Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-26 00:00:00

26.04.2021 позивач звернулася до Канівського міськрайонного суду Черкаської області з позовом до Приватного сільськогосподарського підприємства «Яблуневий сад», у якому просить суд: поновити строк на звернення до суду з даним позовом; стягнути середній заробіток за період затримки з 20.08.2020 по 24.03.2021 - день фактичного розрахунку у сумі 124343,48 грн.; стягнути компенсацію за невикористані 50 календарних днів соціальної відпустки на дітей у сумі 41726,00 грн.; стягнути компенсацію за невикористану основну відпустку у період з липня 2018 року по лютий 2020 (кількістю 33 дні) у сумі 27539,16 грн.; витребувати у відповідача Приватного сільськогосподарського підприємства «Яблуневий сад» всі наявні документи, які стосуються працевлаштування [PERSON] , а також документи які свідчать про використання всіх видів відпусток [PERSON] (основних та додаткових на дітей), а саме: табелі обліку використання робочого часу з 2014 по 2018 рік (форма № П-5), з підписами відповідальних осіб, оригінали заяв [PERSON] на ім`я директора ПСП "Яблуневий сад" про надання відпусток основних та додаткових та Накази про надання таких відпусток [PERSON] з її підписом про ознайомлення з наказом за період з 2014 по 2020 рік з підписами відповідальних осіб, особову картку працівника [PERSON] (Форма № П-2). Позовні вимоги обґрунтовано тим, що: позивач працювала у Приватному сільськогосподарському підприємстві «Яблуневий сад» на посаді головного бухгалтера з 01 серпня 2011 року по 25 лютого 2020 року; рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 18.12.2020 у справі №697/1450/20, яке залишено без змін постановою Черкаського апеляційного суду від 15.03.2021, з Приватного сільськогосподарського підприємства «Яблуневий сад» на її користь стягнуто заборгованість по заробітній платі у сумі 8750, 00 грн., лікарняні у сумі 3411,25 грн., середній заробіток за весь час затримки розрахунку заробітної плати у розмірі 45000 грн.; визначені до стягнення у вказаному рішенні суду, кошти було сплачено на користь неї відповідачем частинами 14.01.2021 та 24.03.2021; з урахуванням того, що рішенням суду відображено суму компенсації середнього заробітку за час затримки лише за період з 07.03.2020 по 19.08.2020 (як і було зазначено у позові), а фактичний розрахунок відповідачем було здійснено за цей період у повному обсязі лише 24.03.2021 (шляхом перерахування відповідачем 14.01.2021 грошових коштів у сумі 13009,81 грн. та 24.03.2021 у сумі 44151,44 грн.), то за вказаний період часу (з 20.08.2020 по 24.03.2021) відповідач зобов`язаний додатково сплатити на користь позивача компенсацію середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку у сумі 124343,48 грн. Середня заробітна плата за два останні місяці, що передують звільненню становить: грудень 2019 рік - зарплата 15034,16 грн. (кількість робочих днів - 21), січень 2020 рік - зарплата 20015,77 грн. (кількість робочих днів - 21). Розрахунок: 15034,16 грн. + 20015,77 грн. : 42 дні = 834,52 грн. середньоденна зарплата. Розрахунок суми компенсації середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку на підставі середньоденної зарплати у розмірі 834,52 грн. та 149 робочих днів, протягом яких існувала заборгованість з 20.08.2020 по 24.03.2021: серпень 2020 року - 7 робочих днів, вересень 2020 року - 22 робочі дні, жовтень 2020 року - 21 робочих днів, листопад 2020 року - 21 робочих днів, грудень 2020 року - 22 робочих дні, січень 2021 року - 19 робочих днів, лютий 2021 року - 20 робочих днів, березень 2021 року - 17 робочих днів. Сума компенсації середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку становить 124343,48 грн. (834,52 грн. (середньоденна зарплата) х 149 днів = 124343,48 грн.); позивач є матір`ю двох дітей - [PERSON] , [INFO] , і [PERSON] , [INFO] , та починаючи з часу народження другої дитини до 2018 року, коли [PERSON] виповнилось 15 років, відповідачем додаткова відпустка на дітей 10 днів за кожен рік роботи позивачу не надавалась, та відповідна компенсація за невикористану відпустку не сплачувалась. Незважаючи на наявність умов для виплати, компенсація за всі невикористані нею дні відпустки, яких за 5 років налічується 50 календарних днів, з боку відповідача під час її звільнення сплачена не була. Враховуючи її середньоденну заробітну плату на момент звільнення у сумі 834,52 грн., сума компенсації за невикористані 50 календарних днів соціальної відпустки на дітей становить 41726,00 грн. (834,52 грн. х 50 днів = 41726,00 грн.); також відповідачем має бути сплачено компенсацію за невикористану основну відпустку у період липня 2019 року - лютий 2020 року у кількості 33 дня на загальну суму 27539,16 грн. (834,52 грн. х 33 дня = 27539,16 грн.), яка також не була сплачена під час звільнення. Ухвалою Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 05.05.2021 відкрито провадження у справі, вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін, призначено судове засідання для розгляду справи по суті, задоволено клопотання позивача про витребування доказів, витребувано у відповідача Приватного сільськогосподарського підприємства «Яблуневий сад» до дня судового засідання всі наявні документи, які стосуються працевлаштування [PERSON] , а також документи які свідчать про використання всіх видів відпусток [PERSON] (основних та додаткових на дітей), а саме: табелі обліку використання робочого часу з 2014 по 2018 рік (форма № П-5), з підписами відповідальних осіб, оригінали заяв [PERSON] на ім`я директора ПСП "Яблуневий сад" про надання відпусток основних та додаткових та Накази про надання таких відпусток [PERSON] з її підписом про ознайомлення з наказом за період з 2014 по 2020 рік з підписами відповідальних осіб, особову картку працівника [PERSON] (Форма № П-2). У разі неможливості виконання вимог ухвали суду, повідомити суд про причини. 27.05.2021 відповідач подав відзив на позовну заяву (а.с. 38-42), в якому просить у позові відмовити повністю, стягнути з позивача на користь відповідача судові витрати, понесені відповідачем. В обґрунтування заперечень зазначив, що: середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, отже строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу обмежується тримісячним строком, передбаченим ст. 233 КЗпП України. Позивач пропустила тримісячний строк для звернення до суду, і на її користь вже був стягнутий середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні; щодо вимоги про стягнення компенсації за невикористану відпустку на дітей, то за час роботи позивач жодного разу не повідомляла відповідача про надання їй вказаної соціальної відпустки та не надавала документів, що підтверджують обставини наявності у позивача двох дітей віком до 15 років. Такий обов`язок згідно ч. 1 ст. 83 КЗпП покладений на працівника. Оскільки вказані відомості позивач відповідачу не надавала та останньому не було відомо про наявність у позивача двох дітей до 15 років, тому такий вид відпустки їй не надавався та відповідно компенсація не виплачувалась. Оплата відпустки або ж компенсація за невикористані дні відпустки не входить до структури заробітної плати, а враховуючи ст. 233 КЗпП України, позивач пропустила тримісячний строк для звернення до суду. Позивач не обґрунтувала причини пропуску строку звернення до суду; відповідач не може надати документи на виконання вимог ухвали суду від 05.05.2021, у зв`язку з їх відсутністю, що підтверджується актом інспекційного відвідування від 16.12.2020 №ЧК761/365/АВ. Також, відповідач звернувся до правоохоронних органів із заявою про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 357 КК України, оскільки документи, що були витребувані судом, викрадені невідомою особою; вважає позовні вимоги - необґрунтованими, безпідставними, поданими з пропуском, встановленого законом, строку, а тому задоволенню не підлягають. Позивач у відповіді на відзив (а.с. 105-108) вважає доводи відповідача безпідставними, посилаючись на таке: остаточний розрахунок відповідачем було проведено 24.03.2021, то подання позовної заяви до суду у квітні 2021 не виходить за межі, передбаченого КЗпП України, строку звернення до суду. А якщо врахувати положення ч. 2 ст. 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком; що ж стосується посилання відповідача на те, що керівник відповідача не знав про наявність у позивача двох дітей та про незвернення позивача з заявами про надання відповідної соціальної відпустки, то директор відповідача [PERSON] - хрещений молодшої дитини позивача, та позивач працювала 13 років у відповідача і брала декретну відпустку на молодшу дитину. Вказує, що в підтвердження інформації з приводу того, що директор відповідача знав про те, що позивач має двох дітей надає роздруківку фотографій за участю [PERSON] та членів родини позивача при святкуванні днів народжень та хрестин. Саме на відповідача покладається законодавством відповідальність за несплату всіх належних позивачу після звільнення виплат; судові витрати відповідача - необґрунтовані. У письмових поясненнях (а.с. 120-124) відповідач просить суд врахувати правову позицію, викладену у постановах Верховного Суду: від 18.12.2018 у справі №820/4619/16, від 27.06.2018 у справі № 810/1543/17, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.05.2020 у справі №810/451/17, та посилається на інші постанови Верховного Суду. Позивач у судове засідання не з`явилася, представника не направила, подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності. У судовому засіданні відповідач вважав можливим розгляд справи за відсутності позивача, просив у позові відмовити повністю з підстав, викладених у відзиві та поясненнях, вказав, що ст. 117 КЗпП України (про середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні) не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати, підтвердив дати виплат, що зазначені позивачем, також вказав, що питання компенсації за щорічну основну відпустку у період з липня 2018 по лютий 2020 було предметом судового розгляду спору між сторонами у справі № 697/1450/20, у задоволенні цієї вимоги позивачу суд відмовив; повідомив, що ним в подальшому будуть подані суду докази понесених додаткових судових витрат. У судовому засіданні оголошувалась перерва з 15.07.2021 по 20.07.2021 Після перерви представник відповідача у судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи за відсутності представника відповідача. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке. Позивач [PERSON] 01.09.2007 прийнята працівником ПСП «Яблуневий сад» на посаду бухгалтера, з 01.08.2011 переведена на посаду головного бухгалтера ПСП «Яблуневий сад» та з 17.12.2012 по 25.02.2020 за сумісництвом на посаді юриста, 25.02.2020 звільнена з посади головного бухгалтера ПСП «Яблуневий сад» за згодою сторін ст. 36 п. 1 КЗпП України, запис здійснено на підставі наказу №1 від 19.02.2020, що підтверджується копією трудової книжки серії [NUMBER] від 24.06.1999 (а.с. 8-10 ). Рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 18.12.2020 у справі №697/1450/20, залишеним без змін постановою Черкаського апеляційного суду від 15.03.2021, позов [PERSON] до ПСП «Яблуневий сад» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку - задоволено частково, стягнуто з ПСП «Яблуневий сад» (код ЄДРПОУ 32342775) на користь [PERSON] 57161,25 (п`ятдесят сім тисяч сто шістдесят одна гривня 25 коп.) грн., з них: - заборгованість по заробітній платі - 8750,00 грн.; - лікарняні - 3411,25 грн.; - середній заробіток за весь час затримки розрахунку заробітної плати у розмірі 45000,00 грн. Згідно довідки АТ «Райффайзен Банк Аваль» від 26.04.2021 про рух коштів по картці [PERSON] за період з 24.03.2021 по 24.03.2021 (а.с. 27, 28), 24.03.2021 - безготівкове зарахування від ПСП Яблуневий сад», сума 44151,44 грн. - зарплата згідно рішення суду №697/1450/20 від 15.03.2021. Як вбачається з постанови старшого державного виконавця Канівського міськрайонного відділу ДВС Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 13.04.2021 ВП №64979362 про закінчення виконавчого провадження (а.с. 45-46), рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області № 697/1450/20 повністю виконано, про стягнення з ПСП «Яблуневий сад» на користь [PERSON] 57161,25 грн., з них: заборгованість по заробітній платі - 8750,00 грн.; лікарняні - 3411,25 грн.; середній заробіток за весь час затримки розрахунку заробітної плати у розмірі 45000,00 грн. Відповідно до свідоцтва про народження [NUMBER] від 11.07.2003, позивач має дитину [PERSON] , [INFO] (а.с. 7), та відповідно до повторного свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 07.08.2020, позивач має дитину [PERSON] , [INFO] (а.с. 26). У довідці ПСП «Яблуневий сад» зазначає, що [PERSON] за весь період роботи в ПСП «Яблуневий сад» на посаді головного бухгалтера не зверталась до керівництва з заявами про надання їй відпустки у зв`язку з наявністю двох або більше дітей віком до 15 років (стаття 19 Закону України «Про відпустки»), а також не повідомляла керівництво про те, що вона має двох або більше дітей віком до 15 років (а.с. 47). За довідкою відповідача від 30.06.2021 №10 (а.с. 125), документи, які стосуються працевлаштування [PERSON] , особова картка на [PERSON] - відсутні. Згідно заяви (а.с. 126), відповідач повідомляє начальника Канівського відділення поліції Золотоніського відділу поліції ГУНП в Черкаській області про можливе вчинення [PERSON] кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 357 КК України, а саме про викрадення бухгалтерської документації та ключа доступу до програми «1 С: Підприємство», та ключа до системи «Клієнт банк «Ощадбанк». Заява містить позначку «Отримала» 27.05.2021, підпис, ПІП отримувача не зазначено, вхідного штампа немає. Відповідно до документа, підписаного відповідачем та завідувачем сектору ММСБ ФЧОУ АТ «Ощадбанк», 27.02.2020 представник АТ «Ощадбанк» Луценко Г.В. передав особисті ключі представнику клієнта ПСП «Яблуневий сад» в особі директора [PERSON] (а.с. 127). У акті № 91 від 30.03.2020 відображено, що виконавець ПП «Інтек-Інфор» надав замовнику ПСП «Яблуневий сад» послуги системного адміністратора по налаштуванню комп`ютерів та техніки - лютий, проте наданий суду акт не містить підписів його сторін (а.с. 128). Головним державним інспектором відділу з питань додержання законодавства про працю, зайнятість та інших нормативно-правових актів Корякіною Л.І. проведено інспекційне відвідування ПСП «Яблуневий сад», за результатами якого складено Акт інспекційного відвідування юридичної особи, яка використовує найману працю № ЧК761/365/АВ від 16.12.2020 (а.с. 43-71), у якому вказано про такі виявлені порушення: - не забезпечено адміністрацією підприємства достовірний облік виконуваної працівниками роботи та бухгалтерський облік витрат на оплату праці. В ході інспекційного відвідування адміністрацією підприємства надані документи щодо використання у 2020 році праці головного бухгалтера [PERSON] , а саме: табелі обліку використання робочого часу, відомості нарахування та виплати заробітної плати тощо, які неоформлені у встановленому порядку, а саме відсутні підписи осіб, відповідальних за їх ведення, відсутні підписи працівників у відомостях на виплату готівки, щодо отримання заробітної плати, тощо. В січні, лютому 2020 року внаслідок ведення недостовірного обліку виконуваної [PERSON] роботи та бухгалтерського обліку витрат на оплату праці встановити правильність нарахування та виплати заробітної плати працівниці, в тому числі виплати допомоги по тимчасовій непрацездатності неможливо - порушено вимоги ст. 30 Закону України «Про оплату праці», Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування»; -не забезпечено адміністрацією підприємства облік використання працівниками щорічних відпусток, чим порушено вимоги ст. 79 КЗпП України та ст. 10 Закону України «Про відпустки», не надана в ході інспекційного відвідування особова картка [PERSON] , що не відповідає вимогам п. 2.5 Інструкції про порядок ведення трудових книжок, тому встановити кількість днів невикористаної відпустки [PERSON] станом на 25.02.2020 немає можливості. У зв`язку із виплатою позивачеві заробітної плати, лікарняних із затримкою при звільненні та невиплатою компенсацій за невикористані відпустки, позивач звернулася з цим позовом до суду. Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд бере до уваги наступне. Статтею 43 Конституції України встановлено: кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до вимог ч. 1 статті 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно з вимогами статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган у будь-якому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до вимог частини першої статті 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз зазначених законодавчих норм дає підстави дійти висновку про те, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При цьому, за правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо). Згідно з вимогами частиною другою статті 117 КЗпП України, при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно до вимог ч. 1 статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). За приписами частини четвертої статті 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоби виключити ризик свавілля. ЄСПЛ тлумачить поняття «якість закону» так: національне законодавство повинно бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (рішення ЄСПЛ у справах «C.G. та інші проти Болгарії» («C. G. аnd Others v. Bulgaria») від 24 липня 2008 року, заява № 1365/07, п. 39, «Олександр Волков проти України» від 29 січня 2013 року, заява № 21722/11, п. 170). ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі, тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. А роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоби позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення ЄСПЛ у справах «Кантоні проти Франції» («Cantoni v. France») від 11 листопада 1996 року, заява № 17862/91, п. 31-32, «Вєренцов проти України» від 11 квітня 2013 року, заява № 20372/11, п. 65). У пункті 58 рішення ЄСПЛ «Меньшакова проти України» зазначено, що хоча можна стверджувати, що обґрунтуванню, наведеному судами щодо оскаржуваних рішень, не вистачає чіткості і ясності, оскільки суди детально не розглянули двояку дію статті 117 Кодексу законів про працю. Суд повторює, що він не є апеляційним судом для оскарження рішень національних судів та, як правило, саме національні суди повинні тлумачити національне законодавство та надавати оцінку наданим їм доказам (див., наприклад, рішення у справі «Вайт та Кенеді проти Німеччини» (Waite and Kennedy v. Germany), заява № 26083/94, п. 54, ЕСПЛ 1999-I). За таких обставин суд зазначає, що немає жодних підстав вважати, що ЄСПЛ надав для застосування на національному рівні тлумачення приписів статті 117 КЗпП України всупереч практиці Верховного Суду України (постанова від 15 вересня 2015 року, провадження № 21-1765а15). Вказане рішення ЄСПЛ не може розглядатися як підстава для відступу від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 15 вересня 2015 року у справі № 21-1765а15. Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17. У своєму рішенні ЄСПЛ не вирішував питання щодо необхідності застосування тієї чи іншої норми права національного законодавства та її тлумачення, а констатував, що застосування процесуальних обмежень у справі заявниці значною мірою залежало від тлумачення матеріальних норм Кодексу законів про працю України. (п. 57, п 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.05.2020 у справі №810/451/17). Разом з тим статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України. Суд зазначає, що метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності. Частина перша статті 117 КЗпП України стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору умисно або з необережності не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником. Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем і колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору. Отже, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення. Відповідачем ПСП «Яблуневий сад» перераховано позивачу [PERSON] 14.01.2021 - 13009,81 грн., 24.03.2021 - 44151,44 грн., що не заперечувалось представником відповідача у судовому засіданні. Рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 18.12.2020 у справі №697/1450/20, яким стягнуто з ПСП «Яблуневий сад» на користь [PERSON] 57161,25 грн., з них: заборгованість по заробітній платі - 8750,00 грн.; лікарняні - 3411,25 грн.; середній заробіток за весь час затримки розрахунку заробітної плати у розмірі 45000,00 грн., -набрало законної сили 15.03.2021 (день прийняття постанови Черкаським апеляційним судом у справі №697/1450/20). У рішенні Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 18.12.2020 у справі №697/1450/20 (а.с. 13) зазначено, що судом встановлено та не заперечувалося у судовому засіданні представником відповідача, що позивачу [PERSON] , яка працювала головним бухгалтером в ПСП «Яблуневий сад» за лютий 2020 року нараховано заробітну плату у розмірі 12750,00 грн., з яких виплачено лише 4000,00 грн. Стаття 117 КЗпП України спрямована на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення. Судом встановлено, що позивач, у зв`язку з порушенням відповідачем його права на належну та своєчасну оплату праці, про що є рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 18.12.2020 у справі № 697/1450/20, залишене без змін постановою Черкаського апеляційного суду від 15.03.2021, просить стягнути на його користь суму середньомісячного заробітку за час затримки виплати при звільненні присудженої зарплати, лікарняних, та середнього заробітку за період з 20.08.2020 (оскільки у справі №697/1450/20 стягнуто середній заробіток по 19.08.2020) по 24.03.2021 (останній фактичний розрахунок). Відповідач вважає, що затримки із заробітною платою та лікаряними з вини роботодавця не було, оскільки у суді розглядалась справа № 697/1450/20 про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку. Суд не погоджується з такими доводами відповідача, оскільки у справі №697/1450/20 розглядався спір [PERSON] до ПСП «Яблуневий сад» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку, а не спір про розміри належних звільненому працівникові сум. Тобто, до даних правовідносин підлягає застосуванню ч. 1 ст. 117 КЗпП України, а не ч. 2 ст. 117 КЗпП України. Щодо посилань відповідача на практику Верховного Суду, а саме: постанову від 27.06.2018 у справі №810/1543/17, постанову від 13.05.2020 № 810/451/17, від 18.12.2018 у справі №820/4619/16. То слід зазначити, що у постанові від 27.06.2018 у справі №810/1543/17 зазначена інша обставина справи - те, що позивач, вважаючи розрахунок неправильним, звертався до суду з позовами, які стосувались розміру належних звільненому працівникові сум. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.05.2020 у справі № 810/451/17 справа направлена на новий розгляд до суду першої інстанції, та у постанові Верховного Суду від 18.12.2018 у справі №820/4619/16 справа направлена на новий розгляд до суду першої інстанції. Отже, суд погоджується з позивачем щодо наявності у нього права на отримання середнього заробітку за затримку розрахунку сум, належних працівникові при звільненні. Проте, строк затримки розрахунку з 20.08.2020 по 13.01.2021, а не по 24.03.2021, як зазначає позивач, оскільки 14.01.2021 відповідачем перераховано позивачу 13009,81 грн., про що позивачем і зазначається в позовній заяві та не заперечується відповідачем, отже погашено заборгованість по заробітній платі у сумі 8750,00 грн. та лікарняні у сумі 3411, 00 грн., тобто суми, які підлягали виплаті позивачу відповідачем при звільненні, необхідність виплати яких підтверджено рішенням суду у справі № 697/1450/20, а 24.03.2021 відповідачем перераховано позивачу 44151,44 грн., тобто середній заробіток, що стягнуто рішенням суду у справі №697/1450/20, залишеним без змін постановою апеляційного суду від 15.03.2021 у справі №697/1450/20. Середній заробіток не відноситься до сум, що належали сплаті позивачу при звільненні, не входить до структури заробітної плати та і ст. 117 КЗпП України не передбачає відповідальність за затримку сплати середнього заробітку у вигляді компенсації середнього заробітку. Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджено постановою Кабінету Міністрів України, від 8 лютого 1995 р. № 100 (далі - Порядок). Відповідно до вимог пунктів 2 та 4 Порядку, середньомісячна заробітна плата позивача має бути обчислена, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата, тобто місяцю, в якому почалась затримка розрахунку з позивачем при звільненні. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється виходячи з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу. Як встановлено у рішенні Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 18.12.2020 у справі №697/1450/20 (а.с. 14), позивачем [PERSON] надано суду розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, з яким суд частково погоджується та зазначає, що сума середньоденної заробітної плати позивача становить 834,52 грн. ((15034,16 +20015,77)/42=834,52, де: 15034,16 грн. нарахованої заробітної плати у грудні 2019, 20015,77 грн. - нараховано заробітної плати у січні 2020 року. Але суму компенсації середнього заробітку за весь час затримки необхідно розраховувати за період з 26.02.2020 (наступного дня після звільнення), а не з 07.03.2020 (день виходу з лікарняного, як про це вказано позивачем) по 19.08.2020 (день, що передує зверненню позивача з уточненим позовом до суду) (а.с. 15). Отже, у рішенні Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 18.12.2020 у справі №697/1450/20 встановлена сума середньоденної заробітної плати [PERSON] - 834,52 грн. Наразі, розраховуючи суму компенсації середнього заробітку за час затримки з 20.08.2020 по 24.03.2021, позивач надає такий розрахунок за зазначений період: 834,52 грн. (середньоденна зарплата) х 149 днів прострочення = 124343,48 грн., які і просить стягнути з відповідача. Але суму компенсації середнього заробітку за весь час затримки слід розраховувати за період з 20.08.2020 (судом у справі №697/1450/20 стягнуто по 19.08.2020) по 13.01.2021, оскільки 14.01.2021 відповідачем перераховано позивачу 13009,81 грн., про що зазначила позивач у позовній заяві, тобто у тому числі заборгованість по заробітній платі у сумі 8750 грн. та 3411,25 грн. лікарняних - сум, що належали виплаті при звільненні позивача, а 24.03.2021 перераховано позивачу 44151,44 грн. - решту середнього заробітку, але середній заробіток не відноситься до сум, що належали сплаті позивачу при звільненні, не входить до структури заробітної плати та і ст. 117 КЗпП України не передбачає відповідальність за затримку сплати середнього заробітку у вигляді компенсації середнього заробітку. Отже, належний період нарахування середнього заробітку - з 20.08.2020 по 13.01.2021 - коли були фактично сплачені заробітна плата та лікарняні, що належали сплаті при звільненні, тобто за 100 робочих днів: серпень 2020 - 7 робочих днів, вересень 2020 - 22 робочих дня; жовтень 2020 - 21 робочих дня; листопада 2020 - 21 робочих дня; грудень 2020 року - 22 робочих дня; січень 2021 - 7 робочих дні. За розрахунком суду середній заробіток за період затримки виплати заробітної плати та лікарняних становить 83452,00 грн. (834,52 грн. (середньоденна зарплата) х 100 робочих днів = 83452,00 грн.). Суд зазначає, що законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому всіх належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права. Щодо розміру відповідальності роботодавця перед позивачем, суд також бере до уваги таке. Розмір суми середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні у сумі 83452,00 грн. майже в сім разів перевищує суму фактично виплаченої із затримкою заробітної плати в сумі 8750,00 грн. та лікарняних в сумі 3411,25 грн. (всього: 12161,25 грн.). Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою передбаченої цією статтею відповідальності є її компенсаторний характер. Така відповідальність не є каральною санкцією. Передбачені заходи відповідальності спрямовані не на покарання роботодавця, а на відновлення у певних розумних розмірах майнової сфери працівника. Отже, при розгляді даної справи, суд бере до уваги такі обставини, як розмір, сплаченої із затримкою, суми, істотність цієї частки порівняно із сумою, що мала бути вчасно і повністю виплачена працівнику, поведінку сторін. Суд зазначає, що встановлений ст. 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця. Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми. Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до ст. 117 КЗпП України, необхідно враховувати таке: - розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення; - період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; - ймовірний розмір, пов`язаних із затримкою, розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; - інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру, пов`язаних із затримкою, розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та, заявлених позивачем до стягнення, сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 711/4010/13. З огляду на викладене, суд застосовує критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до ст. 117 КЗпП України. З огляду на вказані обставини, беручи до уваги суму, яка виплачена позивачу із затримкою (8750 грн. - заробітної плати + 3411,25 грн. лікарняних, що виплачуються підприємством = 12161,25 грн.), без затримки сплачено 4000 грн. заробітної плати, враховуючи, що це наступний період, за який заявлений позивачем середній заробіток - по день фактичної виплати, що судом вже стягувався з відповідача на користь позивача середній заробіток хоч і за інший період, застосовуючи при цьому судом зменшення його суми, зважаючи, що несплата була триваючою, враховуючи добросовісну поведінку позивача, зволікання відповідача з виплатою, неспівмірність суми середнього заробітку з сумою, сплата якої була затримана, виходячи з принципів справедливості та пропорційності, з урахуванням обставин справи, які мають юридичне значення, суд вважає необхідним визначити розмір відповідальності відповідача за прострочення ним виплати позивачу, належних при звільненні коштів у сумі 12161,25 грн. середнього заробітку. Суд зважає на те, що позивачем згідно ст. 233 КЗпП України та рішення Конституційного Суду України від 15.10.2013 №8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 вважався б пропущений тримісячний строк звернення до суду, причини для поновлення якого позивач не зазначив, оскільки 14.01.2021 фактично сплачено позивачу затриману заробітну плату та лікарняні, а не 24.03.2021, коли сплачено середній заробіток, який не відноситься до сум, що стосується оплати праці працівника, а позовна заява надійшла до суду 26.04.2021, то з 14.01.2021 до дня звернення до суду 26.04.2021, 14.04.2021 минув би тримісячний строк звернення з вимогою про сплату середнього заробітку, проте згідно Прикінцевих положень КЗпП України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. 02.04.2020 набув чинності закону України № 540-IX від 30.03.2020 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», яким КЗпП України доповнено главою XIX «Прикінцеві положення». Відповідно до п. 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 12.12.2020 року № 1256 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», установити з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі COVID-19), з 19 грудня 2020 р. до 28 лютого 2021 р. на території України карантин, продовживши дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 р. № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (Офіційний вісник України, 2020 р., № 23, ст. 896, № 30, ст. 1061), від 20 травня 2020 р. № 392 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (Офіційний вісник України, 2020 р., № 43, ст. 1394, № 52, ст. 1626) та від 22 липня 2020 р. № 641 «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», постановою КМУ України від 26 серпня 2020 р. № 760 «Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України», постановою КМУ від 13 жовтня 2020 р. № 956 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 22 липня 2020 р. № 641», постановою КМУ України від 09 грудня 2020 р. № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», постановою КМУ від 17 лютого 2021 р. № 104 «Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України». Таким чином, позивачем не пропущений строк звернення до суду, передбачений ст. 233 КЗпП України, щодо вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку заробітної плати та лікарняних, наслідки пропущення якого просив застосувати відповідач. Відповідно до ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. У рішенні від 15.10.2013 № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013, Конституційний Суд України зазначив, що під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 Кодексу, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. Згідно Прикінцевих положень КЗпП України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Щодо вимоги позивача про стягнення компенсації за невикористані 50 календарних днів соціальної відпустки на дітей у сумі 41726 грн. (834,52 грн. (середньоденна зарплата) х 50 днів = 41726 грн.). Відповідно до ст. 19 Закону України «Про відпустки», чинної на момент правовідносин, жінці, яка працює і має двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину-інваліда, або яка усиновила дитину, матері інваліда з дитинства підгрупи А I групи, одинокій матері, батьку дитини або інваліда з дитинства підгрупи А I групи, який виховує їх без матері (у тому числі у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також особі, яка взяла під опіку дитину або інваліда з дитинства підгрупи А I групи, чи одному із прийомних батьків надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів (стаття 73 Кодексу законів про працю України). З народженням другої дитини - [PERSON] , [INFO] , маючи першу дитину - [PERSON] , [INFO] , позивач [PERSON] вважає, що в період з 2013 року по 2018 рік, до досягнення першою дитиною 15 річного віку, вона мала право на додаткову відпустку працівникам, які мають двох дітей, компенсацію за яку просить стягнути. Враховуючи, що у позивача друга дитина народилась у 2013 році, а законодавство передбачає і відпустку у зв`язку з вагітністю та пологами, а також відпустку для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, то суду не надані докази, що позивач працювала, а не перебувала у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, тим більше у відповіді на відзив позивач повідомляє, що брала декретну відпустку. У зв`язку з цим суд не може достеменно вважати, що позивач мала 50 днів невикористаної додаткової відпустки працівника, що має двох дітей тривалістю по 10 календарних днів щороку з 2013 по 2018 рік, як і не може підрахувати яку кількість днів такої відпустки мала позивач. У зв`язку з цим, суд вважає дану вимогу не доведеною. Стосовно позовної вимоги про стягнення з відповідача компенсації за невикористану основну відпустку у період липня 2019 року - лютий 2020 року у кількості 33 дня на загальну суму 27539,16 грн. (834,52 грн. (середньоденна заробітна плата) х 33 дні = 27539,16 грн.), то дана вимога за цей же період між цими сторонами була предметом розгляду у судовій справі №697/1450/20, суд відмовив за недоведеністю. При розгляді цієї вимоги у даній справі суду також сторонами докази не подані. Враховуючи, що позивач не довів будь-якими доказами, зокрема розрахунковим листом за відповідний рік, тощо, наявність невикористаної відпустки за період з липня 2018 року по лютий 2020 року, підстави для задоволення вимог у цій частині позову відсутні. У зв`язку з вищезазначеним, суд зазначає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а саме суд вважає необхідним стягнути із відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку заробітної плати (8750 грн.), лікарняних (3411,26 грн.) при звільненні за період з 20.02.2020 по 13.01.2021 у розмірі 12161,25 грн., що зменшений судом. У задоволенні решти позову необхідно відмовити. Відповідно до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюється законом. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивач при зверненні до суду з цим позовом не сплачувала судовий збір у розмірі 1% від ціни позову, тобто 1936,09 грн., так як звільнена від сплати судового збору на підставі п. 10 ч. 1 ст. 5 ЗУ "Про судовий збір". Враховуючи, що вимоги позивача було задоволено частково на суму 12161,25 грн., що становить 6,281 % від ціни позову у 193608,64 грн., та позивач звільнена від сплати судового збору, відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір в сумі 121,61 грн. (6,281% х 1936,09 грн.), а іншу частину компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. На підставі викладеного,

Outcome: partial