Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-21 00:00:00

28.07.2014 року позивач [PERSON] звернувся до Першотравневого районного суду Донецької області з позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що згідно договору купівлі-продажу серії АЕЕ №930660 від 13.12.2001 року відповідачу належить домоволодіння [ADDRESS]. У зазначений будинок 24.11.2004 року позивач [PERSON] зареєстрував [PERSON], [INFO] та [PERSON] Так як 12 січня 1996 року вони зареєстрували шлюб з відповідачкою і до 2008 року проживали однією сім'єю. У 2008 році шлюб між сторонами було розірвано. Після розірвання шлюбу, приблизно у 2010 році, відповідачка разом із сином поїхала і відносини сторони більше не підтримували. Факт того, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] не проживають у будинку позивача з 2010 року, підтверджується актами депутата Бердянської сільської ради Льовіним О.С. від 03.02.2013 року, від 04.07.2013 року та від 25.07.2014 року, тобто більш ніж 1 рік, без поважної причини. Домовленості по цьому питанню між сторонами не було, у відповідності до ч. 2 ст. 405 ЦК України, [PERSON] та [PERSON] можуть бути визнані такими, що втратили право користування житлом. Таким чином, оскільки відповідачі в указаному житловому будинку не проживають більше шести місяців, не сплачують за комунальні послуги, не несуть інших витрат по утриманню та не приймають участі у спільному побуті, не є членами сім'ї позивача, вони повинні бути визнані такими, що втратили право користування житлом. Отримання такого рішення позивачу необхідно для зняття відповідачів з реєстрації. У зв'язку із вищевикладеним, позивач був змушений звернутися до суду та у своїх позовних вимогах просить суд: Визнати [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] такими, що втратили право користування домоволодінням [ADDRESS]. Позивач [PERSON] у судове засідання не з'явився, надав до суду письмову заяву, в якій просив суд розглянути справу за його відсутністю, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд їх задовольнити, не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з`явилися, хоча про час та місце проведення розгляду справи повідомлялися належним чином. Оскільки відповідачі, у судове засідання не з`явилися і від них не надійшло повідомлення про причини неявки, у суду є всі підстави для заочного розгляду справи. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, згідно наступних підстав: Як вбачається з актів депутата Бердянської сільської ради щодо обстеження домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] від 25.07.2014 року, 04.07.2013 року та від 03.02.2013 року, за зазначеною адресою зі слів сусідів, [PERSON] та її син [PERSON] - не проживають (а.с.4-6). Як вбачається з договору купівлі-продажу серії АЕЕ №930660 від 13.12.2001 року, дійсно відповідачу належить домоволодіння [ADDRESS] (а.с.8). Як вбачається з рішення Першотравневого районного суду Донецької області від 06.05.2008 року, шлюб між позивачем [PERSON] та відповідачкою [PERSON] було розірвано (а.с.9). Як вбачається з фрагменту копії домової книги (а.с.10), [PERSON] дійсно з 24.11.2004 року зареєстрована за адресою: [ADDRESS]. Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та відповідно до ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Стаття 386 ЦК України передбачає, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно положень ст. 156 ЖК України, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користуватися займаним приміщенням. Таке право вони втрачають лише в разі вибуття на інше постійне місце проживання і припинення внаслідок цього сімейних стосунків з власником. Судом встановлено, що відповідачка [PERSON] у житловому будинку по [ADDRESS] з грудня 2012 року не проживає, вибувши на інше постійне місце проживання, а тому втратила право користування зазначеним житловим приміщенням, тому в цій частині суд вважає обґрунтованими вимоги позивача, щодо усунення йому перешкод у користуванні власністю шляхом визнання [PERSON] такою, що втратила право користування вказаним житлом. В той же час, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог стосовно [PERSON] Оскільки, відповідно до ч.7 ст. 7 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, встановлених Конституцією, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Одним із правочинів, вчинення яких недопустиме без дозволу органів опіки та піклування, відповідно до ст.177 СК України, ст.12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей" та ч.3 ст.17 Закону України "Про охорону дитинства", є позбавлення майнових прав дитини, до яких відноситься і право користування жилим приміщенням. Крім того, статтею 12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей" гарантовано зі сторони держави охорону і захист прав і інтересів дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Цей Закон застерігає про недопустимість зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо житлових приміщень, таким чином в задоволенні позовної вимоги стосовно позбавлення користування житловим будинком саме [PERSON] слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: partial