Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-09 00:00:00

Позивач звернулася до суду 26 січня 2015 року з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що 18 жовтня 1984 року сторони уклали між собою шлюб, який був зареєстрований у Бурбулатівській селищній раді Близнюківського району, Харківської області, актовий запис № 13. Під час спільного проживання сторони всиновили дитину - [PERSON],[INFO], яка мешкає разом з позивачем та знаходиться на її утриманні. Позивач працює неофіційно, але її доходу не вистачає на утримання дитини, а тому в зв»язку з цим позивач вимушена звернутися до суду та просить стягнути з відповідача аліменти на утримання доньки в розмірі 1/4 частини від усіх його доходів. У судове засідання позивач надала суду уточнену позовну заяву, в якій уточнити позовні вимоги, та прохала стягнути з відповідача аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 250 гривень та просила слухати цивільну справу за її відсутністю. У судове засідання відповідач надав письмову заяву, в якій не заперечував проти задоволення уточнених позовних вимог позивача та прохав слухати цивільну справу за його відсутності. Коім того відповідч вказав, що він офіційно не працює, інших дітей не має і стягнень за виконавчими листами з нього не проводиться, стан здоров"я має задовільний і про свій обов"язок батька утримувати дитину з моменту її народження і до досягнення нею 18 років, він знає. Відповідно до ст.174 ЦПК України встановлено, що у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом з»ясовано, що сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі, який був укладений 18 жовтня 1984 року в Бурбулатівській селищній раді Близнюківського району Харківської області, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а.с. 11). Під час шлюбу сторони всиновили дитину - доньку [PERSON], [INFO], про що свідчить ксерокопія свідоцтва про народження (а.с.№ 10), в якому в графі батько зазначено: [PERSON], а в графі мати: [PERSON]. Судом достовірно встановлено, що відповідач не надає постійної матеріальної допомоги позивачу на утримання їх спільної дитини. Згідно ст.180 Сімейного кодексу України, батьки повинні утримувати своїх неповнолітніх дітей до досягнення ними повноліття. Отже, своїми діями, відповідач порушує свої зобов"язання закріплені в статті №51 Конституції України від 28 червня 1996 року, а саме: Батьки зобов"язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття. Аналогічне твердження закріплене і в ст.180 Сімейного Кодексу України. В принципі №6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю 20 листопада 1959 року, записано: " Дитина, якщо це можливо, повинна зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків, і звичайно, в атмосфері любові та матеріального забезпечення". В ч.2 ст.3 Конвенції про права дитини, що діє на Україні з 27 вересня 1991 року вказано: "Держави-учасники зобов"язуються забезпечити дитині такий захист та опіку, які необхідні їй для її злагоди, приймаючи до уваги права та обов"язки її батьків, опікунів та інших осіб, котрі відповідають за неї по закону і з цією метою приймають всі відповідні законодавчі та адміністративні заходи". Відповідно до ст.8 Закону України "Про охорону дитинства" від 26 квітня 2001 року №2402 зазначено, що "Кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних доля всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Статтею №11 цього ж Закону вказано, що "Сім"я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім"ї разом з батьками або в сім"ї одного з них та на піклування батьків. Предметом основної турботи та основним обов"язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини." Згідно статті №12 цього закону вказано, що " Виховання в сім"ї є першоосновою розвитку дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов"язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров"я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці".

Outcome: approved