Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-02 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про встановлення земельного сервітуту. Позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що відповідно до рішення Ковельського міськрайонного суду від 06 квітня 2012 року та на підставі ухвали цього ж суду від 30 січня 2013 року йому було виділено в натурі об'єкти нерухомого майна "Б-1", "б-3" та "баня". В результаті приватизації присадибної земельної ділянки відповідачем, об'єкти "Б-1" та "б-3" виявились розташованими на земельній ділянці відповідача. Крім цього, частина водопроводу, який прокладено від його будинку до бані, проходить через земельну ділянку відповідача. В зв'язку з наведеними обставинами, просив суд винести рішення, яким встановити постійний земельний сервітут з правом проходу та проїзду до об'єктів "Б-1" та "б-3"; з правом обслуговування та експлуатації водопроводу, прокладеного від будинку до бані та з правом проходу до об'єкта "баня". В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали повністю з підстав, викладених в позовній заяві. Позивач зокрема пояснив, що він є власником об'єктів нерухомого майна "Б-1", "б-3" та "баня", що розміщені в [ADDRESS]. Оскільки хлів "Б-1" та веранда "б-3" знаходяться на земельній ділянці, що належить відповідачу, він не має змоги належним чином користуватись цими приміщеннями. Крім цього прохід до бані та до земельної ділянки, яка належить йому, можливий лише через земельну ділянку, що також належить відповідачу, а тому він не має змоги належним чином обслуговувати баню та користуватись власною земельною ділянкою. Від його частини будинку до бані через земельну ділянку відповідача проведено водопровід, який з тих же причин не має можливості обслуговувати належним чином. Вказував на те, що хоча право власності на веранду "б-3" та баню не зареєстровано за ним, проте ці об'єкти належать саме йому та перебувають в його користуванні. Просив позов задовольнити повністю. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала повністю. Заперечуючи проти позову, суду пояснила, що позивач має вільний проїзд та прохід до хліва "Б-1", який знаходиться у його власності. Він користується цим проїздом та проходом, будь-яких перешкод в цьому йому ніхто не чинить. Що ж стосується частини водопроводу, який проведено позивачем, то їй не відомо, де саме проходить цей водопровід. Вважає, що цей водопровід проведено позивачем незаконно, будь-яких документів щодо проведення цього водопроводу в нього немає. Баня є самовільною забудовою, а тому права власності на цю баню позивач не має. Крім цього, позивач має вільний прохід до бані по частині земельної ділянки, що належить йому. Веранда "б-3" була добудована до кухні ще їх батьками, а оскільки кухня належить їй, то вважає, що ця веранда також належить їй. Вказувала, що жодних підстав для встановлення земельного сервітуту немає, а тому просила відмовити в задоволенні даного позову. Представник третьої особи - Держземагенства у Ковельському районі Волинської області - Клімук Н.А. не заперечувала проти задоволення позову та встановлення земельного сервітуту за наявності для того законних підстав. Суд, заслухавши пояснення позивача та його представника, відповідача, з'ясувавши обставини справи та дослідивши наявні серед матеріалів справи письмові докази, прийшов до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення. Відповідно до ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду із захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником 45/100 житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд, що знаходяться в [ADDRESS]. Зокрема позивач є власником таких господарських будівель та споруд, що знаходяться за вказаною адресою: хліва "Б-1", площею 19,8 кв.м., гаража "б-1", площею 15,1 кв.м., вбиральні "В", вимощення "з", воріт з хвірткою "В/Ф". Позивач є користувачем частини земельної ділянки, що знаходиться за цією ж адресою. Вказане визнається сторонами по справі та підтверджується копією рішення Ковельського міськрайонного суду від 06 квітня 2012 року, копією ухвали цього ж суду від 30.01.2013 року, копією витягу про державну реєстрацію прав від 27.08.2012 року, виданого КП "Волинське обласне бюро технічної інвентаризації", копією технічного паспорта на садибний (індивідуальний житловий будинок [ADDRESS] що виготовлений КП "Волинське обласне бюро технічної інвентаризації" станом на 16.08.2012 року /а.с. 3-5, 6, 7, 8-11/. Відповідач [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0,0411 га, що знаходиться в [ADDRESS]. Дана обставина також визнається сторонами та підтверджується копією державного акта на право власності на земельну ділянку, що виданий 21 квітня 2012 року Ковельською міською радою. Позивачем додано до матеріалів позовної заяви власноруч виготовлену схему земельної ділянки по [ADDRESS] в м. Ковелі /а.с. 12/. В судовому засіданні відповідач визнала, що схематичне зображення зазначеної земельної ділянки, в тому числі зображення межі земельної ділянки, що належить їй, а також схематичне розміщення об'єктів нерухомого майна, що зображені на цій схемі та знаходяться на земельній ділянці, відповідає дійсності. Проте відповідач заперечила, що на даній земельній ділянці проведено водопровід, що позначений на схемі, а якщо такий водопровід і існує, то його місце розташування їй не відоме. Межі земельної ділянки, що знаходиться в [ADDRESS], в тому числі й межі земельної ділянки, що належить відповідачу, розташування об'єктів нерухомого майна на цій земельній ділянці підтверджуються, крім зазначеного вище, копією кадастрового плану земельної ділянки, виготовленої з матеріалів оглянутої в судовому засіданні технічної документації із землеустрою щодо складання державного акту на право власності [PERSON] на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку в м. Ковелі по [ADDRESS] Як вбачається із вказаної вище схеми та копії кадастрового плану земельної ділянки, об'єкт нерухомого майна - хлів "Б-1", площею 19,8 кв.м., що належить позивачу, знаходиться на частині земельної ділянки, що належить відповідачу. Доступ (прохід, проїзд до приміщення) до даного об'єкту можливий лише через частину земельної ділянки, що, знову ж таки, належить відповідачу. Будь-які інші варіанти проходу, проїзду до цього приміщення відсутні. Зазначені обставини сторони визнали повністю в судовому засіданні. Відповідно до вимог ст. 98 Земельного кодексу України, право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Земельні сервітути можуть бути постійними і строковими. Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею. Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений. Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду (ст. 100 ЗК України). Аналогічні вимоги містять норми ст.ст. 401-404 ЦК України. Таким чином, зважаючи на встановлені обставини справи та зазначені правові норми, твердження позивача про необхідність встановлення постійного земельного сервітуту з правом проходу та проїзду до господарської споруди - хлів "Б-1" заслуговують на увагу, а тому його позовні вимоги в цій частині є підставними. Крім цього суд визнає, що такий спосіб земельного сервітуту є найменш обтяжливим для відповідача, як власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений та не суперечить вимогам ст. 99 ЗК України, ч. 1 ст. 404 ЦК України. Разом з тим суд не вбачає підстав для задоволення решти позовних вимог позивача щодо встановлення земельного сервітуту, виходячи з таких міркувань. Як вбачається з копії технічного паспорта на садибний (індивідуальний житловий будинок [ADDRESS] що виготовлений КП "Волинське обласне бюро технічної інвентаризації" станом на 16.08.2012 року, об'єкти веранда "б-3" та баня "Г-1" побудовані самовільно. Більше того, веранда "б-3" самостійною господарською будівлею чи спорудою не значиться /а.с. 8-11/. Позивачем не надано жодного доказу, що він є власником цих об'єктів нерухомого майна. Його покликання в позовній заяві та в судовому засіданні на те, що його право власності на ці об'єкти встановлено рішенням Ковельського міськрайонного суду від 06 квітня 2012 року та копією ухвали цього ж суду від 30.01.2013 року є голослівними та спростовуються цими ж документами. В судовому засіданні позивач зазначав, що він хоча й не має відповідних документів про право власності на ці об'єкти, проте користується ними тривалий час. Однак будь-якими належними та допустимими доказами такі свої твердження позивач не підтвердив. З огляду на зазначені обставин суд прийшов до висновку, що оскільки позивач не є власником чи належним користувачем об'єктів веранда "б-3" та баня "Г-1", то він не набув права вимагати встановлення земельного сервітуту, що стосується цих об'єктів. Позивач не підтвердив також відповідними належними та допустимими доказами наявність підземного водопроводу, який проходить по земельній ділянці, що належить відповідачу. Його покликання в цій частині на результати обстеження земельної ділянки спеціалістами Ковельського управління водопровідно-каналізаційного господарства "Ковельводоканал" є безпідставними, оскільки ці результати жодним чином не свідчать про наявність такого водопроводу на земельній ділянці як позивача так і відповідача /а.с. 50-53/. Схематичне зображення водопроводу на схемі земельної ділянки /а.с. 12/ не підтверджує його наявності, оскільки повністю заперечується відповідачем. Таким чином, оскільки позивачем не доведено наявності водопроводу, що проходить по земельній ділянці відповідача, то не доведено й необхідності встановлення земельного сервітуту для обслуговування цього водопроводу. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивачем при зверненні до суду сплачено судовий збір в мінімальному розмірі, то, незважаючи на часткове задоволення позову, суд, у відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України, стягує з відповідача на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору, понесені останнім при зверненні до суду, в сумі 229,40 грн. /а.с. 1, 18/.

Outcome: partial