Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-10 00:00:00

Звернувшись до суду із даним позовом позивач, просить суд визнати спільним майном подружжя автомобіль марки "Combo", 2008 року випуску, номер шасі [NUMBER], синього кольору, тип загальний легковий пасажирський - В, державний реєстраційний номер [NUMBER] та визнати за кожним в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя право власності на 1/2 частину автомобіля. Також просить стягнути з відповідача на свою користь понесенні нею у справі судові витрати по оплаті судового збору в сумі 792.14 грн. В обгрунтування позову посилається на те, з 01.09.2000 до 15.04.2013 вона перебувала з відповідачем у шлюбі. Під час шлюбу, а саме 31.03.2009, ними було придбано спірний автомобіль, який був зареєстрований на імя відповідача. Після розірвання шлюбу вони продовжували спільно проживати, вести спільне господарство, дбали про добробут сім'ї та використовували для цього спірне майно. З квітня 2018 року між ними почали виникати непорозуміння та сварки і у зв'язку з чим відповідач категорично відмовляється надавати їй автомобіль у користування і саме з вказаної дати часу вона дізналася про порушення свого права щодо спірного майна. Зважаючи, що вони з відповідачем після розлучення залишалися проживати разом, даним автомобілем користувалися за спільною згодою та домовленістю, питання щодо поділу цього спільного майна подружжя не виникало, а тому перебіг строку позовної давності почався із вказаної дати часу - з квітня 2018. Ухвалою суду від 11.05.2018 вказану справу прийнято до провадження та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Відповідач, який належним чином повідомлений про відкриття провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, не скористався своїм правом та не направив до суду відзив на позовну заяву. Клопотань від жодної із сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін до суду не надходило, а тому відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними в справі матеріалами. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу у відповідності до вимог частини другої статті 247 вказаного Кодексу не здійснюється. Дослідивши наявні в справі матеріали, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. З 01.09.2000 сторони спору перебували у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Рокитнянського районного суду Київської області від 15.04.2013 шлюб сторін спору розірвано. Під час перебування у шлюбі, а саме 31.03.2009 сторони спору придбали автомобіль марки "Combo", 2008 року випуску, номер шасі [NUMBER], синього кольору, тип загальний легковий пасажирський - В. Державна реєстрація права власності на останній була здійсненна на імя відповідача. Державний реєстраційний номер автомобіля - [NUMBER]. Після розірвання шлюбу сторони спору залишалися проживати разом, вели спільне господарство, а спірним автомобілем користувалися за спільною згодою та домовленістю. Починаючи з квітня 2018 відповідач став перешкоджати позивачу користуватися вказаним спірним майном і що стало підставою для її зверення до суду за захистом своїх порушених прав щодо цього майна. Викладене підтверджується дослідженими у судовому засіданні письмовими доказами, якими є: 1. копія паспорта на ім'я [PERSON] (а.с. 5); 2. копія свідоцтва про народження дитини сторін спору (а.с. 7); 3. копія свідоцтва про одруження сторін спору ( а.с.8); 4. копія рішення Рокитнянського районного суду Київської області від 15.04.2013 у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу (а.с.9); 5. квитанція про переказ готівки [PERSON] на рахунок ТОВ "УкрАвтоЗАЗ-сервіс" в сумі 126 390.00 грн. (а.с. 10); 6. копія свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 11.08.2016, а саме автомобілямарки "Combo", 2008 року випуску, номер шасі [NUMBER], синього кольору, тип загальний легковий пасажирський - В, державний реєстраційний номер [NUMBER], на імя [PERSON] ( а.с.11); 7. копія посвідчення водія серії [NUMBER], виданого 27.04.2000 Миронівським ДАІ МВС на ім'я [PERSON], (а.с. 12); 8. копія повідомлення ТОВ "Колекторське агенство фактор" про рахування за [PERSON] кредитної заборгованості в сумі 4047.00 грн. (а.с.14); 10. копія акта обстеження матеріально-побутових умов [PERSON] за участю депутата Рокитнянської селищної ради Київської області від 19.04.2018 (а.с. 15); 11. копія звіту про оцінку транспортного засобу, проведеного суб'єктом оціночної діяльності [PERSON], зі змісту якого вбчається, що станом на дату складання звіту - 27.04.2018 ринкова вартість спірного автомобіля становить 79 214.60 грн. (а.с. 16-27). Відповідно положень до ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке вона може здійснити шляхом звернення до суду у визначеному ЦПК України порядку (ст. 4 ЦПК України) і що також гарантовано ст.124 Конституції України. Згідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частини першої статті 81 зазначеного вище Кодексу кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч. 5 ст. 81 ЦПК України). Під час розгляду цієї цивільної справи судом були створені всі умови для реалізації прав та виконання обов»язків учасниками справи, у тому числі й в частині подання ними доказів та заяви клопотань з приводу забезпечення доказів. З огляду на вищенаведене, суд розглядає справу на підставі отриманих доказів. Відповідно до положень ч. 3 ст. 368 ЦК України визначено, що майно набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічні приписи містять у собі і положення статті 60 СК України в тім, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Отже, визнання майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка потребує доведення. У даній справі відповідач не оспорює правового режиму спільного сумісного майна на автомобіль і про що свідчить відсутність з його боку заперчень проти позову, які він мав право висловити у своєму відзиві на позов і правом на подання якого він не скористався. За викладеного, з огляду на встановленні обставини спору в тім, що спірний автомобіль був придбаний сторонами спору у період шлюбу, а також на положення ст. 368 ЦК України та ст. 60 СК України, суд приходить до висновку, що придбаний 31.03.2009 згідно квитанції про переказ готівки на ім'я [PERSON] автомобіль марки "Combo", 2008 року випуску, номер шасі [NUMBER], синього кольору, тип загальний легковий пасажирський - В, державний реєстраційний номер [NUMBER], є об'єктом права спільної сумісної власності колишнього подружя, якими є сторони спору - [PERSON] та [PERSON]. З огляду на встановлені осбтавини спору, а також зважаючи на відсутність зі сторони відповідача заперечень щодо викладених у позові обставин про придбання спірного майна сторонами спору під час перебування у шлюбі, вимога позивача про визнання спірного майна спільною сумісною власністю подружжя не може бути предметом судовому розгляду, а тому у її задоволенні необхідно відмовити. На разі, позовна вимога [PERSON] є обгрунтованою та підлягає розгляду по суті, оскільки сторони спору не змогли добровільно поділити спірне майно за домовленістю між собою, як це передбачають положення ст. 372 ЦК України. Відповідно до вимог ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є в спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Аналогічні приписи містять і положення ст.ст. 63, 69, 70 СК України, за якими дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядженням майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, та мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності і що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Оскільки домовленості стосовно добровільного поділу спірного майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, із визначенням часток у праві власності кожного на це майно та шлюбний договір між сторонами спору відстуні, суд вважає, що такі частки сторін спору є рівними. За положеннями ч. 1 ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Якщо майно набуте подружжям за час шлюбу було зареєстроване лише на ім'я одного із них, це не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності та не позбавляє особу, яка вважає себе власником майна, права пред'явити позов про визнання її права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, і що має місце у даному випадку. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, а тому суд вважає, що на разі, якщо титульним власником спільного є лише один співвласник (наприклад, лише на ім'я одного із подружжя у шлюбі придбано та зареєстровано земельну ділянку, житловий будинок чи автомобіль), а право власності іншого співвласника майна не підтверджене документально, або навіть не визнається чи заперечується, то на підставі норм ст. 392 Цивільного кодексу України зацікавлена особа (співвласник право власності якого не підтверджене документально) може в судовому порядку захистити своє суб'єктивно непідтверджене, невизнане, порушене чи оспорене право власності на частку в спільному майні. Відповідно до п.п. 22, 23, 24, 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляду справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року за № 11, поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Частиною 3 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. При цьому, при поділі майна суд виходить із того, що якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов'язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. Якщо річ неможливо розділити, вона присуджується одному з подружжя. Якщо виділити в натурі частину із загального майна не можна, хтось один із подружжя має право на отримання від іншого грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частини. Проте, така компенсація може бути надана лише за згодою колишньої дружини чи чоловіка. Крім того, присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Таким чином, аналіз отриманих у справі доказів з огляду на системний аналіз зазначених правових норм дозволяє суду зробити висновок про те, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню шляхом визнання за сторонами спору, а саме за кожною зокрема, права власності на 1/2 частину автомобіля марки "Combo", 2008 року випуску, номер шасі [NUMBER], синього кольору, тип загальний легковий пасажирський - В, державний реєстраційний номер [NUMBER]. Спірне майно таким чином набуває статусу спільної часткової власності. Щодо строку позовної давності, на чому у своїй позовній заяві наголошує позивач, суд зазначає наступне. За вимогами ч. 2 ст. 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Відповідно до положень ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Зважаючи, що відповідачем у справі така заява суду не подана, суд не вбачає підстав для дослідження обставини пропуску позивачем вказаного строку та застосування його наслідків, передбачених частиною четвертою статті 267 вказаного Кодексу. Понесені у справі позвиачем судові витрати по оплаті судового збору в сумі 792.14 грн. підлягають у відповідності до положень ст.141 ЦПК України стягненню на її користь з відповідача у справі. На підставі викладеного,

Outcome: partial