорожі, зливна яма, колодязь, замощення), який розташований за адресою: [ADDRESS] Визнати за [PERSON] у порядку спадкування за законом після померлої [INFO] [PERSON] право власності на ? частини житлового будинку загальною площею 77,2 кв.м., (літера А-1), ганок з козирком (літера а), погріб з шийкою (літера Б), навіс (літера В), споруди № 1-4,1 (хвіртка, огорожі, зливна яма, колодязь, замощення), який розташований за адресою: [ADDRESS]. До початку відкритого судового засідання представник позивача [PERSON] надала суду заяву в якій просила справу розглянути без її участі, уточнені позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити. Представник відповідача Любимівської сільської ради до початку відкритого судового засідання надала суду заяву в якій просила справу розглянути без їх участі згідно закону. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, встановив наступне. Судом встановлено, що [INFO] року помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER], виданим виконавчим комітетом Любимівської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області 20 травня 1999 року, актовий запис №28 від 20.05.1999 року. Позивач є сином [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] від 26.08.1959 року. Спадкодавець перебував у шлюбі з матір'ю позивача - [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про одруження серія [NUMBER]. Згідно відомостей наданих КП Дніпропетровського району «Бюро технічної інвентаризації» від 31.10.2016 року №1405, згідно архівних даних, станом на 31.12.2012 року за адресою: [ADDRESS], архівна справа та інформація про реєстрацію права власності на нерухоме майно на ім'я [PERSON] відсутні. Технічний паспорт виготовлено 12.10.2016 року, вказано, що будинок 1961 року забудови. Згідно довідки наданої виконкомом Любимівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області від 05.10.2016 року №1672, згідно записів в погосподарській книзі Любимівської сільської ради належав померлому [INFO] року [PERSON]. Відповідно до статті 86 ЦК Української РСР право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Право власності на збудований житловий будинок набувається в порядку, який існував на час його будівництва. Отже, при вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно, суд керується законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самого спадкодавця на момент закінчення будівництва будинків, а також положеннями ЦК Української РСР 1963 року, Законом України «Про власність», Законом України «Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування в Україні», постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 11 березня 1985 року № 105 «Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР». Відповідно до п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої наказом Міністра юстиції Української РСР № 45/5 від 31 жовтня 1975 року, п. 45 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженої наказом Міністра юстиції Української РСР № 1/5 від 19 січня 1976 року, підтвердженням належності будинку може служити відповідна довідка виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, в якій, крім підтвердження належності жилого будинку (частини будинку) відчужувачу на підставі запису в погосподарській книзі, повинно бути також зазначено: дані про склад будинку; розмір загальної жилої площі і розмір земельної ділянки. Згідно Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів затвердженого ЦСУ СССР 13 квітня 1979 року №112/5 документами погосподарського обліку є (форми первісного обліку для сільських рад народних депутатів форма №1) «Погосподарська книга». Відповідно п. 7 Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів затвердженого ЦСУ СССР 12 травня 1985 року № 5-24/26 дані книги погосподарського обліку використовуються, зокрема, обліку житлових будинків, що належать громадянам на праві приватної власності. Виходячи з наведеного, підтвердженням належності жилого будинку певній особі є запис в погосподарських книгах, ведення яких на той час передбачалось наказами Центрального статистичного управління СРСР і було обов'язковим. Виникнення права власності на жилі будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права чи від прийняття його до експлуатації. Таким чином, вищезазначеними доказами встановлено, що спірний житловий будинок з господарськими спорудами належав [PERSON] на праві приватної власності, але незважаючи на внесення записів у погосподарські книги, [PERSON] своє право власності на спірний житловий будинок з господарськими спорудами не зареєстрував у встановленому законом порядку. Як вбачається із копії спадкової справи №368-99 після смерті [PERSON], [INFO] року, спадщину прийняли [PERSON] та [PERSON]. В матеріалах спадкової справи також є Свідоцтво про право на спадщину за законом від 14.02.2000 року, на ім'я [PERSON] та [PERSON] на спадкове майно після смерті [PERSON], [INFO] року в рівних долях на земельну частку (пай) розміром 6,39 га. Спадкові права на житловий будинок ними оформлені не були. Згідно ст. 529 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Згідно ч. 2 ст. 548 ЦК України 1963 року прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. На підставі ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України житловий будинок з господарськими будівлями за адресою: [ADDRESS] є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON]. Отже, після смерті [PERSON] [INFO] року відкрилася спадщина на ? частину вищевказаного житлового будинку з господарськими будівлями. Позивач та його мати мали право на спадкування за законом по 1/4 частині житлового будинку з господарськими будівлями за адресою: [ADDRESS]. [PERSON] померла [INFO] року що, підтверджується свідоцтвом про смерть, серія [NUMBER], актовий запис №48 від 02 листопада 2009 року, зроблений виконавчим комітетом Любимівської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області. Після її смерті відкрилася спадщина на ? частини житлового будинку з господарськими будівлями за адресою: [ADDRESS]. Спадкоємцем за законом згідно ст. 1261 ЦК України, є її син: [PERSON]. Згідно ч. 1 ст. 1216 ЦК України, спадкування є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ч. 1 ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. У відповідність до ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до Дніпропетровської районної державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON], однак постановою державного нотаріуса Дніпропетровської районної державної нотаріальної контори Кобрусєвої Л.В. від 12 листопада 2016 року йому було відмовлено у видачі відповідного свідоцтва у зв'язку з тим, що не підтвердився належність йому спадкового майна, а саме житлового будинку в [ADDRESS]. Відповідно до п. 23 постанови Пленуму ВСУ №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»зобов'язано суди застосовувати при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерела права. Згідно з ч. 1 ст. 8 ЦПК України суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. У разі невідповідності закону України міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, суд застосовує міжнародний договір (ч. 5 ст. 8 ЦПК України). Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлює, що кожен має право на розгляд його справи судом. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ратифікована Україною Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" N 475/97-ВР від 17 липня 1997 року і набрала чинності для України 11 вересня 1997 року. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції) наголошує, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на подання до суду скарги, пов'язаної з його або її правами та обов'язками цивільного характеру (рішення від 21 лютого 1975 року у справі "Голдер проти Сполученого Королівства" (п. 36). На це "право на суд", в якому право на доступ до суду є одним з його аспектів, може посилатися кожен, хто небезпідставно вважає, що втручання у реалізацію його або її прав цивільного характеру є неправомірним (рішення від 13 жовтня 2009 року у справі "Салонтаджі-Дробняк проти Сербії" (п. 132). Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права. Так до майна в контексті Європейської Конвенції належать визначені законом права відповідно до яких , заявник має право вимагати «законного очікування» фактичного користування права. Зазначене положення висвітлено в рішенні «Рисовський проти України» (ухвала щодо прийнятності від 20 жовтня 2011 року). Так в п. 70 зазначеного рішення визначено «Аналізуючи відповідність цього мотивування Конвенції, Суд підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Отже, права позивача як спадкоємця підлягають захисту в судовому порядку на підставі ст.16 ЦК України шляхом визнання права на спадкове майно. Суд вважає можливим визнати за [PERSON] право власності на ? части житлового будинку з господарськими спорудами після смерті батька [PERSON], а також на ? частини житлового будинку з відповідною частиною господарських споруд після смерті матері [PERSON], оскільки позивач, який є спадкоємцем вчинила всі дії, необхідні для видачі свідоцтв про право на спадщину, однак у його видачі позивачу було відмовлено з незалежних від нього обставин. Також враховуючи, що визнання права власності на даний житловий будинок за позивачем не порушуватиме права та інтереси інших осіб, суд вважає можливим задовольнити позовні вимоги. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved