Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-29 00:00:00

Позивач, [PERSON] , звернулася до суду з позовом до ФОП [PERSON] про стягнення заробітної плати та компенсації за невикористану основну і додаткову відпустки. В обґрунтування своїх позовних вимог позивачка посилалася на те, що згідно трудового договору від 03 лютого 2017 року, вона починаючи з 03 лютого 2017 року по 01 липня 2019 року працювала продавцем у фізичної особи - підприємця [PERSON] . При звільненні з роботи, [PERSON] не виплатила їй заробітну плату за липень 2019 року і червень 2019 року, а також компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки за весь час роботи. Крім того позивачка зазначала, що вона є матір`ю одиначкою і виховує доньку, [PERSON] , [INFO] , у зв`язку з чим мала право на щорічну додаткову відпустку тривалістю 10 календарних днів (починаючи з 03.02.2020 року по 05.10.2017 року), а починаючи з 05 жовтня 2017 року, мала право на щорічну додаткову відпустку тривалістю 17 календарних днів, як мати особи з інвалідністю з дитинства і мати одиначка (дочка [PERSON] є дитиною інвалідом, згідно Посвідчення серії [NUMBER] від 05.10.2017 року). Просила суд стягнути з [PERSON] на її користь невиплачену заробітну плату в розмірі 3 360 гривень 87 коп., компенсацію за невикористану щорічну відпустку в сумі 6 260 гривень 88 коп., компенсацію за невикористану додаткову відпустку в сумі 6 260 гривень 88 коп., а всього 15 882 гривень 63 коп. В обґрунтування позовних вимог навела відповідний розрахунок заборгованості. Позивачка [PERSON] у судовому засіданні позов підтримала та просила суд його задовольнити у повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві. В судовому засіданні підтвердила свій підпис в відомості нарахування та виплати заробітної плати № 6 за червень 2019 року (а.с. 66) про отримання авансу в сумі 2000 грн. (а.с. 67), а також в платіжних відомостях за 1-шу половину червня 2019 року і платіжній відомості (розрахунок) за липень 2019 року про отримання розрахунку в сумі 4469 грн. 04 коп. (а.с. 67-68). При цьому, зазначала, що хоча і розписалася в цих відомостях, але самих коштів не отримувала. Відповідачка змусила її розписатися в відомостях в обмін на трудову книжку. Представник відповідача, адвокат Семак Т.В., проти позовних вимог заперечувала та зазначила, що, дійсно позивачка згідно трудового договору від 03.02.2017 року була прий\-нята на роботу за сумісництвом продавцем магазину « Продукти », а починаючи з 02 жовтня 2017 року переведена на постійну посаду продавця цього ж магазину. Згідно наказу № 3 від 03.07.2019 року була звільнена із займаної посади за згодою сторін. Зазначала, що при звільненні з відповідачкою був здійснений повний розрахунок як заробітної плати так і за невикористані щорічні відпустки в повному обсязі. Щодо стягнення грошової компенсації за щорічну додаткову оплачувану відпустку, як одинокій матері і матері особи з інвалідністю з дитинства, зазначала, що позивачка не повідомляла роботодавця про те, що вона має право на такі види додаткових оплачуваних відпусток, не зверталася за весь час з відповідними заявами і будь-яких інших доказів, підтверджуючих статус позивача, не надавала. Просила відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилась, в матеріалах справи наявний відзив на позовну заяву, згідно якого відповідачка була не згодна з позовними вимогами при цьому зазначала. Дійсно, згідно трудового договору та наказу №1 від 01.02.2017 р., позивачка [PERSON] з 03.02.2017 року була прий\-нята на роботу за сумісництвом, продавцем магазину « Продукти », який розташований в с. Олексіївка Миколаївського району Одеської обл. При прийомі на роботу [PERSON] надала їй свій паспорт, відповідно до якого були вірно вказані у трудовому договорі її прізвище, ім`я, по-батькові та трудову книжку. Будь-які інші відомості відносно позивачки, були відсутні і сама вона до відома про існування у неї на утриманні дитини-інваліда, не повідомляла. Відповідно до Наказу № 2 по особовому складу від 02.10.2017 року, [PERSON] була переведена на постійну роботу продавцем магазину « Продукти » з 02.10.2017 року. 01.07.2019 року [PERSON] була звільнена з посади за згодою сторін. Позивачка виконувала роботу продавця, за що регулярно отримувала заробітну плату, розмір якої відповідав чинному законодавству і трудовому договору. Будь-яких скарг від неї з приводу розрахунків не надходило. Вважала, що відомості, щодо заборгованості по заробітній платі, компенсацію за невикористані та додаткові відпустки є неправомірними. Інші виплати [PERSON] , а саме: компенсація за додаткові відпустки жінці, яка має дитину з інвалідністю, дійсно не здійснювались з вини самої позивачки, оскільки вона не поставила до відома про інвалідність дитини. Просила суд відмовити [PERSON] в задоволенні позову. В обґрунтування відзиву на позовну заяву навела відповідний розрахунок і надала докази. Вислухавши позивачку, представника відповідача, дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що 03 лютого 2017 року між працівником - [PERSON] та фізичною особою - підприємцем [PERSON] був укладений трудовий договір, згідно якого [PERSON] зобов`язалась виконувати роботу продавця по сумісництву в магазині « Продукти », який розташований в с. Олексіївка Миколаївського району Одеської області і належить [PERSON] . В свою чергу, [PERSON] , зобов`язалась оплачувати працю працівника у розмірі 1600 гривень на місяць, але не нижче законодавчо встановленого розміру мінімальної заробітної плати. Тривалість щорічної оплачуваної відпустки не може бути менш як 24 календарні дні (а.с.35-36). Згідно Наказу № 2 від 02 жовтня 2017 року [PERSON] з 02.10.2017 року була переведена на постійну роботу, продавцем магазину «Продукти» з окладом мінімальної заробітної плати (а.с.37, 41). Згідно Наказу №3 від 01 липня 2019 року [PERSON] з 01.07.2019 року була звільнена із займаної посади за згодою сторін (а.с.42). Зазначені обставини також підтверджуються копією трудової книжки серії [NUMBER] на ім?я [PERSON] виданої 10.07.1995 року (а.с.43). Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного. Щодо стягнення з відповідача невиплаченої заробітної плати за червень-липень 2019 року в розмірі 3360 грн. 87 коп. Відповідно до ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Способи захисту визначені КЗпП України. Відповідно до статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Вирішуючи справу по суті суд виходить із того, що Конституцією України, як Основним Законом, закріплено право на працю і заробітну плату, а саме у статті 43 зазначеного, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належність, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Статтею 94 Кодексу законів про працю України передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до вимог частини першої статті 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно ст. 97 КЗпП України власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ст. 22 цього Закону суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. Відповідно до вимог ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. В своїй позовній заяві та у судовому засіданні позивачка [PERSON] стверджувала, що при звільненні її з роботи відповідачем ФОП [PERSON] не була виплачена заробітна плата за липень 2019 року в сумі 134 гривень 68 коп., а також за червень 2019 року в сумі 3360 гривень 87 коп. Судом було встановлено, що згідно платіжних відомостей за червень та липень 2019 року, які були надані відповідачем по справі разом з відзивом на позовну заяву, [PERSON] отримала заробітну плату, в повному обсязі (а.с. 67-68): 2000 грн. авансу за 1-шу половину червня (а.с. 67); 1360 грн. 87 коп. інша частина заробітної плати за червень 2019 року (а.с. 66); 4469 грн. 04 коп. заробітна плата липень 2019 року і грошова компенсація за невикористані дні щорічної відпустки, при звільненні в липні 2019 року (а.с. 68). [PERSON] , в судовому засіданні, підтвердила свій підпис в відомості нарахування та виплати заробітної плати № 6 за червень 2019 року (а.с. 66) про отримання авансу в сумі 2000 грн. (а.с. 67), а також в платіжних відомостях за 1-шу половину червня 2019 року і платіжній відомості (розрахунок) за липень 2019 року (а.с. 67-68). При цьому стверджувала, що відповідачка змусила її розписатися в відомостях в обмін на трудову книжку, але самих коштів вона не отримувала. З урахуванням з`ясованих обставин, досліджених матеріалів справи, суд приходить до висновку, що вимоги позивача у частині позовних вимог про стягнення невиплаченої заробітної плати за червень-липень 2019 року в розмірі 3360 грн. 87 коп. задоволенню не підлягають. Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача невиплаченої грошової компенсації за всі невикористані позивачем дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам в розмірі 12521 грн. 76 коп. (6260 грн. 88 коп. - грошова компенсація за невикористані дні щорічної відпустки, 6260 грн. 88 коп. - грошова компенсація за невикористані дні додаткової відпустки). Статтею 4 Закону України «Про відпустки» встановлено види відпусток і визначено, які саме відпустки відносяться до: 1) щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством; 2) додаткові відпустки у зв`язку з навчанням (статті 13, 14 і 15 цього Закону); 3) творча відпустка (стаття 16 цього Закону); 3-1) відпустка для підготовки та участі в змаганнях (стаття 16-1 цього Закону); 4) соціальні відпустки: відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами (стаття 17 цього Закону); відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (стаття 18 цього Закону); відпустка у зв`язку з усиновленням дитини (стаття 18-1 цього Закону); додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (стаття 19 цього Закону); 5) відпустки без збереження заробітної плати (статті 25, 26 цього Закону). Законодавством, колективним договором, угодою та трудовим договором можуть установлюватись інші види відпусток. У відповідності до ч.ч. 1, 10 ст. 6 Закону України «Про відпустки», щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. Положення цієї статті щодо тривалості щорічної основної відпустки не поширюються на працівників, тривалість відпустки яким установлюється іншими актами законодавства, проте тривалість їх відпустки не може бути меншою за передбачену частинами першою, сьомою і восьмою цієї статті. Згідно ч. 1 ст. 47 КЗпП, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Частина 1 статті 83 КЗпП України, передбачає, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. У відповідності до ч.1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно ч. 1 ст. 24 Закону України «Про відпустки», у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. З аналізу положень статті 24 Закону України «Про відпустки» та статей 47,83 КЗпП України слідує, що грошова компенсація за невикористану щорічну і додаткову відпустки відноситься до сум, які належать до виплати працівникові при звільненні відповідно до вимог частини першої статті 116 КЗпП України. Як було встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, позивачка, починаючи з 03 лютого 2017 року по 01 липня 2019 року, перебувала у трудових відносинах з ФОП [PERSON] , і працювала продавцем магазину « Продукти » в с. Олексіївка Миколаївського району Одеської області, що підтверджується наявними в справі доказами (а.с. 35-37, 41, 42, 43, 63). Тобто, починаючи з 03 лютого 2017 року по день звільнення (01.07.2019 року), позивачка мала право на щорічну основну відпустку тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. Судом було встановлено, що [PERSON] , була нарахована грошова компенсація за невикористані дні щорічної відпустки, за період з 02.10.2017 року по 30.06.2019 року, в розмірі 5416 грн. 92 коп., а після відповідних відрахувань виплачено 4469 грн. 04 коп., відповідної грошової компенсації (а.с. 65,68). Таким чином, відповідач здійснила виплату позивачці грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, не у повному обсязі і не за весь період з дня укладення трудового договору. Тобто, відповідачем не здійснено грошову компенсацію за період, прочинаючи з 03.02.2017 року по 02.10.2017 року (період роботи за сумісництвом), що складає - 843 грн. 96 коп. З урахуванням з`ясованих обставин, досліджених матеріалів справи суд приходить до висновку, що вимоги позивача у частині позовних вимог про стягнення грошової компенсації за всі невикористані нею дні щорічної відпустки підлягає частковому задоволенню в розмірі 843 грн. 96 коп. Крім того, судом встановлено, що позивачка є одинокою матір`ю та виховує доньку [PERSON] , [INFO] . З 05 жовтня 2017 року її дочка [PERSON] є дитиною інвалідом, про що свідчить Витяг Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України та Посвідчення серії [NUMBER] від 05.10. 2017 року (а.с.38-39, 40). У відповідності до ч. 1 ст. 19 Закону України «Про відпустки» жінці, яка працює і має двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину з інвалідністю, або яка усиновила дитину, матері особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, одинокій матері, батьку дитини або особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, який виховує їх без матері (у тому числі у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також особі, яка взяла під опіку дитину або особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, чи одному із прийомних батьків надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів (стаття 73 Кодексу законів про працю України). Згідно ч. 2 ст. 19 Закону України «Про відпустки», за наявності декількох підстав для надання цієї відпустки її загальна тривалість не може перевищувати 17 календарних днів. Визначення "одинокої матері" наведено у пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 06 листопада 1992 року № 9 та пунктом 5 частини 12 статті 10 Закону України "Про відпустки ". В пункті 9 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України визначено, що одинокою матір`ю слід вважати жінку, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено у встановленому порядку за вказівкою матері; вдову; іншу жінку, яка виховує і утримує дитину сама. Відповідно до ч. 1 ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, одинокій матері, батьку дитини або особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. З витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 СК України за № 00019275800 від 22.12.2017 року, що [PERSON] є одинокою матір?ю доньки - [PERSON] , яка народилася [INFO] (а.с. 38-39). А з посвідчення серії [NUMBER] від 19.10.2017 року вбачається, що [PERSON] , яка народилася [INFO] , є дитиною інвалідом і їй призачена державна соціальна допомога з 05.10.2017 року (а.с. 40). Тобто, з урахуванням положень ст. 19 Закону України «Про відпустки», [PERSON] , починаючи з 03 лютого 2017 року по 05 жовтня 2017 року, мала право на щорічну додаткову оплачувану відпустку тривалістю 10 календарних днів (ч. 1 ст. 19 ЗУ «Про відпустки»), а починаючи з 05 жовтня 2017 року по день звільнення (01.07.2019 року) на щорічну додаткову оплачувану відпустку тривалістю 17 календарних днів (ч. 2 ст. 19 ЗУ «Про відпустки»). З урахуванням з`ясованих обставин, досліджених матеріалів справи суд приходить до висновку, що вимоги позивача у частині позовних вимог про стягнення грошової компенсації за всі невикористані нею дні додаткової відпустки (ст. 19 ЗУ «Про відпустки») підлягає частковому задоволенню в розмірі 4056 грн. 86 коп., т.я. позивачкою при обрахунку відповідної компенсації була допущена технічна помилка, з якою остання погодилася в судовому засіданні. Суд відхиляє, аргументи сторони відповідача, про те, що компенсація за додаткові відпустки жінці, як одинокій матері і матері, яка має дитину з інвалідністю, не здійснювались з вини самої позивачки, оскільки вона не поставила до відома про це роботодавця, з наступних підстав. Як вбачається з наявних в матеріалах справи відомостей нарахування та виплати заробітної плати за період з лютого 2017 по липень 2019 року, в графі навпроти прізвища позивачки, починаючи з жовтня 2017 року з?явилася «приписка» - діти - 1. У зв?язку з чим можна зробити висновок, про те, що відповідачу по справі достеменно було відомо про наявність у позивача дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому у цим Кодексом, звернутися до суду за захистом свої порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Згідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, при цьому кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ст. 76 цього Кодексу доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі письмових, речових та електронних доказів, висновків експертів та показаннями свідків. Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відтак, суд дійшов до висновку про стягнення з ФОП [PERSON] на користь [PERSON] заборгованості за невикористану основну і додаткову відпустки у сумі 4 900 грн. (чотири тисячі дев`ятсот) грн. 82 коп., з яких: 843 грн. 96 коп. - грошова компенсація за невикористану щорічну відпустку; 4056,86 - грошова компенсація за невикористану додаткову відпустку, а в решті позову відмовити. Згідно з вимогами ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави належить стягнути 768 гривень 40 копійок судового збору. На підставі наведеного та

Outcome: partial