Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-28 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до Старокостянтинівської міської ради про визнання за нею права власності на квартиру [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті рідного дядька [PERSON], який помер [INFO]. В обґрунтування зазначила, що після смерті [PERSON] залишилося спадкове майно - квартира [ADDRESS], ? якої належала покійному на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 30 травня 1994 року відділом приватизації Старокостянтинівського цукрового заводу ім. Мануїльського, а ? частина квартири належала матері померлого [PERSON], яка померла [INFO], однак спадщину після її смерті [PERSON] не оформив. [PERSON] прийняла спадщину у встановленому законом порядку, подавши відповідну заяву до нотаріальної контори, однак, їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки наданий правовстановлюючий документ на вищевказану квартиру, який підтверджує право власності спадкодавця [PERSON] на квартиру, не відповідає вимогам законодавства. Представник позивача у судове засідання не з'явилася, надала суду заяву з проханням розглянути справу за її відсутності, позовні вимоги підтримала повністю. Представник відповідача - Старокостянтинівської міської ради Хмельницької області також подала письмову заяву, у якій просить розгляд справи проводити у відсутності представника, проти позову не заперечує. Дослідивши матеріали справи та надані докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 22 березня 2014 року [PERSON] помер [INFO] в м. Старокостянтинів Хмельницької області, актовий запис № 87 та свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від [INFO] [PERSON] померла [INFO] в м. Старокостянтинів Хмельницької області, актовий запис № 149. Відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданного відділом приватизації Старокостянтинівського цукрового заводу ім. Мануїльського від 30 травня 1994 року, квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] та [PERSON] Стаття 1217 ЦК України передбачає, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Стаття 1265 ЦК України передбачає, що у п'яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно. Згідно ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Стаття 1298 ЦК України передбачає, що свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини. Відповідно до п. 23 постанови Пленуму ВСУ "Про судову практику у справах про спадкування" № 7 від 30.05.2008 р., свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Постановою державного нотаріуса Старокостянтинівської державної нотаріальної контори №4463/02-31 від 20.11.2014 року позивачці відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на майно померлого [INFO] [PERSON], яке складається з квартири [ADDRESS] у зв'язку з подачею спадкоємцем документів, які не відповідають вимогам законодавства і не можуть бути прийняті як правовстановлюючі документи, які підтверджують право власності спадкодавця на вказану вище квартиру. Відповідно до ст.328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Так, свідоцтво про право власності на житло - квартиру [ADDRESS] було видано відділом приватизації Старокостянтинівського цукрового заводу ім. Мануїльського від 30.05.1994 року, про що було внесено відповідний запис до реєстраційної книги. Згідно до абз.3 ч.2 ст.331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до ч.3 ст.3 Закону України від 01 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч.4 ст.3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Відповідно до ст.1 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" (в редакції, яка діяла на час виникнення прав на нерухоме майно) приватизація державного житлового фонду (далі приватизація) - це відчуження квартир (будинків) та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв та ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Відповідно до п.5 ст.8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" передача квартир у власність громадян оформлялася свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), яке реєструвалося в органах приватизації і не потребувало нотаріального посвідчення. Відповідно до п.п. 13, 14 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженого наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15.09.1992 року №56 (яке було чинним на момент виникнення права власності на квартиру) приватизація державного житлового фонду здійснювалася уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною виконавчою владою, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управління яких знаходився державний житловий фонд. Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснювалася на підставі рішень відповідних органів приватизації. Вищезазначеним Положенням також визначався порядок державної реєстрації права власності на квартиру, зокрема п.28 Положення передбачалася обов'язкова реєстрація в органах технічної інвентаризації свідоцтва про право власності на квартиру. Таким чином, зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності не залежало від державної реєстрації до часу набрання законної сили ЦК України та Закону України від 01.07.2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Таким чином, право власності на частку приватизованої квартири виникло у спадкодавця з моменту видачі розпорядження про передачу квартири в спільну сумісну власність, тобто з 25.11.1998 року. Згідно з пунктом 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України правила Книги шостої ЦК України застосовуються також до спадщини, яка відкрилась, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. Відповідно до роз"ясень, даних в п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про спадкування" №7 від 30.05.2008 року, відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилась не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилась до набрання чинності ЦК України і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом. З огляду на вищезазначені нормативні положення, якщо спадщина була прийнята до 1 січня 2004 року - застосовуються норми ЦК УРСР 1963 року. Статтею 548 ЦК УРСР 1963 року встановлено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини, яким згідно ст. 525 цього Кодексу є день смерті спадкодавця. За змістом частин першої та другої статті 549 ЦК УРСР 1963 року спадкоємець визнається таким, що прийняв спадщину, як у разі подання ним у шестимісячний строк відповідної заяви до державної нотаріальної контори, так і в разі фактичного його вступу в управління або володіння спадковим майном, що означає можливість спадкоємця мати майно у своєму віданні, вчинення ним відповідних дій стосовно зазначеного майна до закінчення шестимісячного строку з часу відкриття спадщини. З огляду на вказане суд вважає, що оскільки позивачка, як спадкоємець прийняла спадщину після смерті [PERSON], але не може отримати свідоцтво про право на спадщину, то слід захистити її права та в судовому порядку, визнавши право власності на квартиру [ADDRESS], як за спадкоємцем за законом, яка прийняла спадщину. На підставі викладеного,

Outcome: approved