Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-03 00:00:00

[PERSON] 02 грудня 2014 року звернувся до суду з позовом до відповідачів ПАТ "КБ "ПриватБанк" і [PERSON] про визнання недійсними в договорах банківських вкладів заповідальних розпоряджень, позовні вимоги уточнювалися, але не змінювалися і не доповнювалися. Позивач в своїх позовних вимогах та з представником в ході судового засідання посилалися на те, що [INFO] померла його (позивача) мати [PERSON], після її смерті відкрилася спадщина, він є єдиним спадкоємцем за законом. Спадкове майно складається з двох квартир і чотирьох грошових вкладів в банку. Відповідач також претендував на вказане спадкове майно і звертався з позовом до суду. Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська за ним визнано право власності в порядку спадкування на вказані квартири, питання вкладів вирішене не було, оскільки договори цих вкладів мають заповідальне розпорядження померлої на користь відповідача [PERSON]. Позивач вважає, що вказаний відповідач не є спадкоємцем, вказані заповідальні розпорядження оформлені в банківських договорах не правомірно, оскільки спадкоємцем після смерті матері є тільки він. На його звернення до відповідача про з'ясування обставин вказаного та укладання договорів і розпоряджень, спірне питання вирішене не було, була відмова. Звертався до нотаріуса, але він своєю постановою відмовив в видачі свідоцтва на ці вклади через відсутність документів. Позивач вважає вказане протиправним і порушуючим його права як спадкоємця, а тому і звернувся в суд з цим позовом. В обґрунтування позову позивач посилається на те, що заповідальні розпорядження в банківських договорах було укладено [PERSON] не законно, банк не повинен був це пропонувати, а якщо і пропонував, то не роз'яснив, що це таке і наслідки такого розпорядження. Вважає дії відповідача неправомірними, зобов'язання повинно бути законним і справедливим. Просили суд визнати недійсними в договорах банківських вкладів від 22 листопада 2010 року, 23 листопада 2012 року, 31 грудня 2012 року і 19 січня 2013 року заповідальні розпорядження на ім'я [PERSON], задовольнивши позов в повному обсязі. Представник відповідача ПАТ "КБ "ПриватБанк" в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, вказавши, що дійсно укладали з [PERSON] вказані позивачем договори банківських вкладів і в них маються заповідальні розпорядження, оформлено все було вірно і кошти прийняті, договори діяли, зараз вони готові видавати кошти згідно вказаних розпоряджень. Всі істотні умови договорів вони виконали і дотримались їх при укладанні, роз'яснення цього матері позивача було, їй все було зрозуміло і вона своїм підписом це засвідчила, порушень відносно сторін договорів і позивача допущено не було. Вказані обставини вже досліджувалися в ході розгляду іншої справи в Амур-Нижньодніпровському районному суді м. Дніпропетровська і вимоги позивача по цим договорам визнано було безпідставним, в задоволенні їх було відмовлено. Ніяких інших зобов'язань відносно позивача чи його матері на себе не брали і не беруть, будь-якої шкоди позивачу не завдавали. Вважають позовні вимоги безпідставними і не можливим їх задоволення, просили в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] з представником в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, підтримали позицію банку, вказавши, що дійсно [PERSON] укладала вказані позивачем договори банківських вкладів і в них маються заповідальні розпорядження на нього, оформлено все було вірно і кошти прийняті, договори діяли. Всі істотні умови договорів вони виконали і дотримались їх при укладанні, роз'яснення цього матері позивача було, їй все було зрозуміло і вона своїм підписом це засвідчила, порушень відносно сторін договорів і позивача допущено не було. Вказані обставини вже досліджувалися в ході розгляду іншої справи в Амур-Нижньодніпровському районному суді м. Дніпропетровська і вимоги позивача по цим договорам визнано було безпідставним, в задоволенні їх було відмовлено. Ніяких інших зобов'язань відносно позивача чи його матері на себе не брали і не беруть, будь-якої шкоди позивачу не завдавали. Вважають позовні вимоги безпідставними і просили в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Представник третьої особи Четвертої Дніпропетровської державної нотаріальної контори в судове засідання не з'явився, про день та час слухання справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив. В письмовому зверненні до суду просив справу розглянути за наявними матеріалами справи по закону на розсуд суду без їх участі. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності представника вказаної третьої особи згідно ст. 169 ЦПК України Вислухавши пояснення позивача і його представника, представників відповідача і відповідача, з'ясувавши думку сторін і третьої особи, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню в повному обсязі. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. В судовому засіданні встановлено, що 22 листопада 2010 року, 23 листопада 2012 року, 31 грудня 2012 року і 19 січня 2013 року між [PERSON] (мати позивача) і ПАТ "Комерційний банк "ПриватБанк" було укладено чотири договори банківських вкладів, встановлено відсотки за користування коштами, договори виконувалися. У вказаних договорах [PERSON] було також укладено заповідальні розпорядження на користь [PERSON], тобто останній мав право на успадкування цих вкладів після смерті [PERSON]. [INFO] [PERSON] померла, після її смерті відкрилася спадщина. Спадкове майно складається з двох квартир і вказаних чотирьох грошових вкладів в банку. Спадкоємцем після смерті [PERSON] є позивач, відповідач також претендував на вказане спадкове майно і звертався з позовом до суду про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу і визнання права власності на спадкове майно, позивач заявив зустрічний позов про визнання права власності на спадкове майно. Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 08 грудня 2014 року в задоволенні вимог [PERSON] відмовлено, зустрічний позов задоволено частково: за [PERSON] (сином померлої) визнано право власності в порядку спадкування на вказані в його позові дві квартири, в задоволенні позовних вимог про спадкування коштів на вказаних банківських вкладах відмовлено, оскільки договори цих вкладів мають заповідальне розпорядження померлої на користь відповідача [PERSON]. Позивач вважає, що вказаний відповідач не є спадкоємцем, вказані заповідальні розпорядження оформлені в банківських договорах не правомірно, оскільки спадкоємцем після смерті матері є тільки він. На його звернення до відповідача про з'ясування обставин вказаного та укладання договорів і розпоряджень, спірне питання вирішене не було, була відмова. Звертався до нотаріуса, але він своєю постановою від 30 серпня 2014 року відмовив в видачі свідоцтва на ці вклади через відсутність документів. Позивач вважає вказане протиправним і порушуючим його права як спадкоємця, а тому і звернувся в суд з цим позовом. В обґрунтування позову позивач посилається на те, що заповідальні розпорядження в банківських договорах було укладено [PERSON] не законно, банк не повинен був це пропонувати, а якщо і пропонував, то не роз'яснив, що це таке і наслідки такого розпорядження. В добровільному порядку питання не вирішене і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду. Суд вважає позовну заяву не підлягаючою задоволенню в повному обсязі за наступних підстав. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: " 1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…". Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Частиною 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду а також: усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до пункту 8 постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" "Відповідно до частини першої статті 215 ЦК (435-15) підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв'язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК (435-15) тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору: не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено. (...) Вимога про визнання правочину (договору) неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом. Суди мають від\- мовляти в позові з такою вимогою. У цьому разі можуть заявлятися лише вимоги, передбачені главою 83 книги п'ятої ЦК (435-15)(набуття, збереження майна без достатньої правої підстави) У випадку задоволення позову про визнання договору недійсним в частині, позивач має право заявити вимогу про застосовування наслідків недійсності правочину, передбачених частиною першою статті 216 ЦК України та визначення грошової суми, яка має бути поверну\- та або що з нею робити Але позивач на це не посилається і таких вимог не заявляє, не ставить навіть питання про визнання дій банку по відношенню до нього та укладання спірних розпоряджень неправомірними. Це свідчить про безпідставність позову та неможливість його задоволення. Позивач вводить в оману суд, маючи на увазі, що банк не надав його матері інформацію, визначену в п. 2 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів", адже вона сама, підписавши договір банківського вкладу і окремо заповідальні розпорядження, підтвердила отримання такої інформації в письмовому вигляді. Згідно ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішення у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Судом встановлено, що рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 08 грудня 2011 року в задоволенні вимог [PERSON] про спадкування коштів на вказаних банківських вкладах відмовлено в повному обсязі, вказані договори фактично визнано законними і правомірно укладеними в повному обсязі, там при цьому розглядалося і питання заповідальних розпоряджень померлої, вимоги про їх незаконність позивач не довів і в задоволенні цих вимог було йому відмовлено; це рішення сторонами, учасниками спору не оскаржувалося, набрало законної сили і має виконуватися. Крім того, постановою нотаріуса від 30 серпня 2014 року, куди звертався позивач з питанням отримання спадщини після смерті матері, йому було відмовлено в видачі свідоцтва на ці вклади з урахуванням заповідальних розпоряджень і цю постанову нотаріуса в передбаченому законом порядку [PERSON] також не оскаржив, погодився з нею і повинен виконувати. Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного су\- дочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на під\- ставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім пере\- конанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому до\- слідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнят\- ті. Згідно ст. 627 ЦК України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 7 ЦК України за звичаєм ділового обороту ризик покладається на ту сторону в правочині, яка має невиконані зобов'язання по відношенню до іншої сторони правочину (ст. 526 ЦК України). Оспорюваним кредитним договором обов'язок по поверненню суми кредиту покладається на позичальника, тож валютні ризики несе позичальник як сторона, яка має невиконані зобов'язання за кредитним договором. За змістом п. 2 частини 2 ст. 16 ЦК України, одним із способів захисту порушеного права є визнання правочину недійсним. Відповідно до ст. 1228 ЦК України власник має право розпоряджатися правом на вклад у банку (фінансовій установі) на випадок своєї смерті, склавши заповіт або зробивши відповідне розпорядження банку (фінансовій установі). Право на вклад входить до складу спадщини незалежно від способу розпорядження ним. Інструкцією про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 492 також передбачено, що фізична особа може зробити відповідне розпорядження банку щодо коштів, що їй належать, на випадок своєї смерті (заповідальне розпорядження). Якщо заповідальне розпорядження клієнта складається у формі окремого документа, то на ньому має бути зазначена дата його складання. Цей документ засвідчується підписом уповноваженого працівника банку й зберігається у справі юридичного оформлення рахунку. Згідно зі ст. 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. У свою чергу, заповідальне розпорядження стосується часткового визначення правової долі одного з прав особи, носієм якого вона виступає. Складаючи заповідальні розпорядження, [PERSON] вирішила долю своїх грошових вкладів на випадок її смерті, аналогічним до заповіту способом. По відношенню до цього слід констатувати, що заповідальне розпорядження є засобом вираження волі спадкодавця у вигляді окремого документу, однак по своїй правовій природі заповідальне розпорядження це по суті заповіт, який містить визначених спадкоємців та належні їм частки у майні (грошовому вкладі). Відповідно зі ст. 60 ЦП К України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 81 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач не надав суду жодних належних та допустимих доказів, які б підтвердили той факт, що волевиявлення померлої [PERSON] у момент вчинення заповідальних розпоряджень не було вільним і не відповідало її волі. Порядок вчинення заповідального розпорядження може регламентуватися внутрішніми положеннями відповідного банку із урахуванням норм Інструкції № 492, зокрема, якщо заповідальне розпорядження клієнта складається у формі окремого документа, то-на ньому має бути зазначена дата його складання. Цей документ засвідчується підписом уповноваженого працівника банку і зберігається в справі з юридичного оформлення рахунка (п.10.14 Інструкції № 492). Наявними в матеріалах справи копіями договорів про заощадження, укладених між [PERSON] та ПАТ КБ "Приватбанк підтверджується, що заповідальні розпорядження [PERSON] містяться в окремому розділі вказаних договорів під назвою "Заповідальне розпорядження" підписане вкладником та уповноваженим працівником банку. Позивач як на підставу свого позову посилається на вимоги: Інструкцією про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 р. № 492 щодо ідентифікації клієнта(власника рахунку). Дотримання цих вимог підтверджується наявними в депозитних договорах ідентифікаційних даних вкладника [PERSON], які засвідчені як підписом уповноваженого представника банку так і підписом вкладника. А ні вищевказана Інструкція № 492, а ні ЦК України, а ні жодний інший нормативний акт цивільного законодавства не вимагає ідентифікувати особу яку вкладник зазначає в якості спадкоємця у заповідальному розпорядженні. Інформацію про таку особу представник банку отримує безпосередньо від вкладника, який власноручним підписом засвідчує правильність такої інформації. Згідно частини 1 ст. 215 та ст. 217 ЦК України підставою недійсності окремої частини правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього кодексу, однак позивач та його представник підстави позову не уточнював і не змінював. За загальним правилом, закріпленим у ч. 1 ст. 651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 1060 ЦК України передбачено, що за договором банківського вкладу, незалежно від його виду, банк зобов'язаний видати вклад на першу вимогу вкладника. Згідно п. 3 ст. 1058 ЦК України до відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесено вклад, застосовується положення про договір банківського рахунку. Відповідно до ст. 1068 ЦК України банк зобов'язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом. Згідно ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові можуть бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Суду не надано доказів того, що неправомірними, злочинними діями відповідачів позивачу було завдано ушкодження здоров'я, майнової шкоди та прямих збитків, які знаходяться в безпосередньому причинно-слідчому зв'язку зі вказаними діями відповідача і підлягають відновленню чи повному відшкодуванню за рахунок винної особи. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об'єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню а ні частково, а ні повністю. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідачі заперечують будь-які домовленості і зобов'язання стосовно позивача, а позивач цього не довів, відповіді позивачу на його звернення надавалися, твердження позивача про наявність будь-яких інших зобов'язань є припущенням. Не може суд прийняти до уваги позицію позивача стосовно наполягання на своїх позовних вимогах, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об'єктивно не підтверджується. При таких обставинах суд вважає можливим [PERSON] в задоволенні позову до ПАТ "Комерційний банк "ПриватБанк" і [PERSON] про визнання недійсними в договорах банківського вкладу заповідальних розпоряджень відмовити. Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про визнання недійсними в договорах банківського вкладу заповідальних розпоряджень в такому вигляді не ґрунтуються на вимогах закону, а тому в їх задоволенні слід відмовити в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed