Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-25 00:00:00

ПАТ «АКТАБАНК» звернувся до суду з позовом та просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за Кредитним договором № 0862355301/Т/973835 на споживчі потреби від 13 листопада 2013 року в розмірі становить 80 444 (вісімдесят тисяч чотириста сорок чотири) гривні 89 копійок, яка складається з: прострочена заборгованість: по тілу кредита - 20 831, 17 грн.; по відсоткам - 10,58 грн.; по комісії - 27 599, 55 грн.; штраф - 7 000, 00 грн.; строкова заборгованість: по тілу кредита - 25 003, 13 грн.; по відсоткам - 0,46 грн., а також судові витрати. В обґрунтування заявлених вимог зазначили наступне: 13 листопада 2013 року між ПАТ « АКТАБАНК» та [PERSON] укладено Кредитний договір № 0862355301/Т/973835 на споживчі потреби, згідно з умовами п. 2.1. якого Позивач надав Відповідачу у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у сумі 50000,00 (пятдесят тисяч) гривен, в обмін на зобовязання Позичальника по поверненню Кредиту, сплати процентів, комісій, в обумовлені цим договором строки. Відповідно до п. 2.1.1. процентна ставка за кредитом встановлюється у розмірі 0,01% річних та включається в суму щомісячного платежу. Відповідно до п. 2.1.2. Позичальник сплачує Банку щомісячну комісію за супроводження розмірі 1200,00 гривен, що розраховується як 2,40 відсотків від суми кредиту, вказаного в п 2.1 цього Договору та включається в суму щомісячного платежу. Відповідно до п. 2.1.2.1 в день підписання Кредитного договору Позичальник сплачує позивачу комісію за надання кредитних коштів в розмірі 1 000, 00 гривен, що розраховується як 2,00 відсотка від суми кредиту, вказаної в п.2.1. цього договору. Згідно п. 2.1.3. погашення Кредиту, сплата нарахованих процентів за користування кредитом, сплата комісії за супроводження кредиту, здійснюється Позичальником щомісячно, починаючи з місяця, наступного за місяцем надання кредиту, 15 числа кожного місяця рівними частинами, в сумі 2 033, 55 грн. та з кінцевою датою погашення всієї заборгованості за Кредитом 12 листопада 2018 року (включно), на умовах визначених цим Договором, згідно Додатку № 1, що є невідємною частиною цього Договору. Позивач виконав свої зобовязання за Кредитним договором у повному обсязі та видав Відповідачу кредитні кошти в сумі 50 000,00 грн. Також позивач зазначив, що згідно п. 4.3.3. Кредитного договору Відповідач зобовязаний суворо дотримуватись умов Договору. Відповідно до п. 4.3.4. Кредитного договору Відповідач зобовязаний погасити Банку в повному обсязі Кредит в строк, встановлений п. 2.1.3. Договору. Згідно п. 4.3.5. Кредитного договору Відповідач зобовязаний сплачувати Позивачу проценти та комісії в строки, встановлені п. 2.1.3. Кредитного договору. Відповідно до п. 5.1. Кредитного договору у разі прострочення Позичальником строків погашення щомісячного платежу/частини щомісячного платежу Позичальник сплачує Банку штраф у розмірі 100, 00 гривен за кожний прострочений щомісячний платіж або його частину. Але, в порушення взятих на себе зобовязань, відповідач не виконував належним чином своїх зобовязань, в звязку з чим, станом на 14.06.2016р. виникла заборгованість у сумі 80444, 89 грн., яку позивач і просить стягнути з відповідача. У судовому засіданні представник позивача підтримав свої вимоги та просив їх задовольнити. Відповідачем було подано зустрічну позовну заяву, відповідно якої відповідач просив визнати недійсним п. 5.1 кредитного договору. В обґрунтування зустрічного позову зазначив, що Законодавчо встановлено, що у разі прострочення грошового зобовязання, боржник зобовязаний сплатити кредитору саме пеню, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожний день просрочки. Нарахування штрафу відбувається за невиконання інших, не грошових, зобовязань боржника перед кредитором, як відсоток від суми невиконаного зобовязання. З огляду на викладене, та враховуючи зміст ст.. ст.. 215, 549 ЦК України, п. 5.1 кредитного договору № 08623553001/Т/973835 від 13.11.13 між [PERSON] та ПАТ «АКТАБАНК» є недійсним. Крім того, відповідач вважає, що пункт 5.1 Кредитного договору порушує вимоги ч. 1, 2, 4 ст. 18 закону «Про захист прав споживачів», і тому є недійсним. При цьому, відповідач посилався на правову позицію, що висловлена Верховним Судом України у справі N 6- 339цс 16, щодо визначення поняття "несправедливі умови договору". Відповідач зазначив, що відповідно до п.5.1 вказаного договору, у разі прострочення Позичальником строків погашення щомісячного платежу/частини щомісячного платежу Банк має право вимагати від Клієнта штрафу у розмірі 350 гривень за кожний прострочений щомісячний платіж або його частину на строк більше 5 календарних днів при сумі простроченого платежу більше 15 гривень. В той час, як відповідно до п. 5.6 зазначеного кредитного договору, у разі порушення строку перерахування кредитних коштів, передбаченого п. 3.1 цього договору, з вини Банку, Банк сплачує позичальнику пеню в розмірі 0,005 процентів від несвоєчасно перерахованої суми кредитних коштів за кожний день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період невиконання зобовязань за цим договором. Таким чином, за одне і теж порушення договору, а саме несвоєчасне виконання грошового зобовязання, позичальник та банк мають різні умови нарахування такої відповідальності. Отже, умови нарахування відповідальності на позичальника за несвоєчасне виконання грошових зобовязань (п.5.1 договору): є несправедливими, оскільки на споживача покладена більша відповідальність ніж на банк. Також у судовому засіданні представник відповідача заперечував проти позову, вказуючи при цьому, що в порушення п. 4.2.3 та 4.3.9 Кредитного договору Банк не направляв письмового повідомлення відповідачу про дострокове повернення кредиту. При цьому представник відповідача посилався на правову позицію Верховного Суду України від 23 грудня 2015 року у справі за № 6-845 цс 15. Крім того, представник відповідача зазначив, що позивач вимагає сплату комісії у розмірі 27599,55 грн., обґрунтовуючи свої вимоги положеннями 2.1.2 кредитного договору, яке є нікчемним і не є підставою виникнення у Відповідача цивільно-правових обовязків по сплаті зазначеної комісії, оскільки порушують Закон України «Про захист прав споживачів». Крім того, відповідно до п 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, що затверджені постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 p. N 168 та зареєстровані в Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 р. за N 541/13808, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача гоїло) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). Представник відповідача зазначив, що відповідно до п. 2.1.2 кредитного договору, позичальник сплачує Банку щомісячну комісію за супроводження кредиту в розмірі 1200,00 гривень, що розраховується як 2,4 відсотків від суми кредиту, вказаного п. 2.1 цього договору та включається в суму щомісячного платежу. Також, відповідно до п. 2.1.2.1 кредитного договору, в день підписання кредитного договору Позичальник сплачує банку комісію за гадання кредитних коштів в розмірі 1000,00 гривень, що розраховується як 2 відсотка від суми кредиту, вказаної у п. 2. і цього договору. Комісія за супроводження кредиту та комісія за надання кредитних коштів є дією на користь банку, а відтак не можуть вважатися послугами в розумінні ст. 1 ЗУ "Про захист прав споживачів", у зв'язку з чим встановлення банком сплати комісій за вказані операції суперечить ч. 4 ст. 11 ЗУ "Про захист прав споживачів". Враховуючи зазначене, представник відповідача просив задовольнити зустрічний позов та відмовити у задоволенні первісного позову. У судовому засіданні представник відповідача підтримав зустрічну позовну заяву, яку просив задовольнити, проти задоволення первісного позову заперечував за обставинами викладеними вище. Представник позивача (Банку) у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити, проти задоволення зустрічного позову заперечував. Суд, вислухавши сторони по справі, дослідивши письмові докази у їх сукупності, вважає, що первісний позов підлягає задоволенню частково, а у задоволенні зустрічного позову необхідно відмовити. При цьому суд виходить з наступного. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Даний принцип полягає у змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов'язані визначити коло фактів, на які вони можуть посилатися як на підставу своїх вимог і заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення, як того вимагають положення ст. 60 ЦПК України, за якими доказуванню підлягають обставиш які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. ст. 11, 27, 60 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, особа яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, зобов`язана надати усі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких виникає спір. Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до\~ст. 629 ЦК України\~\~договір є обов'язковим\~\~для\~\~виконання сторонами. Відповідно до\~ст. 525 ЦК України\~одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається. Відповідно до\~ст. 526 ЦК України\~зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Відповідно до\~ст. 1054 ЦК України\~за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до\~ст. 509 ЦК України, зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до\~ст. 1056-1 ЦК України\~розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок\~\~їх\~\~сплати\~\~за\~\~кредитним\~\~договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до\~ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до\~ст. 546 ЦК України\~виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Судом встановлено, що 13 листопада 2013 року між ПУБЛІЧНИМ АКЦІОНЕРНИМ ТОВАРИСТВОМ «АКТАБАНК» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 0862355301/Т/973835 (надалі - Договір) на споживчі потреби, згідно з умовами п. 2.1. якого Позивач надав Відповідачу у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у сумі 50 000, 00 (пятдесят тисяч) гривен, в обмін на зобовязання позичальника зверненню кредиту, сплати процентів, комісій, в обумовлені цим договором строки. Відповідно до п. 2.1.1. процентна ставка за кредитом встановлена у розмірі 0,01% річних та включається в суму щомісячного платежу. Відповідно до п. 2.1.2. позичальник сплачує банку щомісячну комісію за супроводження кредиту у розмірі 1 200,00 гривень, що розраховується як 2,40 відсотків від суми кредиту, вказаного в п 2.1 цього Договору та включається в суму щомісячного платежу. Відповідно до п. 2.1.2.1 в день підписання кредитного договору позичальник сплачує комісію за надання кредитних коштів в розмірі 1 000, 00 гривень, що розраховується як 2,00 відсотків від суми кредиту, вказаної в п.2.1. цього договору. Згідно п. 2.1.3. погашення Кредиту, сплата нарахованих процентів за користування Кредитом, сплата комісії за супроводження кредиту здійснюється Позичальником щомісячно, починаючи з місяця, наступного за місяцем надання Кредит, 15 (пятнадцятого) числа кожного місяця рівними частинами, в сумі 2033, 55 грн. та з кінцевою датою погашення всієї заборгованості за Договором 12 листопада 2018 року (включно), на умовах визначених цим Договором, згідно Додатку № 1, що є невідємною частиною Договору. Судом встановлено, що ПАТ «АКТАБАНК» у повному обсязі виконав умови договору, що не заперечується сторонами по справі. Згідно п. 4.3.3. Договору відповідач зобовязаний суворо дотримуватись умов Договору. Відповідно до п. 4.3.4. Договору відповідач зобовязаний погасити банку в повному обсязі кредит в строк, встановлений п. 2.1.3. Договору. Згідно п. 4.3.5. Договору відповідач зобовязаний сплачувати позивачу проценти та комісії в строки, встановлені п. 2.1.3. Кредитного договору. Як встановлено у судовому засіданні відповідач належним чином не виконувала свої зобовязання за Договором. Відповідно до наданих банком розрахунків, останній платіж було здійснено 06 травня 2014 року. Посилання представника [PERSON] на той факт, що відповідачем далі не сплачувалась заборгованість у звязку з тим, що починаючи з березня 2014 року відділення банку в м. Києві, де було взято кредит та переважне де мешкає відповідач, були зачинені, що призвело до неможливості [PERSON] сплатити заборгованість є неспроможними, оскільки при належної обачливості та дотримання належного виконання умов договору, відповідач мала можливість звязку з головним офісом Банку, адреса якого зазначена у договорі, та не змінилася, для отримання інформації щодо погашення заборгованості за Договором. Згідно з п.п. б) п. 4.2.3. Кредитного договору, у разі порушення позичальником зобовязань відповідно до Договору банк має право вимагати від позичальника дострокового виконання ним всіх своїх зобовязань за Договором протягом 30 (тридцяти) календарних днів від дня отримання позичальником письмової вимоги про повернення кредиту, сплати процентів, комісій, а також можливої пені та/або штрафу. Отже, умовами укладеного між сторонами договору визначений чіткий порядок, при дотриманні якого у банку виникає право вимагати дострокового повернення кредиту, сплату процентів, комісій, а також можливої пені та/або штрафу. У судовому засіданні представником позивача було зазначено, що Банком дійсно не було направлено письмове повідомлення, оскільки дуже багато боржників, а направлення такого письмового повідомлення змінює умови Договору та скорочує право вимоги Банку. Отже, не дотримання банком встановленого умовами кредитного договору порядку пред'явлення вимог, не дає підстав вважати, що у кредитора виникло право вимагати дострокового повернення кредиту та сплати процентів і пені. За таких обставин суд частково задовольняє первісні позовні вимоги та стягує наявну прострочену заборгованість у сумі 55441,30 грн., яка складається : по тілу кредита 20831,17 грн.; по відсоткам 10,58 грн.; по комісії 27599, 55 грн.; штраф 7000 грн. Вимога [PERSON] про визнання недійсним п. 5.1. договору задоволенню не підлягає. Так, відповідно до п. 5.1. Договору у разі прострочення позичальником строків погашення щомісячного платежу/частини щомісячного платежу Банк має право вимагати від Клієнта сплати штрафу у розмірі 350 гривень, за кожний прострочений щомісячний платіж або його частину на строк більше 5 календарних днів при сумі простроченого щомісячного платежу більше 15 гривень. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Частиною 1 ст. 203 ЦК України передбачена одна із підстав недійсності правочину, а саме, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. З матеріалів справи вбачається, що Кредитний договір № 0862355301/Т/973835 від 13.11.2013 року, підписаний між сторонами, містить всі суттєві умови передбачені законом для договорів і які мають істотне значення, а також які були узгодженні сторонами при укладанні договору. У відповідності до ч. 1, 2 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотній дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Посилання представника відповідача на п. 5.6 Кредитного Договору, щодо наявності дисбалансу договірних прав сторін, при наявної узгодженості вимог кредитного договору є неспроможними, а також не доведено наявності шкоди споживача і тому не визнаються судом несправедливими. Також, суд вважає неспроможними ствердження відповідача, за первісним позовом, про те, що п. 2.1.2. та п. 2.1.2.1. Кредитного договору є нікчемними, а також вимога позивача про визнання недійсним п. 5.1. Кредитного Договору з підстав невідповідності порядку для настання відповідальності відповідача за невиконання грошових зобовязань перед позивачем. При цьому суд зазначає наступне. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 3 частини першої\~статті 3 ЦК України). Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог\~ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша\~статті 627 цього Кодексу). Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 ЦК України). \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Правовідносини з надання кредиту за своєю правовою природою є договірними правовідносинами. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Отже, якщо сторони досягли домовленості згідно з положеннями статей\~207,\~640 ЦК України\~та уклали кредитний договір, у якому передбачили умови його виконання, то ці умови мають виконуватись і свідчать про те, що момент досягнення домовленості настав. За змістом\~статті 526 ЦК України\~зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Відповідно до п. 2.1.2. позичальник сплачує банку щомісячну комісію за супроводження кредиту у розмірі 1 200,00 гривень, що розраховується як 2,40 відсотків від суми кредиту, вказаного в п 2.1 цього Договору та включається в суму щомісячного платежу. Відповідно до п. 2.1.2.1 в день підписання кредитного договору позичальник сплачує комісію за надання кредитних коштів в розмірі 1000,00 гривень, що розраховується як 2,00 відсотків від суми кредиту, вказаної в п.2.1. цього договору. Аналіз зазначених норм матеріального права свідчить про те, що розмір та умови надання та повернення грошових коштів, а також сплати процентів, визначаються за домовленістю сторін у кредитному договорі, що відповідає принципу свободи договору, і тому посилання представника відповідача на той факт, що п. 2.1.2 та п. 2.1.2.1 Кредитного договору є нікчемними є необґрунтованими. Також суд зазначає, що ст. 546 ЦК України, передбачено виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. За правилами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України). Виходячи з аналізу зазначених статей, штраф є відповідальністю, яка залежить лише від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання й у часі визначається з настанням однієї з подій як невиконання або неналежне виконання зобов'язання. Пенею ж є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання, тобто встановлює певні юридичні наслідки у вигляді обов'язку сплатити певну суму, яка залежить не тільки від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання, а й від часу такого невиконання. Тобто, пеня та штраф є видами відповідальності за різні порушення зобов'язань боржником. Штраф має разовий характер, тобто вичерпується з настанням самого факту порушення зобов'язання. Враховуючи зазначене, штраф та пеня, настають при різних обставинах порушення зобов'язання зі сторони боржника, а відтак є різними видами відповідальності за порушення зобов'язань боржником і тому вимога про визнання недійсним п. 5.1. Кредитного Договору задоволенню не підлягає. Розподіл судових витрат судом обчислюється відповідно до ст. 88 ЦПК України. На підставі викладеного і

Outcome: partial