Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-29 00:00:00

Новогуйвинська селищна рада Житомирського району Житомирської області (далі за текстом скорочено рада) звернулась із зазначеним позовом, який в ході розгляду справи було уточнено заявою від 21.11.2013 року (а.с.132, т. 1) та в тому числі залучено співвідповідачів фізичних осіб. Заявленими вимогами позивач просить скасувати розпорядження голови Житомирської районної державної адміністрації Житомирської області (далі за текстом голова адміністрації чи адміністрація) № 1026 від 21.10.2011 року. Даним рішенням було затверджено проект землеустрою, щодо відведення земельних ділянок у власність, загальною площею 9,1500 га для особистого селянського господарства. На підставі оспорюваного розпорядження були видані, як стверджував в судовому засіданні представник позивача, незаконні акти про право власності на земельні ділянки відповідачів фізичних особі у даній справі. За таких обставин, розпорядження підлягає скасуванню, а державні акти мають бути визнані не чинними. Обґрунтовуючи незаконність розпорядження, представник позивача, зазначив наступне. Рішенням Житомирської обласної ради від 8.09.2011 року за № 299 земельна ділянка площею 241,5 га введена в межі населеного пункту смт Гуйва Житомирського району Житомирської області. Даний населений пункт входить до компетенції Новогуйвинської селищної ради Житомирського району Житомирської області. Голова Житомирської районної державної адміністрації будучи одночасно і депутатом Житомирської обласної ради, приймав оспорюване розпорядження про передачу у власність земельних ділянок в той час, коли землями вже не мала право розпоряджатись Житомирська районна державна адміністрації. За таких обставин, продовжував обґрунтовувати представник позивача, голова адміністрації, вийшов за межі повноважень, а отже розпорядження як і видані на підставі нього акти є незаконними і підлягають до скасування. Представник адміністрації, в судовому засіданні, вимог не визнав та просив суд відмовити у задоволенні позову (заперечення а.с.105, т.2), вважаючи, що вимоги безпідставні з наступних міркувань. Даний представник відповідача погодився із існуванням рішення обласної ради про введення в межі населеного пункту деяких земель, однак фактично процедуру введення земель здійснено не було. В зв'язку з такими обставинами стверджувати про перевищення повноважень головою адміністрації, не можна, а як наслідок і немає підстав визнавати незаконним розпорядження і державні акти, продовжував представник. Присутні в судовому засіданні відповідачі, фізичні особи, не визнали вимог позивача, а з позицією представника адміністрації погодились. В доповнення до заперечень відповідачі, фізичні особи, [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с.73 - 86, 69 - 103 т. 2), крім цього, зазначили, що право власності є непорушним і при вирішенні спору слід застосовувати практику Європейського суду з прав людини. Представник держземагенства у Житомирському районі Житомирської області вимог не визнала та зазначила наступне. Оспорюване розпорядження було прийнято в межах повноважень та у спосіб визначений законами України. За таких обставин підстав для скасування розпорядження, як і державних актів, не має. Присутні в судовому засіданні треті особи вимоги позивача не визнали та просили суд відмовити у їх задоволенні. Учасники судового провадження не наполягали на обов'язковій участі осіб, що не з'явились. За таких обставин судом було вирішено проводити розгляд справи у відсутність відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], які були належним чином та завчасно повідомленими про дату, час та місце слухання справи і не повідомили суду причини неявки. Треті особи [PERSON], [PERSON] та [PERSON], будучи належним чином та завчасно повідомленими про дату час та місце слухання справи, не заявили про бажання приймати участь у справі. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, проаналізував матеріали справи, суд встановив, наступні фактичні обставини справи. Учасники провадження, як на підставу своїх вимог та заперечень, посилались на наявні у матеріалах справи письмові докази. Інших доказів, на переконання учасників розгляду для прийняття рішення у справі, додавати та, відповідно, досліджувати не має необхідності. Судом, за доказами поданими сторонами, встановлено наступні фактичні обставини справи. 21 жовтня 2011 року розпорядженням № 1026 голови Житомирської районної державної адміністрації Житомирської області було затверджено проект землеустрою щодо відведення у власність земельних ділянок громадянам загальною площею 9,1500 га для ведення особистого селянського господарства на території Новогуйвинської селищної ради. Передано громадянам, в кількості 61 особи, у власність земельні ділянки загальною площею 9,1500 га для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель запасу Новогуйвинської селищної ради згідно додатку (а.с.7, т.1). 30.03.1994 року рішенням Житомирської обласної ради народних депутатів було вирішено припинити право користування земельною ділянкою Житомирського учбового центру МО України площею 240 га і передати її у відання Житомирської районної ради народних депутатів для використання під індивідуальне житлове будівництво (а.с.14, т.1). Межі земельної ділянки площею 240 га були встановлені внатурі актом від 10 жовтня 1995 року (а.с.15, 16, т.1). Житомирською обласною радою рішенням № 299 від 8 вересня 2011 року було затверджено проект землеустрою щодо встановлення і зміни меж смт Гуйва Новогуйвинської селищної ради Житомирського району, змінено межі смт Гуйва та затверджено його територію загальною площею 241,5 га (а.с.17, т.1). На земельні ділянки відповідачів фізичних осіб, були видані відповідні державні акти (а.с.18,63-122, т.1). За проектом землеустрою щодо відведення у власність 61-му громадянину земельних ділянок загальною площею 9,1500 га для ведення особистого селянського господарства на території Новогуйвинської селищної ради (а.с.31-46, т.1), комісією з розгляду питань, пов'язаних з погодженням документації із землеустрою Житомирської районної державної адміністрації Житомирської області було погоджено даний проект землеустрою, та, серед іншого, зазначене наступне: земельні ділянки виділяються із земель запасу Новогуйвинської селищної ради і знаходяться за межами населеного пункту; форма власності державна (п. "а,в" 1.2 проекту а.с. 33, т.1). Останнє, стосовно правового статусу земельної ділянки, підтверджено і довідкою начальника управління держкомзему у Житомирському районі Житомирської області від 30.08.2011 року (а.с.46,т.1). Розпорядженнями голови Житомирської районної державної адміністрації № 378 від 12.04.2011 року, № 393, 394, 396 від 14.04.2011 року, № 402 від 15.04.2011 року, № 416, 417 від 20.06.2011 року, № 582 від 14.06.2011 року, №589 від 15.06.2011 року, №608 від 21.06.2011 року, № 673 від 7.07.2011 та № 487 від 11.05.2011 року (п. 3 проекту а.с.32, т.1) були надані дозволи на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, з метою передачі їх у власність для ведення особистого селянського господарства на території Новогуйвинської селищної ради. Правовими підставами заявленого позову визначено наступні положення норм матеріального права. До повноважень місцевих державних адміністрацій у галузі земельних відносин належить розпорядження землями державної власності в межах, визначених ЗК України (п. "а" ч. 1 ст. 17 Земельного Кодексу України). До розмежування земель державної та комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями (крім земель, переданих у приватну власність) в межах населених пунктів здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради з урахуванням вимог абзацу третього цього пункту, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади (п. 12 перехідних положень ЗК України, що був чинний на час прийняття оспорюваного розпорядження). При розмежуванні земель державної та комунальної власності віднесення земельних ділянок, площа яких відповідає даним земельно-кадастрової документації, до земель державної чи комунальної власності, визначення меж цих ділянок проводяться на підставі цих даних. При віднесенні частини земельної ділянки до земель державної чи комунальної власності її поділ проводиться на кадастрових планах з наступним встановленням меж у натурі (на місцевості) (ч. ч. 1, 2 ст. 12 Закону України "Про розмежування земель державної та комунальної власності"). Встановлення меж земельних ділянок державної та комунальної власності в натурі (на місцевості) здійснюється згідно із затвердженими проектами розмежування земель державної та комунальної власності із закріпленням їх межовими знаками встановленого відповідно до законодавства України зразка (ст. 13 Закону України "Про розмежування земель державної та комунальної власності"). Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, громадянам, юридичним особам, визначеним частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу, здійснюється в порядку, встановленому статтею 123 ЗК України (ч. 3 ст. 124 ЗК України). Підставою для проведення робіт, пов'язаних з розмежуванням земель державної та комунальної власності в межах населених пунктів, є рішення сільської, селищної, міської ради, а за межами населених пунктів - рішення Ради міністрів Автономної Республіки Крим або відповідної обласної державної адміністрації (ч. 2 ст. 10 Закону України "Про розмежування земель державної та комунальної власності"). У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об'єкти комунальної власності (ч. 2 ст. 83 ЗК України). Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування (ч. 3 ст. 152 ЗК України). У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (ч. 1 ст. 155 ЗК України). Відповідачі, посилаючись на правові підстави для відмови у задоволенні позову, зазначали наступні норми матеріального права крім згаданих позивачем. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним (ч. 4 ст. 41 Конституції України). Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків (ч. 2 ст. 152 ЗК України). Власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України (ч. 1 ст. 153 ЗК України). Підставами припинення права власності на земельну ділянку є: добровільна відмова власника від права на земельну ділянку; смерть власника земельної ділянки за відсутності спадкоємця; відчуження земельної ділянки за рішенням власника; звернення стягнення на земельну ділянку на вимогу кредитора; відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності та для суспільних потреб; конфіскація за рішенням суду; невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених ЗК України (ст. 140 ЗК України). Дослідив фактичні обставини справи і встановлені судом в ході розгляду справи, норми матеріального права, які регулюють дані правовідносини, суд приходить до висновку, про відсутність підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. Позивачем не наведено правових підстав, що були порушені головою адміністрації при винесенні оспорюваного розпорядження. Наведені у позові і продубльовані у даному рішенні правові підстави позову, на переконання суду, не можуть слугувати такими для визнання незаконним розпорядження голови адміністрації та державних актів і в тому числі, щоб вимагало їх скасовувати. До такого висновку суд прийшов враховуючи те, що згадані позивачем у позові норми права тільки підкреслюють правильність рішення прийнятого головою адміністрації. Зокрема: спірна земельна ділянка за встановленими судом обставинами справи, знаходились, на час прийняття оспорюваного розпорядження, за межами населеного пункту; фактичного уведення спірної ділянки в межі селища міського типу Гуйва, не відбулось. Мало того, суд погоджується і вважає правильними та обґрунтованими доводи представника відповідача про те, що межі населеного пункту вважаються такими, що відбулись після встановлення їх внатурі (на місцевості) та внесення відомостей до державного земельного кадастру (абзац 5 пункту 4.2. методичних рекомендацій з розробки землеустрою щодо встановлення або зміни меж населеного пункту, що були затверджені наказом Державного комітету України із земельних ресурсів № 165 від 10 липня 2008 року). Крім цього, в судовому засіданні, позивачем не було доведено будь-якими, в тому числі належними та допустимими, доказами того факту, що надані громадянам земельні ділянки загальною площею 9,1500 га є частиною земельної ділянки саме смт Гуйва, в тому числі у збільшеному стані (після рішення облради). Відмовляючи у задоволенні позову, додатково, судом зазначається наступне. Процес виділення земельних ділянок громадянам, шляхом безоплатної передачі (приватизації) почався раніше за введення в межі населеного пункту спірних земель, адже розпорядження про надання дозволу на розробку документації громадянам (відповідачам та третім особам у справі) видавались раніше за рішення облради. Процес приватизації земельних ділянок, що розглядається даною справою, тривалий у часі. Починається з моменту прийняття рішення про надання дозволу на розробку проекту і закінчується реєстрацією акту. За таких обставин, суд вважає, надання земельних ділянок почалось раніше за рішення облради. Вимогами процесуального закону зазначено наступне. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 1 ЦПК України). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України (ст. 10 ЦПК України). Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1 ст. 11 ЦПК України). Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 60 ЦПК України). Таким чином, за наданими сторонами доказами та в межах заявлених вимог, судом встановлено: процедура передачі земельних ділянок громадянам, оспорюваним розпорядженням, головою адміністрації була здійснена в порядку визначеному законом і порушень, встановлено не було; порушень, невизнання або оспорювання прав позивача, зазначеним розпорядженням, допущено не було. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed