Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-24 00:00:00

25 травня 2015 року ПАТ «Альфа Банк» звернулося до суду з позовом, в якому просить стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за кредитним договором в розмірі 840544 грн. 08 коп., а т.ч.: за кредитом - 808446,36 грн.; по відсотках - 29125,02 грн.; по пені - 2972,7 грн. посилаючись на невиконання ними умов кредитного договору, а також судові витрати. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив його задовольнити. Представник відповідача [PERSON] позов не визнав, просив відмовити в його задоволенні. Відповідачі до суду не з'явилися, про час і місце розгляду справи оповіщені, про причини неявки суду не повідомили. Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. У судовому засіданні встановлено, що 17 березня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № 2402/0208/71-025, відповідно до умов якого банк надає позичальнику грошові кошти у розмірі 48650 доларів США на строк по 16 березня 2023 року включно та на умовах, передбачених у цьому договорі, а позичальник зобов'язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати свої зобов'язання у повному обсязі у терміни, передбачені цим договором (а.с. 5-8). Відповідно до п. 1.3 Договору, позичальник сплачує банку проценти за користування кредитом у розмірі 11,90 % річних за весь строк фактичного користування кредитом. У пункті 8.1 Договору сторони погодили, що у разі порушення терміну сплати ануїтетних платежів за цим договором позичальник сплачує пеню за кожний день прострочення в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу за кожний день прострочення в тому числі день погашення простроченої заборгованості. В забезпечення виконання кредитного договору № 2402/0208/71-025 між ВАТ «Сведбанк» та [PERSON] 17.03.2008 був укладений договір поруки № 2402/0208/71-025/Р-1 (а.с. 23). 30.04.2009 між ВАТ «Сведбанк» та [PERSON] був укладений Договір про внесення змін і доповнень № 1 до Кредитного договору № 2402/0208/71-025 від 17.03.2008, згідно з яким кредитний договір викладений у новій редакції. Зокрема, п. 3.1.1 викладений у наступній редакції: «Починаючи з 10 червня 2009 року Позичальник здійснює погашення кредиту та сплату процентів за період користування кредитом, нарахованих відповідно до п.3.2. цього Договору, шляхом здійснення фіксованих платежів (далі - Ануїтетні платежі або Ануїтетний платіж) у сумі 577,97 доларів США у чітко встановлений цим Договором термін 10 (десятого) числа кожного місяця та в день закінчення кредитного договору. До настання терміну вказаного в абзаці першому цього підпункту п 3.1 Позичальник сплачує фактично нараховані відсотки за період користування кредитом не пізніше 10 числа наступного місяця, починаючи з місяця наступного за місяцем укладання даного Договору (далі - термін здійснення платежів)» (а.с. 12-16). В той же день між ВАТ «Сведбанк» та [PERSON] був укладений Договір про внесення змін і доповнень № 2 до Кредитного договору № 2402/0208/71-025 від 17.03.2008, згідно з яким п. 3.1.1 Договору викладений у наступній редакції: «Починаючи з 10 листопада 2009 року Позичальник здійснює погашення кредиту та сплату процентів за період користування кредитом, нарахованих відповідно до п.3.2. цього Договору, шляхом здійснення фіксованих платежів (далі - Ануїтетні платежі або Ануїтетний платіж) у сумі 585,02 доларів США у чітко встановлений цим Договором термін 10 (десятого) числа кожного місяця та в день закінчення кредитного договору.До настання терміну вказаного в абзаці першому цього підпункту п 3.1 Позичальник сплачує фактично нараховані відсотки за період користування кредитом не пізніше 10 числа наступного місяця, починаючи з місяця наступного за місяцем укладання даного Договору (далі - термін здійснення платежів)» (а.с. 11). 19.03.2010 між ВАТ «Сведбанк» та [PERSON] була укладена Додаткова угода № 3 до Кредитного договору № 2402/0208/71-025 від 17.03.2008, згідно з якою п. 1.3 Договору викладений у наступній редакції: «1.3. З дати підписання цієї Додаткової угоди до Договору Позичальник сплачує Банку проценти за користування кредитом у розмірі 11,9 (одинадцять цілих дев'ять десятих) % річних. Сторони за взаємною згодою, досягнутою при укладанні цього Договору, встановили, що розмір визначеної у цьому пункті процентної ставки може змінювалися без укладання додаткового правочину до цього Договору, у випадку і у порядку, встановленому п.6.1,п. 8.4 цьогоДоговору» (а.с. 17). 18.03.2011 між ВАТ «Сведбанк» та [PERSON] була укладена Додаткова угода № 4 до Кредитного договору № 2402/0208/71-025 від 17.03.2008, згідно з якою п. 1.3 Договору викладений у наступній редакції: «1.3. З дати підписання цієї Додаткової угоди до Договору Позичальник сплачує Банку проценти за користування кредитом у розмірі 11,9 (Одинадцять цілих дев'ять десятих) % річних. Сторони за взаємною згодою, досягнутою при укладанні цього Договору, встановили, що розмір визначеної у цьому пункті процентної ставки може змінюватися без укладання додаткового правочину до цього Договору, у випадку і у порядку, встановленому п. 6.1, п. 8.4 цього Договору» (а.с. 18). 25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено Договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого продавець погодився продати права вимоги та передати їх покупцю, а покупець погодився купити права вимоги, прийняти їх і сплатити загальну купівельну ціну (а.с. 170-199). За цим договором до ПАТ «Дельта Банк» перейшло право вимоги до відповідачів, про що свідчать копії Акта приймання-передачі прав вимоги від 25 травня 2012 року та Переліку договорів та купівельної ціни за права вимоги. 15 червня 2012 року ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа Банк» уклали Договір купівлі-продажу прав вимоги, згідно умов якого продавець погодився продати права вимоги та передати їх покупцю, а покупець погодився купити права вимоги, прийняти їх і сплатити загальну купівельну ціну (а.с. 200-215). Перехід до позивача права вимоги до відповідачів також підтверджується копією Акта приймання-передачі прав вимоги від 15 червня травня 2012 року та переліку договорів та купівельної ціни за права вимоги (а.с. 216-220). Відповідачі взяті на себе зобов'язання за Кредитним договором не виконують, у зв'язку з чим за розрахунком позивача станом на 29.04.2015 розмір заборгованості становить 840 544,08 грн., з яких: за тілом кредиту - 36314,42 доларів США, що еквівалентно 808446,36 грн., відсотки - 1308,26 доларів США, що еквівалентно 29125,02 грн., пеня - 133,53 доларів США, що еквівалентно 2972,70 грн. (а.с. 26). Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. З положень ст. ст. 526, 527 ЦК Україниубачається, що взяті сторонами за договором зобов'язання повинні виконуватися належним чином, відповідно до умов договору. Стаття 530 ЦК України передбачає, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно полягає виконанню у цей строк (термін). Стаття 525 ЦК України забороняє односторонню відмову від зобов'язання або односторонню зміну його умов. Згідно ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України. Позивач скористався передбаченим законом прав на дострокове повернення частини позики, що залишилася, та направив відповідачам 13.05.2015 вимогу № 43365-102 про дострокове повернення кредиту, про що свідчить реєстр № 302 рекомендованих поштових відправлень, що пересилаються в межах України, та копія фіскального чеку від 16.05.2015 (а.с. 37-38). Статтею 611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема:1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору;2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. В порушення вимог Закону та кредитного договору відповідач [PERSON] в односторонньому порядку відмовився від виконання договірних зобов'язань та заборгував позивачеві 840544,08 грн. за кредитним договоромвід 17.03.2008. Заперечення відповідача щодо відсутності доказів реальної видачі коштів за кредитним договором спростовуються заявою [PERSON] на видачу готівки № U1273-1000 від 17.03.2008, яка в силу положень пункту 2 Глави 3 постанови Правління Національного банку України від 14.08.2003 № 337, чинної на час виникнення спірних правовідносин, є належним доказом видачі банком грошових коштів позичальнику (а.с. 101). Крім того, видача грошових коштів та обізнаність [PERSON] про перехід до ПАТ «Альфа-Банк» права вимоги до нього підтверджується виконанням грошового зобов'язання за кредитним договором та сплатою грошових коштівпозивачеві, про що свідчать виписки по особових рахунках (а.с. 108-169). Твердження відповідача про неправомірність видачі кредиту в іноземній валюті без індивідуальної ліцензії суд вважає необґрунтованими з наступних підстав. Відповідно до ст. ст. 192, 524, 533 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Як роз'яснив Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пунктах 11, 13 постанови «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» № 5 від 30 березня 2012 року, у разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт "г" пункту 4 статті 5 Декрету про валютне регулювання) суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України "Про Національний банк України" в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року № 1429/10028). Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій). У зв'язку з наведеним слід виходити з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору. Відповідно до абзацу 3 частини першої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» надання (отримання) споживчих кредитів у іноземній валюті на території України забороняється. У зв'язку із зазначеним суди повинні виходити з того, що договір, предметом якого є споживчий кредит в іноземній валюті, укладений після набрання чинності Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», за позовом заінтересованої особи може бути визнаний судом недійсним. Отже, кредитний договір в іноземній валюті, укладений сторонами у 2008 році, не потребував індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу. Інші заперечення відповідача спростовуються зібраними у справі доказами та не можуть бути достатньою підставою для відмови у задоволенні позовних вимог до [PERSON] Разом з тим, суд лише частково погоджується з наданим позивачем розрахунком заборгованості по пені, оскільки відповідно до положень ст. 533 ЦК України, грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях, а якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Таким чином, розмір пені розраховується на день платежу та складає 3 055,14 грн.: 20,12 дол. США х 24.84 (офіційний курс НБУ) = 499,78 грн. на день сплати 10.02.2015; 60,57 дол. США х 21.74 (офіційний курс НБУ) = 1 316,79 грн. на день сплати 10.03.2015; 52,84 дол. США х 23.44 (офіційний курс НБУ) = 1 238,57 грн. на день сплати 10.04.2015; 499,78 грн. + 1 316,79 грн. + 1 238,57 грн. = 3 055,14 грн. Проте, враховуючи диспозитивність цивільного судочинства, стягненню підлягає сума пені, зазначена у позовних вимогах, - 2 972,70 грн. Відповідно до приписів ч. ч. 1 та 2 ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. У п. 22 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних договорів» роз'яснено, що відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України припинення договору поруки пов'язується зі зміною забезпеченого зобов'язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови збільшення обсягу відповідальності поручителя. При цьому обсяг зобов'язання поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель. Проте якщо в договорі поруки передбачено, зокрема, можливість зміни розміру процентів за основним зобов'язанням і строків їх виплати тощо без додаткового повідомлення поручителя та укладення окремої угоди, то ця умова договору стала результатом домовленості сторін (банку і поручителя), а отже, поручитель дав згоду на зміну основного зобов'язання. Якщо в договорі поруки такі умови сторонами не узгоджені, а з обставин справи не вбачається інформованості поручителя і його згоди на збільшення розміру його відповідальності, то відповідно до положень ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється у разі зміни основного зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. У цьому випадку поручитель має право на пред'явлення позову про визнання договору поруки припиненим. У пункті 11 договору поруки № 2402/0208/71-025/Р-1, укладеного між ВАТ «Сведбанк» та [PERSON], сторони домовились, що будь-які зміни до Основного зобов'язання, крім змін, наслідком яких є збільшення обсягу відповідальності поручителя за цим договором, погоджуються між позичальником та банком самостійно без повідомлення поручителя про такі зміни (а.с. 23). 30.04.2009 між ВАТ «Сведбанк» та позичальником [PERSON] був укладений Договір про внесення змін і доповнень № 1 до Кредитного договору № 2402/0208/71-025 від 17.03.2008, згідно з п. 8.4.1 якого встановлено підвищення відсоткової ставки на 1% за кожен факт порушення (п. 8.4), від рівня поточної ставки на дату порушення зобов'язання позичальника(а.с. 62). Доказів згоди поручителя на підвищення процентні ставки на 1% за кожен факт порушення позичальником умов кредитного договору та оформлення її у письмовій формі банком не надано. Таким чином, встановлюючи підвищення відсоткової ставки на 1% підставі Договір про внесення змін і доповнень № 1, укладеного між банком та позичальником, до Кредитного договору № 2402/0208/71-025 від 17.03.2008, банк, не отримуючи на це письмової згоди поручителя, прийняв рішення в односторонньому порядку змінити основне зобов'язання, внаслідок чого збільшився обсяг відповідальності поручителя, що є безперечною умовою припинення поруки. З огляду на викладені обставини та правові норми, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову та стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованості в розмірі 840 544 грн. 08 коп. за кредитним договором № 2402/0208/71-025 від 17.03.2008. У задоволенні позову до [PERSON] належить відмовити. У зв'язку з частковим задоволенням позову, з [PERSON] підлягає стягненню на користь позивачасудовий збір в сумі 3 654,00 грн.

Outcome: partial