Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-29 00:00:00

Позивачка, звернувшись в суд із даним позовом, уточнивши який, посилається на те, що є власником житлового будинку [ADDRESS] . Рішенням Коломийської міської ради за № 346 від 21 листопада 1995 року для будівництва і обслуговування будинку їй виділена земельна ділянка площею 0.1052, 3 га, на частину якої, площею 0, 10 га, 19 червня 1996 року видано Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку, а частину земельної ділянки, що залишилась, використовувала для садівництва. Зазначає, що в серпні 2007 року відповідачка [PERSON] розпочала будівельні роботи на вищевкзаній земельній ділянці, зрізала фруктові дерева та насадження, повідомивши, що частина ділянки вилучена та рішенням Коломийської міської ради від 21 березня 2007 року передана їй у власність площею 33, 74 кв.м., про що видано Державний акт. Також вказала, що [PERSON] рішенням Коломийської міської ради за № 110 від 29 червня 2006 року передано у власність земельну ділянку площею 0,100 га для будівництва і орбслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] , межі якої згідно плану, накладаються на належну їй ділянку. У зв"язку з наведеним просила скасувати рішення Коломийської міської ради № 464-13/2007 від 21 березня 2007 року та рішення Коломийської міської ради № 110 від 29 червня 2006 року та Державні акти про право приватної власності на землю серії ЯД № 689771/012729700488 та ЯД № 855/22, видані на ім`я [PERSON] , зобов"язати відповідачку повернути належну їй земельну ділянку з приведенням її в придатний до використання стан зі знесенням будівель та споруд. Представники позивачки в судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримали з мотивів, викладених у позовній заяві та просили позов задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] та її представники в судове засідання не з"явилися. В попередніх судових засіданнях представники відповідачки проти позовних вимог [PERSON] заперечили з мотивів, викладених у зустрічній позовній заяві, просили суд визнати незаконним і скасувати п.2 рішення виконкому Коломийської міської ради за № 345 від 21 листопада 1995 року, яким виділено позивачці земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] та визнати нечинним виданий 19 червня 1996 року Державний акт на право приватної власності на землю серії I-IФ № 002849. Ухвалою суду від 14 листопада 2019 року зустрічний позов [PERSON] до виконавчого комітету Коломийської міської ради, Коломийської міської ради, [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів: Головне управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області про визнання незаконним і скасування рішення виконкому Коломийської міської ради за № 345 від 21 листопада 1995 року, визнання нечинним Державного акту на право приватної власності на землю, залишено без розгляду, в зв"язку з повторною неявкою позивачки в судове засідання. Відповідач, Коломийська міська рада, явку представника в судове засідання не забезпечила. Згідно наданих суду письмових пояснень, приймаючи рішення № 464-13/2007 від 21 березня 2007 року про надання [PERSON] земельної ділянки, рада діяла у відповідності до вимог ст.ст. 35, 116. 118.121 ЗК України і в межах компетенції. Вказали, що за даними Коломийського УІБТІ і генплану кварталу № 4 м. Коломиї за будинковолодінням відповідачки [PERSON] числиться земельна ділянка загальною площею 0.1034 га, тому вправі були частину цієї земельної ділянки передати їй у власність. Також зазначили, що відсутні порушення процедури передачі у приватну власність відповідачці вказаних земельних ділянок, оскільки позивачка та відповідачка не є належними суміжними землекористувачами, оскільки у позивачки відсутні документи, що підтверджують право власності чи користування зазначеною ділянкою, а тому згідно вимог ст. 198 ЗК України з нею не слід було погоджувати межі. В зв"язку з викладеними обставинами просили в задоволенні позову відмовити, а розгляд справи проводити без участі представника. Врахувавши позиції сторін, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши докази, якими вони підтверджуються, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що рішенням виконавчого комітету Коломийської міської ради Івано-Франківської області за № 345 від 21 листопада 1995 року [PERSON] вирішено виділити житловий будинок по [ADDRESS] зі складу будинковолодіння [ADDRESS] та зареєструвати за будинком земельну ділянку площею 1052,3 кв.м. за цією ж адресою. Зазначена земельна ділянка виділена на місцевості, що підтверджено планом (т. 1 а.с. 9, 10). Відповідно до рішення виконавчого комітету Коломийської міської ради № 93 від 18 квітня 1996 року присадибну ділянку загальною площею 1 052 кв.м. передано позивачці, з яких 1000 кв.м. - у приватну власність, а 52 кв.м. залишено у користуванні. На земельну ділянку площею 0,10 га. видано Державний акт про право приватної власності на землю серії I-IФ № 002849. Зазначені земельні ділянки передані [PERSON] у відповідності до норм законодавства і рішення про їх повне або часткове вилучення органом місцевого самоврядування не приймалось. В свою чергу, відповідачка [PERSON] є власником будинковолодіння за [ADDRESS] на підставі договору дарування житлового будинку від 07 грудня 2003 року, зареєстрованого в Коломийському МБТІ 11 листопада 2005 року. Рішенням Коломийської міської ради № 110 від 29 червня 2006 року відповідачці передано у власність земельну ділянку площею 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, про що видано Державний акт на право власності на землю серії ЯД № 865122, а рішенням Коломийської міської ради за № 464-13/2007 від 21 березня 2007 року, земельну ділянку площею 0,0034 га. для ведення садівництва, що стверджується Державним актом на право власності на землю серії ЯД № 869771. Із висновку судової будівельно-технічної експертизи № 0592 від 14 вересня 2010 року, вбачається, що у фактичному користуванні [PERSON] знаходиться не вся землеьна ділянка, визначена межами у правоустановлюючому документі та плані на [ADDRESS] , а існує накладка площею 62 кв.м. на неї меж сусідньої земельної ділянки по [ADDRESS] , що належить [PERSON] . Передана у власність [PERSON] земельна ділянка частково розташована на земельній ділянці [PERSON] (т. 3 а.с. 3-6). Такі ж обставини встановлені висновком № 627 судової земельно-технічної експертизи та експертизи з питань землеустрою по кримінальному провадженні № 12013090180001591, складеним Львівським науково-дослідним інститутом судових експертиз 25 квітня 2017 року, відповідно до п. 4 якого, земельні ділянки за адресою [ADDRESS] площею 1000 кв.м. та площею 33,74 кв.м., які належать [PERSON] на підставі Державних актів про право власності на земельні ділянки серії ЯД № 865122 і ЯД № 869771/010729700488 відповідно, накладаються на земельні ділянки, розташовані за адресою [ADDRESS] площею 1000 кв.м., яка належить [PERSON] на підставі Державного акту про право власності на земельну ділянку серії І-ІФ № 002849 та площею 52 кв.м., яка передана позивачці у користування. Площа накладення становить 0,0057 га. В ході дослідження експертом встановлено, що частина земельної ділянки, яка належить [PERSON] на підставі вищевказаного Державного акту зайнята [PERSON] та відгороджена цегляною огорожею. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованою Україною, зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.), передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Відповідно до ч.4 ст.41 Конституції ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Аналогічна норма закріплена в ст.321 ЦК України. Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права. Частиною 1 ст. 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. У відповідності до ч. 5 ст. 116 Земельного кодексу України надання у користування земельної ділянки, що перебуває у власності або у користуванні, провадиться лише після вилучення (викупу) її в порядку, передбаченому цим кодексом. Згідно ч. 1 ст. 149 Земельного кодексу України земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади та місцевого самоврядування. За приписами ст. 393 ЦК України Правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта. У разі неможливості відновлення попереднього становища власник має право на відшкодування майнової та моральної шкоди. Згідно з ч. 1, 2, 3 п "г" ст. 152 Земельного кодексу України Держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю,навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою,і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян і юридичних осіб на земельні ділянки здійснюються шляхом визнання недійсним рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Статтею 155 ЗК України передбачено, що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Таким чином, оскільки Коломийською міською радою не приймалось рішення про вилучення у [PERSON] частини земельної ділянки, а в порушення вимог ст. 116 ЗК України прийнято рішення про передачу її у власність [PERSON], такі рішення органу місцевого самоврядування порушують права позивачки, як власника земельної ділянки, а тому є незаконними. Державні акти, видані на підставі незаконних рішень також підлягають скасуванню. Відповідно до ст. 212 ЗК України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Зважаючи на те, що правовстановлюючий документ на спірну земельну ділянку позивачка отримала у 1996 році, тобто значно раніше ніж відповідачка, якій земельна ділянка передана рішеннями від 2006 та 2007 років, такий доумент не скасовувався, рішень про її вилучення не приймалось, суд вважає, що [PERSON] законно володіє зазначеною земельною ділянкою, тоді як Державні акти на право власності на земельні ділянки, видані Коломийською міською радою [PERSON], порушують межі суміжної ділянки, належної позивачці. Згідно вимог ч.ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Відповідно до роз' яснень, що містяться у п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р.№ 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» - при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд приймає до уваги стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його житті, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. У відповідності до п. 4 Постанови Пленуму ВС України від 31.03.1995 р. за № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Із змісту позовної заяви вбачається, що позивачка просить суд стягнути з відповідачки в рахунок відшкодування моральної шкоди 1 700 грн., обгрунтовуючи такий розмір порушенням відповідачкою її прав, які змушена тривалий час відновлювати в судовому порядку, що забрало значну частину її часу, спричинивши душевні хвилювання. Однак, враховуючи те, що [PERSON] набула право власності на частину земельної ділянки у законний спосіб, на підставі рішення органу місцевого самоврядування, суд не вбачає підстав для задоволення вимоги позивачки про стягнення моральної шкоди. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Отже, суд вважає, що з відповдіачки підлягають стягненню сплачені позивачкою при зверненні до суду, судові витрати, оскільки вони викликані захистом порушеного права. На підставі ст. 55 Конституції України, ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ст. 21 ЦК України, ст.ст. 6, 7, 17, 18, 29, 30, 67 ЗК України в редакції 1992 року, ст.ст. 124, 127, 134, 212 Земельного кодексу України,

Outcome: approved