Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-18 00:00:00

У березні 2018 року [PERSON] звернулася до Оболонського районного суду м. Києва в порядку цивільного судочинства з позовом до відповідачів [PERSON] , приватного акціонерного товариства "Трест Київміськбуд-1" (далі - ПрАТ "Трест Київміськбуд-1"), [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Пашковець О.В., про визнання договору інвестування будівництва житлового будинку удаваним, визнання інвестором за договором інвестування будівництва житлового будинку, визнання недійсним договору дарування квартири, визнання права власності на квартиру. Ухвалою судді Оболонського районного суду м. Києва Васалатія К.А. від 23 квітня 2018 року відкрито провадження у цивільній справі № 756/3934/18 за позовом [PERSON] . Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07 серпня 2019 року цивільну справу № 756/3934/18 за позовом [PERSON] передано на розгляд судді Андрейчуку Т.В. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що влітку 2002 року [PERSON] познайомилась з [PERSON] , вони періодично зустрічались, коли позивач приїжджала до м. Києва навідати матір. На прохання [PERSON] відповідач почав проживати у її матері у м. Києві, покликаючись на фінансові труднощі та обіцяючи, що невдовзі винайме житло для проживання. Після придбання позивачем квартири [ADDRESS] [PERSON] переїхав мешкати туди. Як стверджувала позивач, у відповідача виник намір заволодіти майном [PERSON] , для чого він організував податкові перевірки підприємства, учасником яких вона була, та переконував її, що для збереження майна право власності на нього потрібно зареєструвати за [PERSON] . У зв`язку з цим [PERSON] змушена була, купуючи квартиру [ADDRESS] за договором інвестування будівництва житлового будинку від 29 вересня 2003 року № 54119, оформити цей договір на [PERSON] . Згаданий правочин від імені [PERSON] підписав його повірений [PERSON] , який є племінником [PERSON] . Кошти за договором інвестування будівництва житлового будинку від 29 вересня 2003 року № 54119 сплатила у повному обсязі [PERSON] . З цих підстав позивач стверджувала, що договір інвестування будівництва житлового будинку від 29 вересня 2003 року № 54119 є удаваним правочином в частині інвестора, вчиненим з метою приховати інший правочин, а тому відповідно до положень ст. 235 ЦК України він є нікчемним в частині інвестора [PERSON] . Позивач також зазначила, що 29 квітня 2008 року відповідач [PERSON] подарував квартиру [ADDRESS] своїй доньці [PERSON] . Оскільки договір інвестування будівництва житлового будинку від 29 вересня 2003 року № 54119 є нікчемним в частині інвестора, договір дарування від 29 квітня 2008 року є недійсним. З огляду на викладене [PERSON] просила суд визнати договір інвестування будівництва житлового будинку від 29 вересня 2003 року № 54119 удаваним в частині зазначення інвестором [PERSON] ; визнати інвестором за договором інвестування будівництва житлового будинку від 29 вересня 2003 року № 54119 [PERSON] ; визнати недійсним договір дарування квартири 29 квітня 2008 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] ; визнати за позивачем право власності на квартиру [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] подав до суду відзив на позовну заяву [PERSON] , в якому просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Відповідач стверджував, що у 2003 році він вирішив придбати квартиру для своєї доньки [PERSON] . Для цього 29 вересня 2003 року він уклав з закритим акціонерним товариством "Трест Київміськбуд-1" (далі - ЗАТ "Трест Київміськбуд-1") договір інвестування будівництва житлового будинку від 29 вересня 2003 року № 54119. [PERSON] вказав, що він належним чином виконав умовами згаданого договору та набув у власність квартиру [ADDRESS] , а 29 квітня 2008 року подарував її [PERSON] . Відповідач зазначав, що доводи [PERSON] щодо того, що саме вона виконувала забов`язання інвестора за договором інвестування будівництва житлового будинку від 29 вересня 2003 року № 54119 не підтверджуються належними та допустимими доказами. Також відповідач [PERSON] вказував на пропуск [PERSON] позовної давності. Відповідач [PERSON] подала до суду відзив на позовну заяву [PERSON] , в якому просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Відповідач стверджувала, що її мати [PERSON] передала [PERSON] 50000,00 доларів США для придбання [PERSON] квартири у м. Києві. Ці кошти [PERSON] сплатив на виконання договору інвестування будівництва житлового будинку від 29 вересня 2003 року № 54119, який він уклав з ЗАТ "Трест Київміськбуд-1". Отже, підстави для задоволення позовних вимог [PERSON] відсутні. Відповідач ЗАТ "Трест Київміськбуд-1" відзив на позовну заяву [PERSON] до суду не подало. Третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Пашковець О.В. пояснення щодо позову [PERSON] чи відзивів [PERSON] і [PERSON] до суду не подала. У судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги з мотивів, наведених у позовній заяві. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні проти позову заперечували з підстав, зазначених у їхніх відзивах на позовну заяву [PERSON] . Представник відповідача ПАТ "Трест Київміськбуд-1" у судове засідання не з`явився, відповідач про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся, про причини неявки в судове засідання свого представника суд не повідомив, заяву про розгляд справи за відсутності свого представника суд не подав. Третя особа у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася, подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності. Заслухавши вступні слова позивача та її представника, відповідачів [PERSON] , [PERSON] , дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, матеріали цивільної справи № 1304/506/2012, суд дійшов такого висновку. 29 вересня 2003 року між ЗАТ "Трест Київміськбуд-1", правонаступником якого є ПАТ "Трест Київміськбуд-1" (забудовник), та [PERSON] (інвестор), від імені якого діяв за довіреністю [PERSON] , укладено договір інвестування будівництва житлового будинку від 29 вересня 2003 року № 54119, за умовами якого забудовник зобов`язався своїми силами і засобами за рахунок залучених від інвестора коштів, збудувати і передати інвестору обумовлене житло (об`єкт інвестування), а інвестор взяв на себе обов`язок забезпечити відповідне фінансування та прийняти його у свою власність для особистого проживання на умовах цього договору. Об`єктом інвестування є трикімнатна квартира [ADDRESS] . Запланований термін здачі будинку в експлуатацію IV квартал 2004 року, вартість 1 кв. м квартири - 3400,00 грн. Графік сплати коштів інвестором визначений у п. 3.2 договору (т. 1, а. с. 137). У додатковій угоді від 27 квітня 2004 року № 1 сторони погодили збільшення вартості 1 кв. м об`єкта інвестування до 4100,00 грн (т. 1, а. с. 138). 16 червня 2004 року ЗАТ "Трест Київміськбуд-1" та [PERSON] змінили графік сплати коштів інвестором за договором інвестування будівництва житлового будинку від 29 вересня 2003 року № 54119, про що сторони уклади додаткову угоду № 2 (т. 1, а. с. 139). Додатковою угодою від 23 лютого 2005 року № 3 ЗАТ "Трест Київміськбуд-1" та [PERSON] сторони уточнили, що об`єктом інвестування є квартира [ADDRESS] , а остаточна сума інвестицій в будівництво цієї квартири становить 353608,00 грн (т. 1, а. с. 140). [PERSON] у повному обсязі виконав зобов`язання за договором інвестування будівництва житлового будинку від 29 вересня 2003 року № 54119, сплативши забудовнику обумовлену вартість об`єкта інвестування, що підтверджується касовими документами (т. 1, а. с. 141-146) та довідками від 11 листопада 2004 року № 1589, від 03 березня 2005 року № 380, виданими ЗАТ "Трест Київміськбуд-1" (т. 1, а. с. 149, 150). За актом від 23 липня 2005 року ЗАТ "Трест Київміськбуд-1" передало [PERSON] квартиру [ADDRESS] (т. 1, а. с. 148), а 26 квітня 2005 року він отримав свідоцтво про право власності на вказаний об`єкт нерухомості (т. 1, а. с. 151). 29 квітня 2008 року [PERSON] подарував квартиру [ADDRESS] своїй доньці [PERSON] , про що між ними було укладено договір дарування квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пашковець О.В., зареєстрований в реєстрі за № 1700 (т. 1, а. с. 152). [PERSON] стверджувала, що інвестором за договором інвестування будівництва житлового будинку від 29 вересня 2003 року № 54119 є вона, саме нею виконано зобов`язання інвестора за цим правочином. З цих підстав позивач вважала удаваним договір інвестування будівництва житлового будинку від 29 вересня 2003 року № 54119 в частині особи інвестора. Вирішуючи питання про наявність підстав для визнання згаданого правочину удаваним, суд виходить з такого. У ч. 1 ст. 1 Закону України "Про інвестиційну діяльність" (тут і далі - в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) зазначено, що інвестиціями є всі види майнових та інтелектуальних цінностей, що вкладаються в об`єкти підприємницької та інших видів діяльності, в результаті якої створюється прибуток (дохід) або досягається соціальний ефект. Основним правовим документом, який регулює взаємовідносини між суб`єктами інвестиційної діяльності, є договір (угода) (ч. 1 ст. 9 Закону України "Про інвестиційну діяльність"). Інвестиційний договір на будівництво житла - це двостороння угода між особою, яка володіє правами на об`єкт будівництва (забудовником), та інвестором. Відповідно до умов такого договору інвестор зобов`язаний вносити інвестиції в порядку, передбаченому договором, та має право отримати у власність житло після закінчення будівництва, а забудовник несе обов`язок спрямовувати інвестиції, отримані від інвестора, на будівництво житла або збудувати житло за рахунок інвестицій, наданих інвестором. За положеннями ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі. За приписами ч. ч. 1, 2 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року коли сторони домовились укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому обумовленої форми, хоч би за законом для даного виду договорів ця форма і не потребувалась. Якщо згідно з законом або угодою сторін договір повинен бути укладений в письмовій формі, він може бути укладений як шляхом складання одного документа, підписаного сторонами, так і шляхом обміну листами, телеграмами, телефонограмами та ін., підписаними стороною, яка їх надсилає. Сторони договору інвестування будівництва житлового будинку від 29 вересня 2003 року № 54119 уклали його у письмовій формі. За положеннями п. 4 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Згідно з ч. 1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Тлумачення ст. 235 ЦК України свідчить, що удаваним є правочин, що вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Тобто сторони з учиненням удаваного правочину навмисно виражають не ту внутрішню волю, що насправді має місце. Відтак, сторони вчиняють два правочини: один удаваний, що покликаний "маскувати" волю осіб; другий - прихований, від якого вони очікують правових наслідків (постанови Верховного Суду від 12 грудня 2018 року № 462/2834/15-ц, від 03 жовтня 2020 року у справі № 640/17192/17). У постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-1026цс16 зроблено висновок, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі ст. 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним. Позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України), обов`язок доказування покладається на сторін (ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України). Так, відповідно до приписів ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, тобто щодо обставин, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України). Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року № 3 "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними", недійсність угоди може бути підтверджена будь-якими з передбачених ст. 27 ЦПК України засобами доказування, якщо інше не передбачено законом (наприклад, ст. 376 ЦК Української РСР). Однак ціна та інші істотні умови угоди, укладеної в простій письмовій чи нотаріальній формі, не можуть бути встановленими на підставі показань свідків, крім випадків кримінальнокараних діянь. У п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" звернуто увагу судів, що зі змісту абз. 2 ч. 1 ст. 218 ЦК України не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов`язань, що виникли з правочину. Випадки, коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, у ЦК України визначені прямо (ч. 2 ст. 937, ч. 3 ст. 949 ЦК України). У постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 154/234/16 Верховний Суд вказав на те, що факт укладення удаваного правочину та виконання зобов`язань за цим правочином не може доводитися показаннями свідків. Ст. ст. 237, 239 ЦК України визначено, що представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє. Таким чином, при передачі коштів на виконання договору представником сторони правочину вважається, що він передає грошові кошти довірителя, а не свої власні чи будь-якої іншої особи (постанова Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 725/1819/16-ц). Зважаючи на те, що договір інвестування будівництва житлового будинку від 29 вересня 2003 року № 54119 був укладений у письмовій формі, факт виконання зобов`язань за ним не може доводитись показаннями свідків. [PERSON] не надала належних, допустимих та достовірних доказів, які б підтверджували факт виконання нею зобов`язань інвестора за договором інвестування будівництва житлового будинку від 29 вересня 2003 року № 54119, зокрема касові документи, які б свідчили про сплату нею коштів забудовнику ЗАТ "Трест Київміськбуд-1" за об`єкт інвестування. Окрім цього позивач не довела з покликанням на письмові докази, що вона передавала [PERSON] чи його повіреному [PERSON] грошові кошти, які вони використали для виконання зобов`язань інвестора за договором інвестування будівництва житлового будинку від 29 вересня 2003 року № 54119. Отже, [PERSON] не доведено, що договір інвестування будівництва житлового будинку від 29 вересня 2003 року № 54119 є удаваним в частині особи інвестора та наявність підстав для визнання її інвестором за цим правочином. З огляду на викладене суд дійшов висновку про необхідність відмовити [PERSON] у задоволенні її позовних вимог.

Outcome: dismissed