Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-19 00:00:00

25.04.2016 року [PERSON] звернулась до Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська з позовною заявою до виконавчого комітету Дніпровської міської ради, фінансово-економічного департаменту ДМР з вимогами про визнання договору зобовязання №2/69 від 06.07.2007 року недійсним. В обгрунтування позовних вимог посилається на наступні обставини. 19.02.2009 року вона уклала з [PERSON] міською радою договір оренди землі за адресою: м.Дніпропетровськ, вул. Шевченко, 51, кадастровий номер №1210100000:03:309:0078. 03.07.2009 року вона уклала з Управлінням економіки [PERSON] міської ради договір №133/3, на умовах якого зобовязалась зробити внесок на розвиток соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури міста, відповідно до ст.27-1 ЗУ «Про планування і забудови територій». Внесок було перераховано позивачем у повному обсязі. 06.07.2009 року вона уклала з виконавчим комітетом [PERSON] міської рали договір зобовязання №2/69, за яким вона зобовязалась передати [PERSON] міській раді двокімнатну квартиру, площею не менше ніж 48,4 кв.м. в рахунок компенсації витрат виконкому по відселенню з будівельного майданчика мешканців будинку. Вважає даний договір недійсним, оскільки він суперечить ст.19, 144 Конституції України, ст.27-1 ЗУ «Про планування і забудову територій», а також через відсутність повноважень у відповідача на його укладення. Так, [PERSON] міською радою рішення з приводу укладення договору не приймалось, вимагати від неї будь-які матеріальні цінності, не передбачені законом відповідач, як субєкт владних повноважень не має права, а у Управління економіки [PERSON] міської ради не було повноважень на підписання оспорюваного договору. Ухвалою судді Кудрявцевої Т.В. від 26.04.2016 року позовну заяву прийнято до провадження та відкрито провадження по справі. 13.07.2016 року до суду надійшли письмові пояснення Департаменту економіки, фінансів та міського бюджету [PERSON] міської ради на позовну заяву, у яких просили в позові відмовити з тих підстав, що рішенням міської ради від 26.11.2008 року про передання земельної ділянки позивачу в оренду, на останню було покладено обовязок з компенсації витрат на відселення мешканців з будівельного майданчика у розмірі двокімнатної квартири, площею не менше 48,4 кв.м., а сам договір укладено на виконання вимог ЗУ «Про комплексну реконструкцію кварталів (мікрорайонів) застарілого житлового фонду». 25.10.2016 року до суду надійшли додаткові пояснення позивача до змісту позовної заяви. 27.10.2016 року до суду надійшли заперечення позивача на пояснення відповідача, у яких позивач викладає обставини незгоди з застосуванням до спірних правовідносин положень ЗУ «Про комплексну реконструкцію кварталів (мікрорайонів) застарілого житлового фонду». 27.01.2017 року справу прийнято до провадження суддею Шевцовою Т.В. 02.03.2018 року від Департаменту економіки, фінансів та міського бюджету міської ради надійшли заперечення на позовну заяву, у яких зазначено, що на час початку будівництва вищезазначеного обєкта з буд.51 по вул.Шевченка було відселено громадян з наданням їм квартири площею 48,36 кв.м., отже [PERSON] має компенсувати міській раді витрати, повязанні з відселенням громадян. [PERSON], укладаючи договір оренди земельної ділянки, погодилась з усіма його умовами та з рішенням міської ради від 26.11.2008 року. Оспорюваний договір від 06.07.2009 року підписано [PERSON] без будь-яких зауважень та протоколу розбіжностей. 02.06.2014 року між [PERSON] та ТОВ «Аверс-Груп» було укладено договір суборенди землі, у звязку з чим, Департаментом скеровано ТОВ «Аверс-Груп» пропозицію переукласти договір про пайову участь на розвиток соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури міста та договір-зобовязання. Окрім цього, зазначають, що ТОВ «Аверс-Груп» зверталось до Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська з аналогічними вимогами та рішенням від 03.09.2015 року, яке набрало законної сили 20.04.2016 року, у задоволенні позову відмовлено. 16.03.2018 року до суду надійшов відзив виконкому Дніпровської міської ради, у якому посилаються на пропуск [PERSON] строку позовної давності та просять суд застосувати наслідки спливу строку позовної давності. Також, зазначають, що ст.8 ЦК України, ст.171, 174 ЖК України передбачено обовязок з надання квартир наймачам житла, що підлягає знесенню. Ч.5 ст.351 ЦК України визначено, що знесення житлового будинку не допускається до забезпечення особи, яка проживала у ньому як власник, наймач або член сімї, помешканням у розмірах та в порядку, встановленому законом «Про комплексну реконструкцію кварталів (мікрорайонів) застарілого житлового фонду». Вказаним законом обовязок відселення власників та наймачів квартир покладений на забудовника. [PERSON] не виконала прийнятих на себе зобовязань, не сплатила у повному обсязі пайовий внесок, не компенсувала квартиру, не виконала будівництво комерційної нерухомості. Рішенням виконавчого комітету Жовтневої районної у місті ради від 07.02.1989 року було здійснено відселення території майбутньої забудови по вул.Шевченка, 51 мешканців будинку та надано їм двокімнатну квартиру, загальною площею 48,6 кв.м. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з наступних підстав. Відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Згідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. \~ \~ \~ \~Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 26.11.2008 року [PERSON] міською радою прийнято рішення №240/39 «Про передачу гр. [PERSON], ідентифікаційний код [NUMBER], земельної ділянки по вул. Шевченка, 51 (Жовтневий район) в оренду для проектування та будівництва будівлі офісного призначення з вбудованими торговельними приміщеннями й кафе», п.3.8 якого визначено, що [PERSON] має забезпечити виконання вимог, викладених у висновку Управління економіки [PERSON] міської ради від 22.10.2008 року №2/4-1074. П.5.2 цього рішення встановлено заборону на передання земельної ділянки в суборенду. /т.1 а.с.40 - 43/ Згідно висновку Управління економіки [PERSON] міської ради №2/4-1074 від 22.10.2008 року, підписаного начальником Управління [PERSON], [PERSON] для отримання земельної ділянки в оренду для будівництва будівлі офісного призначення з вбудованими торговельними приміщеннями й кафе по вул.Шевченка, 51 необхідно перерахувати кошти на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста в сумі 698 725 грн. та компенсувати міській раді витрати по відселенню з будівельного майданчика у розмірі двокімнатної квартири, загальною площею не менше ніж 48,4 кв.м. /т.1 а.с.68/ Повноваження [PERSON] на укладення договорів цивільно-правового характеру посвідчуються довіреністю від 30.01.2007 року, посвідченою приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим №90. /т.1 а.с.133/. На підставі вказаного рішення 19.02.2009 року між [PERSON] міською радою та [PERSON] укладено договір оренди землі, предметом якого є земельна ділянка, кадастровий номер 1210100000:03:309:0078 за адресою: м.Дніпропетровськ, вул.Шевченка, 51. /т.1 а.с.20-28/ Умовами договору оренди землі визначено цільовим використанням земельної ділянки інша комерційна діяльність. Так, п.5.1 договору встановлено, що земельна ділянка передається в оренду для проектування та будівництва будівлі офісного призначення з вбудованими торговельними приміщеннями й кафе. П.9.6 договору оренди визначено, що передача земельної ділянки в суборенду забороняється. Ця земельна ділянка була передана орендарю [PERSON] згідно акту приймання-передачі від 19.02.2009 року, а актом № 13/6096 від 21.07.2008 року встановлено і узгоджено зовнішні її межі / т.1 а. с.29, 31/. Рішенням [PERSON] міської ради №239/48 від 22.07.2009 року внесено зміни до рішення №240/39 від 26.11.2008 року «Про передачу гр. [PERSON], ідентифікаційний код [NUMBER], земельної ділянки по вул. Шевченка, 51 (Жовтневий район) в оренду для проектування та будівництва будівлі офісного призначення з вбудованими торговельними приміщеннями й кафе», в частині строку дії договору до 06.03.2019 року. Факт понесення міською радою витрат на відселення громадян з житлового будинку по вул.Шевченка, 51 у виді двокімнатної квартири площею 48,36 кв.м. підтверджується листом комітету комунальної власності [PERSON] міської ради від 17.06.2004 року №5/9/1915. Рішенням [PERSON] міської ради №195/49 від 12.03.2014 року внесено зміни до рішення №240/39 від 26.11.2008 року «Про передачу гр. [PERSON], ідентифікаційний код [NUMBER], земельної ділянки по вул. Шевченка, 51 (Жовтневий район) в оренду для проектування та будівництва будівлі офісного призначення з вбудованими торговельними приміщеннями й кафе» та викладено п.п.1, 5.2 в такій редакції: «Затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки по вул.Шевченка, 51, розроблений тОВ «Квартал», площею 0,0931 га (кадастровий номер 1210100000:03:309:0078). Зареєструвати право комунальної власності на земельну ділянку площею 0,0931 га (кадастровий номер 1210100000:03:309:0078), за територіальною громадою м.Дніпропетровська в особі [PERSON] міської ради. Затвердити умови передачі земельної ділянки площею 0,0931 га (кадастровий номер 1210100000:03:309:0078), визначені підчас погодження проекту землеустрою щодо відведення зазначеної земельної ділянки і передати гр.[PERSON], ідентифікаційний номер [NUMBER] земельну ділянку, площею 0,0931 га (кадастровий номер 1210100000:03:309:0078), в оренду строком на три роки для проектування та будівництва будівлі офісного призначення з вбудованими торговельними приміщеннями й кафе по вул.Шевченка, 51 за рахунок земель не переданих у власність або користування, код цільового використання землі 1.11.6 (інша комерційна діяльність). Встановити розмір річної орендної плати за користування цієї земельною ділянкою у мінімальному розмірі орендної плати, визначеному Податковим Кодексом України. 5.2. Надати згоду на передачу земельної ділянки або її частини по вул.Шевченка, 51, площею 0,0931 га (кадастровий номер 1210100000:03:309:0078), що знаходиться у оренді гр. [PERSON] строком до 06.03.2019 року на підставі договору оренди землі (державна реєстрація від 06.03.2009 року за №040910400277) та додаткового договору (державна реєстрація від 19.01.2010 року за №041010400020), для проектування та будівництва будівлі офісного призначення з вбудованими торговельними приміщеннями й кафе, у суборенду, на умовах, визначених договором оренди землі (державна реєстрація від 06.03.2009 року за №040910400277) та додатковим договором (державна реєстрація від 19.01.2010 року за №041010400020). Відзначити, що умови договору суборенди землі мають бути визначені в межах договору оренди землі (її частини) і не суперечити йому. Строк суборенди не може перевищувати строку дії договору оренди землі. Після припинення або розірвання договору оренди землі чинність договору суборенди автоматично припиняється, що не потребує складення будь-яких угод з цього приводу. У тримісячний строк з моменту реєстрації права комунальної власності на земельну ділянку (кадастровий номер 1210100000:03:309:0078), укласти у встановленому порядку договір суборенди цієї земельної ділянки. Провести державну реєстрацію прав за договором суборенди відповідно до чинного законодавства. Зобовязати суборендаря вирішити з фінансово-економічним департаментом [PERSON] міської ради питання щодо пайової участі у створенні (розвитку) інженерно-транспортної інфраструктури м.Дніпропетровська протягом 90 днів з моменту реєстрації договору суборенди. У разі невиконання умов договору суборенди вважати його недійсним. 02.06.2014 року між [PERSON] та ТОВ «Аверс-Груп» укладено договір суборенди землі, предметом якого є земельна ділянка (кадастровий номер 1210100000:03:309:0078), площею 0,0931 га за адресою: м.Дніпропетровськ, вул. Шевченка, 51./т.1 а.с.168-174/ Позивачем доказів повного виконання зобовязання зі сплати пайового внеску на розвиток на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста в сумі 698 725 грн., як нею зазначено у позові /т.1 а.с.3/ не надано, а відповідачем даний факт заперечується. Також, судом встановлено, що в листопаді 2014 року ТОВ «Аверс-Груп» звернулось до Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська з аналогічним позовом до виконавчого комітету [PERSON] міської ради та [PERSON], треті особи [PERSON] міська рада та фінансово-економічний департамент [PERSON] міської ради, про визнання недійсним договору-зобовязання № 2/69 від 06 липня 2009 року, який укладено між [PERSON] та виконавчим комітетом [PERSON] міської ради. ТОВ «Аверс-Груп» посилалось на те, що 02 червня 2014 року між [PERSON] та товариством укладено договір суборенди, посвідчений нотаріально, згідно з яким орендар надала, а суборендар узяв у суборенду, земельну ділянку по вул. Шевченка, 51 у м. Дніпропетровську площею 0,0931 га, з кадастровим номером 1210100000:03:309:0078, для проектування та будівництва будівлі офісного призначення з вбудованими торгівельними приміщеннями і кафе. Товариство узяло на себе обовязок зі сплати залишку внеску на розвиток соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури м. Дніпропетровська у сумі 489107 гривень 50 копійок. 06 липня 2009 року [PERSON] міською радою із [PERSON] укладено договір-зобовязання № 2/69, затверджений міським головою та посвідчений нотаріально, яким її зобовязано перерахувати у цільовий фонд міської ради гроші у сумі 698725 гривень та компенсувати раді витрати по відселенню із будівельного майданчика у розмірі двокімнатної квартири, із житловою площею не менше, ніж 48,4 кв.м. Даний договір вважали недійсним, оскільки відповідно до вимог п.п. 5-6 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», містобудівні умови та обмеження надаються відповідними спеціально уповноваженими особами органів містобудування та архітектури на безоплатній основі. Нормами п. 7 ст. 40 цього Закону України встановлено, що органам місцевого самоврядування забороняється вимагати від замовника будівництва надання будь-яких послуг, у тому числі здійснення будівництва обєктів та передачі матеріальних або нематеріальних активів (зокрема житлових чи нежитлових приміщень, у тому числі шляхом їх викупу), крім пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту, передбаченого цією статтею, а також, крім випадків, визначених ч. 5 ст. 30 цього Закону. Відповідно до вимог ч. 5 ст. 30 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», замовник сплачує пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту, яка може бути зменшена на суму кошторисної вартості інженерних мереж чи обєктів інфраструктури, а у разі перевищення вартості цих обєктів розміру пайової участі, орган місцевого самоврядування приймає рішення про відшкодування замовнику різниці між понесеними витратами та розміром пайової участі замовника у розвитку інфраструктури. Згідно з вимогами ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», розмір пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту встановлюється органами місцевого самоврядування, замовник зобовязаний взяти участь у створенні та розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті; пайова участь полягає у перерахуванні замовником, до прийняття обєкта будівництва в експлуатацію, до місцевого бюджету коштів для створення та розвитку зазначеної інфраструктури; у разі зміни замовника розмір пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту зменшується на суму коштів, сплачених попереднім замовником відповідно до укладеного з ним договору про пайову участь. У ст. 27-1 Закону України «Про планування та забудову територій» зазначено, що замовник зобовязаний взяти участь у створенні та розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, шляхом здійснення пайового внеску, що полягає у перерахуванні до місцевого бюджету коштів на ці цілі, крім випадків, передбачених ч. 4 цієї статті. Вважає, що внаслідок того, що наведеними нормами чинного законодавства України прямо заборонено органам місцевого самоврядування вимагати від замовника будівництва передачу ним у власність будь-яких матеріальних чи нематеріальних активів, зокрема житла, вимога виконавчого комітету міської ради про передачу двокімнатної квартири порушує його права та інтереси. Рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 03.09.2015 року в задоволенні позовних вимог ТОВ «Аверс-Груп» відмовлено. Вказаним рішенням встановлено, що рішенням виконавчого комітету Жовтневої районної у м. Дніпропетровську ради № 228 від 07 лютого 1989 року, родині Матвієнко-Ремезових, що мешкали у житловому будинку по вул.Шевченка, 51 у м. Дніпропетровську, який рішенням виконавчого комітету Жовтневої районної у м. Дніпропетровську ради № 812 від 17 липня 1987 року визнано непридатним для житла, виділено двокімнатну квартиру житловою площею 27,4 кв.м., загальною площею 48,36 кв.м. [PERSON] мала бажання отримати в оренду для будівництва комерційних обєктів земельну ділянку по вул. Шевченка, 51 у м. Дніпропетровську. З цією метою вона звернулася до власника землі територіальної громади м. Дніпропетровська в особі [PERSON] міської ради з пропозицією укласти відповідний правочин. Отримавши згоду на цю свою пропозицію, уклала із власником в особі міської ради, низку договорів, за одним з яких, на підставі вимог Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», зобовязалася сплатити кошти на створення та розвиток інженерно-транспортної інфраструктури м. Дніпропетровська. Також, на підставі вимог Закону України «Про комплексну реконструкцію кварталів (мікрорайонів) застарілого житлового фонду», уклала із виконавчим комітетом міської ради, який здійснив відселення із території майбутньої забудови вул. Шевченка, 51 у м. Дніпропетровську мешканців, які мали житло, договір про передачу у власність міської ради двокімнатної квартири загальною площею не менше 48,4 кв.м. Не здійснюючи комерційного будівництва, та не виконавши в повному обсязі взяті на себе, на підставі договорів, зобовязання, тобто не виплативши у повному обсязі зазначену у договорі суму на створення та розвиток інженерно-транспортної інфраструктури м. Дніпропетровська, не передавши у власність ради житлову квартиру, уклала договір суборенди. Суд не вбачає у діях [PERSON] при укладанні нею договору № 2/69 від 06 липня 2009 року із виконавчим комітетом міської ради, ні передбаченої нормою п. 3 ст. 203 ЦК України вади у вигляді її невільного волевиявлення, внаслідок відсутності надання належних та достовірних доказів, ні помилки в обставинах укладання цього договору, які мають істотне значення. Суд дійшов висновку, що укладаючи правочин оскаржений договір, кожна зі сторін бажала отримати те, що отримала [PERSON] бажала отримати земельну ділянку для здійснення нею комерційної діяльності, а відповідач житло, за рахунок інвестора-забудовника, якою, до укладення договору суборенди, вважалася [PERSON] /т. а.с.142-147/ Ухвалою Апеляційного\~суду Дніпропетровської\~області від\~20.04.2016\~року залишено\~без змін\~рішення Бабушкінського\~районного суду\~м.Дніпропетровська\~від 03.09.2015\~року.\~Даною ухвалою\~суду апеляційної\~інстанції також\~встановлено факт\~часткового виконання\~[PERSON]\~обовязку внеску\~на розвиток\~соціальної та\~інженерно-транспортної\~інфраструктури міста.\~Ухвалою Апеляційного\~суду Дніпропетровської\~області від\~20.04.2016\~року \~встановлено,\~що Договір-зобов'язання\~№ 2/69\~від 06.07.2009\~року про\~компенсацію витрат\~виконкому по\~відселенню з\~будівельного майданчика\~укладений у\~відповідності з\~вимогами ст.\~ст.\~11-12\~ЗУ «Про\~комплексну реконструкцію\~кварталів (мікрорайонів)\~застарілого житлового\~фонду» від\~22.12.2006\~року №\~525-У\~(з\~послідуючими змінами\~та доповненнями). Договір оренди\~землі від\~19.02.2009\~року укладався\~між [PERSON]\~міською радою\~та [PERSON]\~на підставі\~рішення сесії\~[PERSON] міської\~ради №\~240/39\~від 26.11.2008\~року «Про\~передачу гр.\~[PERSON]\~земельної ділянки\~по вул.Шевченка,\~51\~в оренду\~для проектування\~та будівництва\~будівлі офісного\~призначення з\~вбудованими торговельними\~приміщеннями і\~кафе»,\~а отже\~[PERSON]\~ достеменно\~було відомо\~про те,\~що вона\~повинна компенсувати\~міській раді\~витрати по\~відселенню з\~будівельного майданчика\~у розмірі\~двокімнатної квартири,\~у зв'язку\~з чим\~нею і\~було укладено\~спірний договір-зобов'язання\~№ 2/69\~від 06.07.2009\~року про\~компенсацію витрат\~виконкому по\~відселенню з\~будівельного майданчика\~у відповідності\~з вимогами\~ст.\~ст.\~11-12\~ЗУ «Про\~комплексну реконструкцію\~кварталів (мікрорайонів)\~застарілого житлового\~фонду» від\~22.12.2006\~року №\~525-У\~(з\~послідуючими змінами\~та доповненнями). Також, є безпідставними посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що укладення спірного договору-зобов'язання № 2/69 від 06.07.2009 року відбулося в порушення вимог ст. 40 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності, оскільки цей Закон № 3038-УІ було прийнято 17.02.2011 року, а спірний договір укладався 06.07.2009 року і як було вище вказано він, зокрема, відповідає вимогам ст. ст. 11-12 чинного на той момент ЗУ «Про комплексну реконструкцію кварталів (мікрорайонів) застарілого житлового фонду» від 22.12.2006 року № 525-У (з послідуючими змінами та доповненнями). /т.1 а.с.148-152/ Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14.07.2016 року залишено без змін рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 03.09.2015 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 20.04.2016 року. /т.1 а.с.153-157/ За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 92 Цивільного кодексу України передбачено, що юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Порядок створення органів юридичної особи встановлюється установчими документами та законом. У випадках, встановлених законом, юридична особа може набувати цивільних прав та обов'язків і здійснювати їх через своїх учасників. Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження. Якщо члени органу юридичної особи та Інші особи, які відповідно до закону чи установчих документів виступають від імені юридичної особи, порушують свої обов'язки щодо представництва, вони несуть солідарну відповідальність за збитки, завдані ними юридичній особі. Статтею 28 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" передбачені повноваження виконавчих органів сільських, селищних, міських рад в галузі бюджету, фінансів і цін. Зокрема, частина 5 вказаної статті передбачає можливість залучення виконавчим органом міської ради, на договірних засадах коштів підприємств, установ та організацій, незалежно від форм власності, розташованих на відповідній території, та коштів населення, а також бюджетних коштів на будівництво, розширення, ремонт і утримання на пайових засадах об'єктів соціальної і виробничої інфраструктури та на заходи щодо охорони навколишнього природного середовища. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 Цивільного кодексу України). Свобода договору означає можливість сторін вільно визначати зміст договору, який вони укладають і формувати його конкретні умови. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України). Відповідно до частин 1, 3 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 Цивільного кодексу України\~визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для дійсності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа яка вчиняє правочин повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятись у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 14.01.2009 року набрав чинності Закон України N 800-VI від 25.12.2008 року "Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва", яким внесено зміни до Закону України "Про планування і забудову територій", в т. ч. доповнено частину 8 ст. 27-1 Закону України "Про планування і забудову територій" положенням, згідно якого органам місцевого самоврядування забороняється вимагати від замовника будівництва надання будь-яких послуг, у тому числі здійснення будівництва об'єктів та передачі матеріальних або нематеріальних активів (зокрема, житлових та нежитлових приміщень, у тому числі шляхом їх викупу), крім пайової участі (внеску) замовника, встановленої цією статтею. 12.03.2011 року набрав чинності Закон України N 3038-VI від 17.02.2011 року "Про регулювання містобудівної діяльності", а Закон України "Про планування і забудову територій" втратив чинність. Абзацом 2 п. 7 прикінцевих положень Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" передбачено, що будь-які рішення органів місцевого самоврядування про надання замовником будівництва будь-яких послуг, передачу активів у будь-якій формі (матеріальній чи нематеріальній), передачу частини (відсоткової частки) площ прийнятих в експлуатацію об'єктів містобудування, крім пайової участі відповідно до цього закону, прийняті до набрання чинності цим законом, підлягають приведенню у відповідність із цим законом, а саме внесення відповідних корективів у прийняті рішення та/або укладені договори, виходячи з норм вказаного Закону, в тому числі і припинення зобов'язань, а згідно з ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи, при цьому ч. 2 ст. 5 Цивільного кодексу України встановлено, що акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Органи місцевого самоврядування за зверненням замовника будівництва (факт не звернення замовника будівництва щодо перегляду зазначених вище умов, встановлених отриманими рішеннями або умов укладених на підставі цих рішень договорів, може розглядатись як добровільна згода замовника будівництва на виконання таких рішень) зобов'язані з дотриманням строків розгляду таких звернень внести відповідні корективи у прийняті рішення та/або укладені договори, виходячи з норм Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності". Аналогічна правова позиція викладена у листі Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 22.07.2011 року N 23-11/6294/0/6-11. Позивач не зверталась до відповідача з вимогою про приведення рішення від 26.11.2008 року за №240/39 «Про передачу гр. [PERSON], ідентифікаційний код [NUMBER], земельної ділянки по вул. Шевченка, 51 (Жовтневий район) в оренду для проектування та будівництва будівлі офісного призначення з вбудованими торговельними приміщеннями й кафе» у відповідність до вимог ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності», вимоги про припинення дії договору зобовязання від 06.07.2009 року нею не заявлені, оспорюваний договір укладено відповідачем в межах повноважень, на підставі рішення від 26.11.2008 року та довіреності від 30.01.2007 року, в порядку ст.28 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні», у звязку з чим, позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають. На підставі ст.141 ЦПК України сплачений [PERSON] судовий збір відшкодуванню не підлягає.

Outcome: dismissed