Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-25 00:00:00

До Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області звернулася [PERSON], [PERSON] з вказаним позовом про визнання кредитного договору, договору іпотеки та договору поруки недійсними. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 15 вересня 2006 року між АКБ «Форум» (правонаступником якого є ПАТ «Банк Форум») та [PERSON] був укладений кредитний договір №004/06/16-N за умовами якого банк надав їй кредит у сумі 39\~200 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 13,5 % річних строком до 14 вересня 2021 року. 11 травня 2010 року між банком та [PERSON] був укладений додатковий договір б/н до кредитного договору №004/06/16-N від 15.09.2006 року за яким сторонами було визначено, що погашення кредиту здійснюється частинами: щомісячними платежами у сумі 217,78 доларів США. В забезпечення виконання вказаного кредитного договору 15 вересня 2006 року між банком і [PERSON] був укладений договір іпотеки за яким остання передала банку в іпотеку належну їй на праві власності двокімнатну квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS]. Крім того, в забезпечення виконання вищевказаного кредитного договору, 15 вересня 2006 року між банком та [PERSON] був укладений договір поруки, за яким останній поручився перед банком за виконання [PERSON] зобовязань за кредитними договором №004/06/16-N від 15.09.2006 року у повному обсязі. Вважає кредитний договір недійсним, оскільки укладений з порушенням Закону України «Про захист прав споживачів», Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління НБУ № 168 від 10.05.2007 року. Крім того, [PERSON], як споживачу фінансових послуг в галузі споживчого кредитування, не надано в письмовій формі повної інформації про умови кредитування, а також орієнтовану сукупну вартість кредиту, яка надається перед укладенням кредитного договору, відсутні відомості щодо детального розпису загальної вартості кредиту, тобто немає умов, які визнані обовязковими. Таким чином, умови кредитного договору є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обовязків на погіршення становища споживача. Зазначено, що станом на день укладення вказаного кредитного договору курс долара США до гривні становив 5,05 гривень за 1 долара США та станом на 20 червня 2014 року [PERSON] виплатила банку вже понад 50\~000 доларів США, у звязку з чим вважає, що нею повністю виконані вимоги кредитного договору. Посилаючись на зазначені обставини, позивачі просили суд визнати недійсним кредитний договір №0044/06/16-N від 15.09.2006 року, укладений між [PERSON] та АКБ «Форум»; визнати недійсним договір іпотеки, укладений між [PERSON] та АКБ «Форум»; визнати недійсним договір поруки, укладений між [PERSON] та АКБ «Форум», виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна запису про заборону відчуження квартири загальною площею 50,2 кв.м, житловою площею 28,4 кв.м, що розташована за адресою: [ADDRESS]. В судовому засіданні представник позивачів позов підтримала у повному обсязі, просила його задовольнити. Надала суду пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві. Представник відповідача позов не визнав, просив відмовити у його задоволенні. Зазначив, що оспорюванні позивачами договори кредиту, іпотеки та поруки укладені у відповідності до вимог діючого на той час законодавства та підстав для визнання їх недійсними відсутні. Проси в суд врахувати, що під час укладення оспорюваного договору кредиту [PERSON] була надана вся необхідна інформація, відповідно до приписів ч.2 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів» зокрема щодо умов кредитування, сукупній вартості кредиту тощо, про що міститься відповідне застереження в кредитному договорі, який був підписаний останньою. За таких обставин вважав доводи позивачів щодо порушення банком вимог ЗУ «Про захист прав споживачів» щодо надання необхідної інформації про умови кредитування є безпідставними. Також вважав і безпідставними посилання позивачів на порушення вимог ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» і Правил надання банками інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, оскільки вказаний закон і Правила були прийняті вже після укладеного між сторонами кредитного договору, а отже і його приписи не можуть застосовуватися до спірних правовідносин. Також просив суд врахувати, що на час укладення оспорюваного кредитного договору відсоткова ставка за користування кредитом у іноземній валюті була значно нижчою (на 9% ) аніж відсоткова ставка по кредиту у національній валюті, що і стало причиною укладення позивачем кредитного договору саме у іноземній валюті. Зазначив, що про обізнаність валютних ризиків позивачам також було достеменно відомо і розяснено, позаяк у 2008 році сталося здешевлення національної валюти стосовно до долара США майже у два рази і останні, у випадку якщо вони вважали порушеними їх права укладеним договором могли звернутися до суду з відповідним позовом. За таких обставин просив суд застосувати строки позовної давності до вимог позивачів. Вислухавши пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи судом встановлені наступні обставини. З матеріалів справи встановлено, що 15 вересня 2006 року між АКБ «Форум» та [PERSON] був укладений кредитний договір № 0044/06/16-N за умовами якого банк надав останній кредит для купівлі квартири на вторинному ринку у сумі 39\~200 доларів США строком до 14 вересня 2021 року та оплатою процентів за користування кредитними коштами у розмірі 13,5 % річних. Сторонами було визначено, що повернення кредиту здійснюється рівними частинами щомісячно, починаючи з місяця, наступного за місяцем отримання кредиту в сумі не менше 218 доларів США на відкритий йому позичковий рахунок № 22336500000334 в Хмельницькій філії АКБ «Форум»; проценти за користування кредитом позичальник сплачує самостійно в валюті кредиту на рахунок № 22381500000334 в Хмельницькій філії АКБ «Форум», щомісячно не пізніше 20-го числа місяця, наступного за місяцем користування коштами. Також сторони визначили відповідальність за неналежне виконання взятих на себе за договором обовязків (розділ 4 Договору). В цей же день між АКБ «Форум» та [PERSON], в забезпечення виконання умов вищевказаного кредитного договору, був укладений іпотечний договір, який був посвідчений приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований у реєстрі за №4267. За умовами вказаного договору [PERSON] в іпотеку банку була передана квартира, зо розташована за адресою: [ADDRESS]. Крім того, в цей же день, в якості забезпечення виконання [PERSON] умов вказаного кредитного договору, між АКБ «Форум» та [PERSON] був укладений договір поруки. 11 травня 2010 року між ПАТ «Банк Форум» та [PERSON] був укладений Додатковий договір б/н до кредитного договору №0044/06/16-N від 15.09.2006 року за умовами якого сторони внесли наступні зміни: повернення кредиту здійснюється частинами щомісячно в сумі не меншій 217,78 доларів США, на відкритий позичальнику рахунок для погашення кредиту та процентів; погашення процентів за користування кредитом здійснюється щомісячно, не пізніше 20-го числа місяця, наступного за місяцем користування коштами. При цьому, на дату видачі кредиту, відповідач мав ліцензію та письмовий дозвіл НБУ на здійснення операцій з валютними цінностями що було визнано та не оспорювалося сторонами. Відповідно до положень ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ч.ч. 1-3, 5,6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Статтею 192 ЦК передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Як вбачається із змісту ч.2 ст. 524 ЦК України сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобовязання в іноземній валюті. Згідно з ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Відповідно до п.п. 1.5 Положення про порядок видачі НБУ індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління НБУ від 14.10.2004 року №483, використання іноземної валюти як засобу платежу без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку на здійснення яких Національний банк видав ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями). За відсутності нормативних умов для застосування режиму індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами ст. 5 Декрету КМУ є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої в установленому порядку. Як розяснено у п.п 10,11 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19,47 Закону України «Про банки і банківську діяльність») банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання). Щодо вимог підпункту «в» пункту 4 статті 5 цього Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії Національного банку України на здійснення операцій щодо надання та одержання резидентами кредитів у іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то, оскільки на цей час законодавством України не встановлено термінів і сум кредитів у іноземній валюті як критеріїв їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування, ця норма не може застосовуватись. У разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт "г" пункту 4 статті 5 Декрету про валютне регулювання), суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України "Про Національний банк України" в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року № 1429/10028). Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій). У зв'язку з наведеним суди повинні виходити з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору. Отже, слід прийти до висновку, що банк правомірно на підставі наданого дозволу та ліцензії НБУ на здійснення валютних операцій надав [PERSON] кредитні кошти в іноземній валюті. Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно із ст. ст. 526, 527, 530 ЦК України зобовязання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Відповідно до ст.ст. 627,628 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. При цьому, істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. При укладенні оспорюваного кредитного договору сторони узгодили всі істотні умови даного правочину та погодилися з ними. Так, з кредитного договору вбачається, що в ньому зазначені сума кредиту, нарахування та сплати відсотків, порядок сплати заборгованості, тощо. Позивач погодився на отримання кредиту та був ознайомлений з його умовами, що запропоновані банком. [PERSON] застережень до договору не висловлювали, підпис позивача на договорі свідчить про його згоду на укладення договору саме на тих умовах, які в ньому зазначені. Умовами укладеного між сторонами кредитного договору передбачений обов'язок позичальника повернути кредитору в повному обсязі існуючу заборгованість по кредиту, сплатити нараховані проценти за користування, а у разі порушення зобов'язань за договором - понести штрафні санкції. Підписанням оспорюваного кредитного договору без будь-яких застережень, отриманням коштів у кредит, виконанням умов договору протягом пятнадцяти років позичальник підтвердив, що він обізнаний та погодився з усіма його умовами. Умови договору не можуть вважатись такими, що порушують права і інтереси позичальника, оскільки цивільні відносини засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (ст. 1 ЦК України). Укладаючи вказаний договір, сторони свідомо брали на себе певні ризики на випадок подальшої зміни валютного курсу. Будь-яких законних підстав вважати, що така зміна не настане, в сторін не було. Саме по собі зростання курсу іноземної валюти не є підставою для визнання кредитного договору недійсним, зазначене стосується обох сторін договору, й позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті. Положення чинного законодавства хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов'язання у випадку зміни курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти. При цьому суд звертає свою увагу на те, що згідно ч.ч. 1, 2 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Ця норма кореспондується із приписами статті 524 ЦК України, згідно з якою зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. [PERSON] можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Отже, положення чинного законодавства хоч і передбачають обов'язковість застосування валюти України при здійсненні розрахунків, але не містять заборони визначення грошового еквіваленту зобов'язань в іноземній валюті. Відтак, коригування платежів, в основі яких лежить зміна курсової різниці (зміна курсу гривні стосовно долара), прямо не заборонена та не суперечить чинному законодавству України. Тому стягнення заборгованості у іноземній валюті не суперечить вимогам чинного законодавства і відповідає умовам договору, який був укладений між сторонами у іноземній валюті ( в доларах США). Твердження позивача, що банком у порушення вимог ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» не було надано позивачу у письмовій формі до укладення договору інформації щодо наявних форм кредитування, типу відсоткової ставки, орієнтовної сукупної вартості кредиту, графіку платежів, переліку витрат, повязаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та інше, про невідповідність укладеного кредитного договору вимогам Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, є неспроможними, оскільки позивачем не було надано належних доказів того, що відсутність будь-якої частки інформації вплинула на його усвідомлення і обізнаність щодо змісту укладеного договору, а твердження про таку необізнаність спростовуються наявними матеріалами справи, а саме пунктами 7.2 та 7.8. Кредитного договору. в яких зазначено, що сторони фіксують свою згоди з тим, що ними узгоджені істотні умови, і зобовязуються надалі ніяких претензій одна до одної з цього приводу не мати; цей договір відображає повне розуміння Сторонами його предмету та інших питань, зазначених в цьому Договорі; умови кредитування відповідно до п.2 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів» Позичальником отримано до укладення цього Договору. Стосовно позовних вимог [PERSON] про недійсність договору іпотеки від 15.09.2006 року суд зазначає наступне. Статтею 1 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Як вбачається із тексту оспорюваного договору іпотеки, він містить вичерпну інформацію щодо його сторін, а також щодо розподілу їхніх прав та обовязків. Будь-яких належних, обґрунтованих та допустимих доказів на підтвердження наявності підстав, визначених ст. 215 ЦК України для визнання договору недійсним, [PERSON] надано не було. За таких обставин підстави для задоволення позовних вимог в цій частині відсутні. Стосовно вимог позивача [PERSON] про визнання договору поруки, укладеного 15.09.2006 року між ним та АКБ «Форум» суд зазначає наступне. Відповідно до положень ст.553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб. Як вбачається із тексту оспорюваного договору поруки, він містить вичерпну інформацію щодо його сторін, а також щодо розподілу їхніх прав та обовязків. Будь-яких належних, обґрунтованих та допустимих доказів на підтвердження наявності підстав, визначених ст. 215 ЦК України для визнання договору недійсним, [PERSON] надано не було. За таких обставин підстави для задоволення позовних вимог в цій частині також відсутні. Враховуючи викладене, оскільки посилання позивачів на недійсність оспорюваних ними правочинів із зазначених ним підстав, порушення їх прав, визначених Законом України «Про захист прав споживачів», належним чином доведені не були, натомість, спростовані наявними у справі доказами, суд приходить до переконання, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed