Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-06 00:00:00

Позивач [PERSON] в позовній заяві від 14 грудня 2015 року, звернутій до відповідача - державного концерну спиртової та лікеро-горілчаної промисловості (концерн "Укрспирт") вказує, що наказом № 291-к від 26 листопада 2014 року його призначено директором ДП "Зірненський спиртовий завод". Під час перебування на лікарняному у період з 23 липня 2015 року по 28 липня 2015 року йому стало відомо, що директором заводу призначено [PERSON], а його звільнено з посади на підставі п.5 ч.1 ст. 41 КЗпП України. Вважає своє звільнення незаконним з тих підстав, що згідно вимог ч.3 ст. 41 КЗпП України розірвання трудового договору у випадках, передбачених ч.1 та ч.2 цієї статті провадиться з дотриманням вимог частини третьої статті 40 цього Кодексу. А за замістом ч. 3 ст. 41 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства,установи, організації. Крім цього, відповідно до вимог ст. 48 КЗпП України у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у п.5 частини першої статті 41 цього Кодексу йому мала бути виплачена вихідна допомога в розмірі не меншому ніж його шестимісячний середній заробіток. Водночас у день звільнення власник або уповноважений ним орган зобов'язаний був видати належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, визначені у ст. 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу останній зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. Всупереч цим вимогам законодавства його звільнено в період тимчасової непрацездатності, не проведено жодних розрахунків, не вручено копії наказу про звільнення, не дивлячись на його неодноразові запити, що мали місце 11 серпня 2015 року, 18 вересня 2015 року та 11 листопада 2015 року. Вказані порушення його трудових прав завдали йому моральних страждань. Порушене його конституційне право на працю, передбачене ст. 43 Конституції України. Не дивлячись на те, що на заводі він працював понад 20 років, його було незаконно позбавлено роботи, заробітної плати, тобто засобів для існування, що також призвело до втрати нормальних життєвих зв'язків, відсутності нормального людського спілкування в колективі і суспільстві. Як наслідок тепер йому потрібні додаткові зусилля для організації свого життя. На підставі ст. 237-1 КЗпП України оцінює моральну шкоду, спричинену йому незаконним звільненням з роботи, в розмірі 10 000 гривень. У відповідності зі ст. 235 КЗпП України, пунктами другим та четвертим частини першої статті 367 ЦПК України просить також стягнути на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу та допустити до негайного виконання рішення в частині поновлення його на роботі та виплати заробітної плати за один місяць. Ухвалою суду від 25 січня 2016 року при розгляді клопотання відповідача від 19 січня 2015 року з проханням залучити до участі у справі Державне підприємство "Зірненський спиртовий завод" в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, останній був залучений до участі у справі як другий відповідач (а. с. 28,32). В заяві від 23 лютого 2016 року про уточнення позовних вимог після подання відповідачем ДП "Зірненський спиртовий завод" документів, на підставі яких його було звільнено з роботи, позивач [PERSON] просить визнати незаконним та скасувати наказ № 86-к від 23 липня 2015 року про його звільнення, стягнути з ДП "Зірненський спиртовий завод" на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, з концерну спиртової та лікеро-горілчаної промисловості (концерн Укрспирт") - моральну шкоду в розмірі 10 000 гривень, решта вимог ним не уточнювалися. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник адвокат [PERSON] з підстав, наведених в позовній заяві, в повному обсязі підтримали позовні вимоги. З їх пояснень у день звільнення з роботи [PERSON] перебував на амбулаторному лікуванні, що стверджується листком непрацездатності від 23 липня 2015 року, згідно з яким приступити до роботи [PERSON] мав 28 липня 2015 року, а згідно з наданим на вимогу суду наказом від 23 липня 2015 року датою звільнення його з роботи є 27 липня 2015 року. Натомість після амбулаторного лікування він з 3 серпня 2015 року по 14 серпня 2015 року лікувався стаціонарно. Про звільнення з роботи його власником у встановленому законодавством порядку повідомлено не було, розрахунок з ним не проведено, копію наказу не вручено. Трудова книжка на той час дійсно знаходилася у нього на руках, оскільки в одну з останніх поїздок він брав її коли перебував у концерні "Укрспирт" в м. Києві. Просять позов задовольнити в повному обсязі з тих підстав, що звільнення працівника у відповідності з ч.3 ст. 41 КЗпП України у випадках, передбачених частинами першою та другою статті 41 КЗпП України, а його звільнено з роботи за п. 5 ч.1 ст. 41 КЗпП України, провадиться з додержанням вимог ч.3 ст. 40 цього Кодексу. За змістом же ч. 3 ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом п'ятим цієї статті), тобто якщо вона триває протягом більш як чотирьох місяців підряд. Перший відповідач - державний концерн спиртової та лікеро-горілчаної промисловості (концерн "Укрспирт") в особі заступника голови його ліквідаційної комісії [PERSON] надіслав заяву від 22 лютого 2016 року про застосування строку позовної давності, з якої слідує, що на думку відповідача заява в суд [PERSON] подана пропуском строку позовної давності. Адже [PERSON], якого звільнено з роботи 27 липня 2015 року у зв'язку з припиненням повноважень посадової особи, на численні запрошення, на засідання концерну не з'являвся. В заяві стверджується, що оскільки [PERSON] з 23 липня 2015 року не з'являвся на робочому місці на ДП "Зірненський спиртовий завод", начальник відділу кадрів здійснив вихід до його місця проживання для повідомлення про звільнення його з роботи, ознайомлення з копією наказу та видачі ним трудової книжки для здійснення в ній відповідного запису. В присутності свідків [PERSON] двері не відчинив. Продовжив не виходити на роботу. З указаної заяви від 22 лютого 2015 року також слідує, що 6 серпня 2015 року [PERSON] було відправлено рекомендований лист-повідомлення про його звільнення, запропоновано прибути на завод із трудовою книжкою для ознайомлення з наказом, отримання його копії та внесення запису до трудової книжки. Повернулося поштове відправлення з довідкою пошти у зв'язку з відмовою адресата від його одержання із зазначенням дати на штемпелі - 20 серпня 2015 року. Відповідач вважає, що таким чином строк для звернення до суду має рахуватися з 20 серпня і завершився він 20 вересня 2015 року, тоді як [PERSON] звернувся із заявою про поновлення на роботі лише 14 грудня 2015 року, а тому строк є пропущеним. Просить застосувати строк позовної давності до вимог [PERSON] та відмовити йому в задоволенні його позовних вимог в повному обсязі. Представник другого відповідача - виконуючий обов'язки директора заводу [PERSON] з цих же підстав у судовому засіданні не визнав звернутих вимог до ДП "Зірненський спиртовий завод". Пояснив, що [PERSON] намагалися вручити листа з пропозицією з'явитися на завод з приводу його звільнення з роботи, однак він не відкрив двері своєї квартири. Працівник, який відвідував житло [PERSON], йому пояснив, що той, як йому здалося, був удома. Усі належні йому суми були нараховані вчасно, в тому числі й вихідна допомога. Проте, про нарахування вказаних виплат [PERSON] відповідно до вимог ст. 116 КЗпП України повідомлений не був, адже двері квартири не відкрив, а на завод він не з'являвся. тоді як всі виплати працівникам заводу здійснюються через касу підприємства(а. с. 68). Позивач [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що в робочий час він не знаходився по місцю проживання, приймаючи відповідні процедури в Березнівській районній поліклініці. Таким чином, позиція відповідачів полягає в тому, що [PERSON] має бути відмовлено в позові з підстав пропуску ним строку звернення до суду, що можливо при доведеності позовних вимог позивачем. В той же час відповідачі вважають вимоги [PERSON] безпідставними, а його звільнення з роботи законним. Вислухавши учасників судового розгляду, дослідивши надані сторонами докази, суд приходить до висновку, що позивач [PERSON] довів в судовому засіданні свої вимоги і вони підлягають до задоволення. Як слідує з наказу Державного концерну спиртової та лікеро-горілчаної промисловості (концерн "Укрспирт") за № 86-к від 23 липня 2015 року за підписом заступника голови комісії з ліквідації [PERSON] (а. с. 56), [PERSON], директора ДП "Зірненський спиртовий завод", звільнено з роботи 27 липня 2015 року у зв'язку з припиненням повноважень посадової особи (п.5 ст. 41 КЗпП України), підстава: протокол № 9 засідання ліквідаційної комісії Державного концерну спиртової та лікеро-горілчаної промисловості (концерн "Укрспирт") від 23 липня 2015 року. Листок непрацездатності серії АГФ № 620890, виданий [PERSON] комунальним закладом охорони здоров'я "Березнівська центральна районна лікарня" 23 липня 2015 року (а. с. 12), доводить, що позивач [PERSON] з 23 липня 2015 року і по 27 липня 2015 року перебував на амбулаторному лікуванні і до роботи мав стати 28 липня 2015 року, тобто в день коли його вже було звільнено з роботи. Згідно з ч.3 ст. 41 КЗпП України розірвання договору у випадках, передбачених частинами першою і другою цієї статті, провадиться з додержанням вимог частини третьої статті 40 цього Кодексу. А частина третя ст. 40 КЗпП України гласить, що не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. Позивача [PERSON], як це безспірно встановлено в судовому засіданні, звільнено з роботи в період його тимчасової непрацездатності. Тоді як таке звільнення [PERSON] могло мати місце лише у разі нез'явлення його на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності, або у разі повної ліквідації ДП "Зірненський спиртовий завод". У відповідності з ч.1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Доказів виконання цієї норми закону у відношенні [PERSON] відповідачем надано не було. В судовому засіданні встановлено, що трудова книжка на момент звільнення [PERSON] знаходилася у нього особисто, а копію наказу про звільнення з роботи до дня слухання справи судом йому в порядку, встановленому ч.1 ст. 233 КЗпП України, вручено не було. Копія наказу про звільнення позивача витребувана судом ухвалами від 15 грудня 2015 року (а. с. 17) та від 25 січня 2016 року(а. с. 32) і надана відповідачем лише 17 лютого 2016 року разом із запереченням на позов. Таким чином, безпідставним є твердження відповідача про те, що позивачем пропущено строк звернення до суду, перебіг якого фактично не розпочався. Надані відповідачем - ДП "Зірненський спиртовий завод листи на ім'я [PERSON] з повідомленням про те, що його вже звільнено з роботи і про необхідність з'явитися на підприємство з трудовою книжкою для проведення запису у ній та отримання копії наказу, не спростовують висновку суду про недотримання відповідачем вимог ч.3 ст. 47 КЗпП України щодо видачі працівникові в день його звільнення належно оформленої трудової книжки, а також копії наказу про звільнення з роботи. З листа на ім'я [PERSON] за вих. № 91 з додатками та доповідних записок начальника відділу кадрів [PERSON] на а. с. 49-55 відомо, що представник відповідача намагався вручити вказані документи позивачу уже після видання наказу про його звільнення, а саме: - 4 серпня 2015 року, надсилалися вони позивачу 6 серпня 2015 року, надійшли до відділення зв'язку за відмовою адресата від одержання 20 серпня 2015 року, зареєстровані на заводі - 27 серпня 2015 року. На підставі наведеного суд приходить до висновку, що звільнення [PERSON] з роботи проведено з порушенням діючого трудового законодавства, а тому виданий про це наказ відповідача - державного концерну спиртової та лікеро-горілчаної промисловості (концерн "Укрспирт") № 86-к від 23 липня 2015 року має бути визнаний незаконним і підлягає скасуванню. Поновлюючи [PERSON] на роботі, суд стягує на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 24 липня 2015 року і по день розгляду справи судом, який визначає з розрахунку середньоденного заробітку за два останні місяці перед звільненням позивача з роботи - протягом травня і червня 2015 року згідно довідки про доходи на а. с. 69 (2 282.45 грн. +2 388.69 грн.) : 38 (кількість робочих днів у вказаному періоді),, що становив 122 гривні 92 копійки, помножений на кількість днів вимушеного прогулу - 181 день і складе 22 248 гривень 52 копійки. При визначенні розміру спричиненої позивачу моральної шкоди суд враховує той факт, що незаконним звільненням з роботи було порушено, передбачене ст. 43 Конституції України, право [PERSON] на працю. Як норма прямої дії ст. 43 Конституції визначає, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Незаконним звільненням позивача було позбавлено роботи, можливості заробляти кошти, він на тривалий час втратив засоби для існування, що призвело до моральних страждань, які суд виходячи з установленого та вимог ст. 237-1 КЗпП України визначає в розмірі 5 000 гривень. Суд на підставі ч.5 ст. 235 КЗпП України та вимог пунктів другого і четвертого статті 367 ЦПК України приводить до негайного виконання рішення в частині поновлення позивача [PERSON] на попередній роботі та присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Суму заробітної плати за один місяць позивачу [PERSON] суд розраховує на підставі п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженої постановою КМ України від 8 лютого 1995 року № 100, шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді, що становитиме 2 581 гривня 32 копійки (122.92 грн. х 21 день). Суд також покладає на відповідача судові витрати, виходячи з мінімальної заробітної плати, що діяла з 1 грудня 2015 року на час звернення позивача з позовом в суд 14 грудня 2015 року - 1378 гривень, в розмірі згідно з вимогами п. 1 ч.2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" - 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 5 розмірів мінімальної заробітної плати, що становитиме по 551 гривні з кожної вимоги.

Outcome: approved