Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-27 00:00:00

В липні 2014 року [PERSON] (Позивач, Позичальник) звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» (Відповідач, Банк) з позовом про визнання договору недійним. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 09 серпня 2007 року між ПАТ «Комерційний банк «Надра» та Позивачем було укладено договір «[PERSON]» № 114/П/43/2007-840 на підставі типової форми договору запропоновано банком, згідно якого Відповідач надає Позивачу кредит в сумі 15 675,45 доларів США, а Позивач зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки за користування, ціль кредиту - придбання автотранспортного засобу. Позивачка зазначила, що кредит надавався по курсу НБУ в гривні, шляхом перерахування на банківські реквізити автосалону. Підписанням вищевказаного договору стало наслідком чисельного порушення норм чинного законодавства та прав Позивача, як споживача кредитної послуги, з боку Відповідача, а саме невиконання переддоговірної роботи з Позичальником та Поручителями. На думку Позивача, Договір суперечить чинному законодавству, виходячи з того, що відповідачем в порушення закону не було виконано переддоговірну роботу з позивачем, оскільки всупереч ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» ні перед укладенням договору, ні протягом його дії, Відповідач не повідомив Позивача у письмовій формі про умови надання кредиту, та не надав в повному обсязі інформації про умови кредитування, як того вимагає Закон. Разом з тим, відповідно до ч.2 п.2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору, а згідно п.1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, що мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. Позивачу з боку Банку не надано жодної інформації про можливість різкого і значного подорожчання кредиту через зміну курсу долара США до гривні, не надано інформацію про вірогідність і наслідки такого подорожчання, що спричинило придбання Позивачем продукції (кредиту), яка не має потрібних властивостей, а саме стійкої вартості оплати за кредит. Окрім того, в кредитному договорі містяться умови, які регулюють внесення змін (доповнень) та розірвання Договору, лише в односторонньому порядку, і лише в інтересах та з боку Банку, разом з тим, Розділ 4 та Розділ 5 Договору можна трактувати досить широко і не на користь Позичальника, особливо він не дає вибору відстояти свої інтереси у разі не згоди з підняттям відсоткової ставки, оскільки в такому випадку та у разі незгоди Позичальником з новою відсотковою ставкою, банк має право вимагати дострокового повернення кредиту. Позивач зазначила, що Розділ 4 Договору підпадає під визначення п.2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме вказані умови договору є несправедливими, оскільки договір не містить умов або правил, які б регулювали відповідальність Банку: ні за невиконання, ні за неналежне виконання Банком умов Договору, разом з тим, банку надано право в будь-який час, на власний розсуд розірвати угоду в односторонньому порядку, без будь-яких пояснень. Так, суперечать Закону і окремі пункти кредитного договору, а саме: «п.1.2.3.1. відсотки за користування коштами кредитної лінії…у розмірі 1,69 відсотків на місяць», в той час як у відповідності до п.3.6. правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору,облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо. Разом з тим, страхування, передбачене кредитним договором, носить характер вимоги, тільки в одній страховій компанії, чим обмежено право Позичальника вибору страхових послуг, відповідно до ситуації на ринку страхових послуг. Враховуючи вищевикладене, Позивач просила: - договір «[PERSON]» № 114/П/43-2007-840 від 09 серпня 2007 року визнати недійсним; - зобов'язати Відповідача прийняти у Позивача суму кредиту 15 675,45 доларів США, в гривневому еквіваленті по курсу Національного банку України, що буде діяти на момент набрання Рішенням суду законної сили; - зобов'язати Відповідача в день повернення суми кредиту, повернути Позивачу всі платежі здійснені відповідно до умов Договору «[PERSON]» № 114/П/43/2007-840, комісії, штрафні санкції та інші платежі сплачені з його виконання, в валюті його виконання. У судовому засіданні представник Позивача - [PERSON] позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити в повному обсязі з підстав, зазначених у позовній заяві. Представник Відповідача - Хмиров Е.О. проти позову заперечив та просив відмовити у його задоволенні. Суд, заслухавши пояснення сторін, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позовна заява задоволенню не підлягає з огляду на таке. У судовому засіданні достовірно встановлено, що 09 серпня 2007 року між ВАТ Комерційний банк «Надра» (правонаступником якого є ПАТ «Комерційний банк «Надра»), [PERSON] (Позивач, Позичальник), [PERSON] (Поручитель) та [PERSON] (Поручитель) укладено Договір «[PERSON]» № 114/П/43/2007-840 (а.с.9-15), згідно з умовами якого, Банк надає Позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти в сумі 15 675,45 доларів США зі сплатою відсоткової ставки у розмірі 14,40% річних строком до 08 серпня 2014 року. Згідно п.1.1.2. Договору, ціль кредитування визначено на придбання автотранспортного засобу та сплата витрат, пов'язаних з державною реєстрацією Автотранспортного засобу в МРЕВ при УДАІ УМВС України (якщо Позичальник сплачує за Автотранспортний засіб в тому чисіл і власні кошти та розмір внеску становить не менше, ніж 10% від ціни Автотранспортного засобу). Відсотки за користування кредитом нараховуються за фактичну кількість днів у періоді (28-2930-31/360) на залишок заборгованості. При розрахунку відсотків враховується день надання та не враховується день погашення кредиту (п.1.1.3.1.). Відповідно до п.2.1. Договору надання кредиту проводиться шляхом: - видачі готівки Позичальнику через касу банку при наявності належним чином оформленої заяви на видачу готівки, сума у якій зазначена у доларах США, - перерахування коштів за реквізитами, вказаними Позичальником письмово, або - перерахування коштів на поточний рахунок Позичальника, за реквізитами, вказаними Позичальником. Пунктами 2.2.1., 2.2.3. Договору встановлено, що Позичальник повертає 301 доларів США та сплачує банку передбачені п.1.1.3.1. цього Договору відсотки безготівковим перерахуванням або внесенням готівкових коштів на поточний рахунок № 29243108001666 щомісячно до 18 числа поточного місяця, шляхом сплати суми мінімально необхідного платежу. Пунктом 2.2.3. передбачено Графік платежів за програмою «[PERSON]», а саме: з 09.08.2007р.-20.08.2008р. - 391,20 дол. США, з 21.08.2008р.-20.08.2009р. - 374,66 дол. США, з 21.08.2009р.-20.08.2010р. - 367,24 дол. США, з 21.08.2010р.-20.08.2011р. - 360,56 дол. США, з 21.08.2011р.-20.08.2012р. - 354,56 дол. США, з 21.08.2012р.-20.08.2013р. - 349,15 дол. США, з 21.08.2013р.-08.08.2014р. - 344,27 дол. США Позивачка зазначила, що надання кредиту в сумі 15 675,45 доларів США здійснювалось шляхом перерахування на банківські реквізити автосалону в гривневому еквіваленті, розрахованому виходячи з курсу Національного банку України. У зв'язку з реєстрацією шлюбу з [PERSON], 22 червня 2013р. у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану по м. Умані Уманського міськрайонного управління юстиції у Черкаській області, [PERSON] позичальник за договором «[PERSON]» змінила прізвище на «[PERSON]», що підтверджується свідоцтвом про шлюб від 22.06.2013р. серії [NUMBER] (а.с.29). Відповідно до ч. 1 ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом і банком. Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України яка визначає, що сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Таким чином, свобода договору означає право громадян вступати чи утримуватись від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати умови такого договору. Як вбачається зі змісту позовної заяви, стосовно визнання Кредитного договору недійсним Позивач посилається на те, що в порушення в порушення ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» Відповідач не надав Позивачці інформацію про можливість різкого і значного подорожчання кредиту через зміну курсу долара США до гривні, а в порушення ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» умови, якими передбачено право на внесення змін до Договору та право на підвищення відсоткової ставки лише з боку Банку, та в односторонньому порядку визначення страховика, є дискримінаційним по відношенню до Позивачки як до споживача, а вказані умови договору - несправедливими. Разом з тим, як встановлено судом у Договорі «[PERSON]» № 114/П/43/2007-840 від 09.08.2007р., укладеному, між Відповідачем та, зокрема, Позивачкою чітко визначені кредитні умови, зокрема, право банку на ініціювання зміни (збільшення) відсоткової ставки за користування кредитом тільки за певних умов, право Позичальника обрати страхову компанію, в якій необхідно застрахувати предмет застави за договором з переліку акредитованих банком страховиків, та внесення змін та доповнень до вказаного договору лише шляхом укладання додаткових угод за підписом обох сторін договору. Окрім того, п.4.4.3. Договору передбачено право Позичальника ініціювати зміну (зменшення) відсоткової ставки за користування кредитом, що цілком відповідає праву банка реалізувати своє право на зміну (збільшення) відсоткової ставки за користування кредитом при дотриманні зазначеного договору порядку та виконані передбачених договором умов. Разом з тим, Позивачка самостійно звернулась до Відповідача для оформлення кредиту в іноземній валюті, що підтверджується анкетою-заявою на отримання кредиту на купівлю автомобіля за програмою «[PERSON]» від 19.06.2007р. (а.с.31-32). Також слід зазначити, що Позивачка в позовній заяві зазначила, що п.1.2.3.1., яким передбачено відсотки за користування коштами кредитної лінії…у розмірі 1,69 відсотків на місяць - суперечить вимогам закону, оскільки у відповідності до п.3.6. правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору,облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо. Проте, вказаним пунктом договору не передбачено стягнення з Позивачка, як зі споживача послуг, платежів, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь або за дії, які споживач здійснює на користь банку, або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин. Вказаний пункт договору встановлює плату за користування коштами, наданими банком в рамках встановлення Позивачці кредитної лінії та є відповідно платою за користування кредитом, що не суперечить чинному законодавству України. Згідно вимог ст.ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Отже, підписавши вказаний вище Договір «[PERSON]» № 114/П/43/2007-840 від 09.08.2007 року, Позивач вступила в договірні відносини з відповідачем, взявши на себе певні обов'язки зазначені у договорі із зазначенням терміну виконання даних зобов'язань. Відповідно до п.14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012р. «Про практику застосування судами законодавств при вирішення спорів, що виникають з кредитних правовідносин» (далі - Постанова № 5 від 30.03.2012р.), при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18 - 19 Закону України "Про захист прав споживачів". Зокрема, кредитний договір обов'язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз'яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними". Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний) або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити виходячи з норм чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1 ЦК). Пунктом 16 Постанови № 5 від 30.03.2012р. визначено, що саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для розірвання кредитного договору на підставі статті 652 ЦК, оскільки зазначене стосується обох сторін договору й позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті. У відповідності зі ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банківський кредит - це будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов'язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. Згідно із ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави (§ 1. Позика), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до положень ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Положеннями ч. 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Таким чином, позичальник зобов'язаний повернути позику у тій валюті, в якій отримав кредит. Згідно ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Відповідно до положень ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Щодо посилань позивача на необхідність визнання Кредитного договору недійсним згідно ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», то укладаючи договір, сторона з'ясовує, на яких умовах він укладається, а відтак з власної ініціативи на момент отримання коштів визначає для себе правила подальшої поведінки, які в подальшому не мають безпідставно змінюватися на вимогу однієї зі сторін. Тому суд прийшов до висновку, що вказані обставини не можуть бути підставою для визнання Кредитного договору недійсним. Отже, як встановлено судом при укладенні кредитного договору сторонами додержано вимог, необхідних для чинності цього правочину і передбачених Цивільним кодексом України та Законом України "Про захист прав споживачів", в редакції, яка діяла на час укладення договору. Положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. При цьому, відповідно до вимог ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно положень ч.ч. 1, 2, 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Крім того, слід зазначити, що у відповідності з вимогами ч.ч. 1, 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Разом з тим, однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, зокрема, порушення відповідачем вимог ч. 2 ст. 11, та ч.ч. 1, 2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити. Н підставі ст. ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 2, 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ст.ст. 192, 203, 215, 524, 525, 526,533, 627, 1046, 1049, 1054 ЦК України з урахуванням п.п. 10,11, 13 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012р. «Про практику застосування судами законодавств при вирішення спорів, що виникають з кредитних правовідносин» та

Outcome: dismissed