Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-06 00:00:00

29 травня 2015 року [PERSON] звернувся до Київського районного суду міста [PERSON] з позовом до Одеської міської ради, за участю третьої особи [PERSON], про встановлення факту володіння на праві власності земельною ділянкою та визнання права власності у порядку спадкування, який під час розгляду справи неодноразово уточняв та згідно з останньою редакцією просить суд: встановити факт володіння [PERSON], земельною ділянкою, площею 0.0841 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд ( присадибна ділянка) та ведення особистого селянського господарства, яка розташована за адресою: місто Одеса, вулиця Академіка Гамалея, буд. 64 на підставі державного акту від 26.12.2007 року серія ЯБ № 296897, зареєстрованого за №010750502267 у таких межах: земельна ділянка № 1 - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд ( присадибна ділянка) площею 0,0714 га, земельна ділянка № 2 - для ведення особистого селянського господарства площею 0,0127 га; визнати за [PERSON] право власності на домоволодіння та дворових споруд, які складають 23/50 частини, що належать [PERSON] та знаходяться за адресою - місто [PERSON], вулиця Зелена (яка була перейменована в назву вулиця Академіка Гамалея), № 64; визнати за [PERSON] право власності на земельну ділянку, площею 0,0841 га, що належать [PERSON] та знаходяться за адресою - місто Одеса, вулиця Зелена (яка була перейменована в назву вулиця Академіка Гамалея), № 64. В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що він [PERSON], є законним спадкоємцем свого батька [PERSON], який помер 15.12.2011 року, подав заяву про прийняття спадщини у встановлений законодавством строк до Третьої одеської державної нотаріальної контори. Третя одеська державна контора з метою видачі Свідоцтва про право на спадщину майна (спадкова довідка № 49/2012) звернулась до Управління Держземагенства у м. Одесі із запитом про видачу йому витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, площею 0,0841 га, яка розташована за адресою: м. Одеса, вул. Зелена, 64. Дана ділянка належала померлому [PERSON] на підставі Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку Серії ЯБ №296897, зареєстрованого в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею 26.12.2007 року, на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] 02.04.2005 року №1388. Розглянувши запит Управління Держкомзему у м. Одеса було передано документи до ОРФ ДП «Центр ДЗК» для формування аркушів витягу з Поземельної книги, однак Одеською регіональною філією ДП «Центр ДЗК» їх було повернено із зауваженням щодо невідповідності даних в базі даних АС ДЗК (проміри сторін земельної ділянки) до вказаних в державному акті, а також кадастровий номер 5110136900:36:021:0035, роздрукований на державному акті, не відповідає базі даних АС ДЗК, де земельній ділянці присвоєно кадастровий номер 5110136900:41:021:0035. Головним Управлінням Держкомзему у м. Одесі запропоновано усунути вказані технічні недоліки для належного формування Витягу земельної ділянки. Технічну документацію із землеустрою щодо складання Державного акта на право власності на зазначену земельну ділянку було розроблено у 2007 році Товариством з обмеженою відповідальністю «Геоконсалтинг». У звязку з чим, він звернувся до ТОВ «Геоконсалтинг» з проханням вжити заходів щодо усунення недоліків технічної документації із землеустрою на дану земельну ділянку. Розглянувши заяву ТОВ «Геоконсалтинг» повідомило, що проміри сторін даної земельної ділянки повністю відповідають технічній документації із землеустрою щодо складання державного акта на право власності на земельну ділянку. Крім того, було повідомлено, що невідповідність промірів земельної ділянки спостерігається відносно електронної кадастрової бази, інформація до якої була внесена ОРФ ДП «Центр ДЗК». Надалі позивачеві стало відомо, що причиною усього було те, що у процесі розробки документації на даній земельній ділянці з'явилися розбіжності відносно кадастрового номера земельної ділянки в Держвному акті на право власності на земельну ділянку 5110136900:36:021:0035 та в Державному земельному кадастрі 5110136900:41:021:0035, а також зміна місця знаходження земельної ділянки, у відомостях бази даних АС ГЗК. Після поетапного звернення до ТОВ «Геоконсалтинг» та Управління Держкомзему у м. Одеса позивачеві було рекомендовано звернутися за поясненням до Одеської регіональної філії Центру ДЗК - структурний підрозділ Центру ДЗК, на підставі Закону України від 1 липня 2004 року за №1952-ІУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» та тимчасового порядку ведення державного реєстру земель, затвердженого наказом Держкомзему України від 02.07.2003 року № 174, згідно з якими інформацію щодо даних державного земельного кадастру до 2010 року надавала та вносила до бази саме регіональна філія Центру ДЗК. Вони повідомили позивача, що станом на теперішній час Одеська регіональна філія Центу ДЗК не має повноважень щодо надання будь-яких достовірних, обґрунтованих відомостей згідно даних Державного земельного кадастру та надання копій матеріалів з Державного фонду документації із землеустрою. Згідно с діючим Законом України «Про Державний земельний кадастр», Постановою Кабінету Міністрів від 17 жовтня 2012 року «Про затвердження порядку ведення Державного земельного кадастру» ведення Державного земельного кадастру здійснює Держземагенство»; до складу Держземагенства та його територіальних органів входять державні кадастрові реєстратори, які здійснюють внесення відомостей до Державного земельного кадастру і надання таких відомостей в межах повноважень визначених Законом України «Про Державний земельний кадастр» та цим Порядком. Державний кадастровий реєстратор має доступ до всіх відомостей Державного земельного кадастру, самостійно приймає рішення про внесення відомостей до нього, надання таких відомостей до нього, а також відмову у внесенні або наданні відомостей; до повноважень Державного кадастрового реєстратора Держземагенства належать: виправлення помилок у Державному земельному кадастрі, допущених у відомостях щодо об'єктів. У звязку з чим позивач був вимушений звернутись до суду з відповідним позовом. Під час розгляду справи треті особа [PERSON] визнавала позов [PERSON] частково, звернулась до суду з позовом, як третя особа, що заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору, до [PERSON], третя особа Одеська міська рада, про визнання права власності, який під час розгляду справи неодноразово уточнювала, та згідно з останньою редакцією позовної заяви просить суд: визнати за нею [PERSON] право власності на ? частку від 23/50 частин домоволодіння і дворових споруд та ? частку земельної ділянки, яка розташована за адресою: м. Одеса, вул. Зелена (яка була перейменована в назву вулиця Академіка Гамалея), №64, що належить [PERSON], померлому 15.12.2011 року. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] посилалась на те, що зі спадкодавцем [PERSON], починаючи від 12.10.1985 року до дня його смерті 15.12.2011 року, вони перебувала в зареєстрованому шлюбі. Від 27.11.1985 року до теперішнього часу вона зареєстрована та проживає за адресою [INFO] (яка на цей час перейменована на вулиця Академіка Гамалея), № 64. За зазначеною адресою, зареєстрований та проживає її спільний з померлим чоловіком син [PERSON]. Не зважаючи на те, що її ім'я відсутнє в заповіті, вона спільно з сином з дня смерті чоловіка [PERSON] прийняла спадщину шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном за адресою місця свого постійного проживання та не відмовилася від неї. Спадкове майно від померлого складається з 23/50 частини житлового будинку з надвірними спорудами (рішення Київського районного суду міста [PERSON], реєстраційне свідоцтво від 03.02.1998 року за № 36122.092) та земельної ділянки загальною площею 0.0841 га (Державний акт на право власності на земельну ділянку на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] від 02 квітня 2005року, № 1388), які знаходяться за адресою місто Одеса, Київський район, вулиця Зелена (яка на цей час перейменована на вулиця Академіка Гамалея), № 64. За час подружнього життя з померлим чоловіком вони вели спільний сімейний бюджет, спільне домашнє господарство, спільно виховували сина. Усі свої дошлюбні збереження, що лишилися позивачеві від батьків та усі кошти, зароблені нею з часів її свідомого працездатного життя вкладалися в спільний сімейний бюджет, який направлявся на реорганізацію житлового будинку та дворових споруд, на їхнє обслуговування та утримання, на купівлю життєво необхідних побутових предметів та інше. За часів подружнього життя спільними зусиллями завдяки спільно зароблених коштів нею та чоловіком було значно збільшено їх господарство, яке згідно ст. 62 СК України може бути визнано спільною власністю. А саме «Якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилось у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної, сумісної власності подружжя». Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, відповідно до ст.ст. 70, 71 СК України , у разі поділу його,частки майна дружини та чоловіка - є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. У судове засідання [PERSON] не зявилась, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлена належним чином, надала до суду заяву в якій свої позовні вимоги підтримала, позовні вимоги [PERSON]О, визнала частково, розгляд справи просила суд провести за її відсутності.. Позивач [PERSON] у судове засідання не зявився, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином, надав до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав, однак зазначив, що проти вимог [PERSON] не заперечує, розгляд справи просив суд провести за його відсутності. Представник Одеської міської ради у судове засідання не зявився, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлявся належним чином, представник під час розгляду справи надав до суду заяву, в якій розгляд справи просив суд провести за його відсутності, заперечень проти задоволення позову [PERSON] та позову [PERSON] до суду не надавав. Вивчивши, дослідивши та проаналізувавши наявні документи в матеріалах справи, суд вважає позови [PERSON] та [PERSON] підлягаючими частковому задоволенню. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 12 жовтня 1985 року, зареєстрований Відділом ЗАГСу Київського РАГС м. Одеси, актовий запис №1242. За час шлюбу у них народився син [PERSON]. 15 грудня 2011 року у віці 60 років помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-ЖД №290713, видане Київським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, актовий запис №1564. За час життя 21 лютого 2007 року [PERSON] склав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за №1565, згідно з яким [PERSON] на випадок своєї смерті зробив розпорядження за яким усе його майно, яке на день смерті буде йому належати, де б воно не було та з чого б воно не складалось, взагалі усе те, на що він за законом буде мати право заповів [PERSON]. За час життя [PERSON] набув право власності на земельну ділянку, площею 0,0841 га, яка розташована за адресою: м. Одеса, вул. Зелена, 64, на підставі Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку Серії ЯБ №296897, зареєстрованого в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею 26.12.2007 року, на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] 02.04.2005 року №1388, а також на праві спільної часткової власності 23/50 частки домоволодіння №64, по вулиці Академіка Гамалея (колишня назва вулиця Зелена) в місті [PERSON], загальна площа 95,8 кв.м., житлова площа 42,6 кв.м., площа земельної ділянкою 2098 кв.м., загальна вартість нерухомого майна 1054516 грн., вартість самочинно збудованого 805937 грн., на підставі рішення Київського районного суду міста [PERSON] від 18.10.1995 року, №2-1959. Згідно з витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно за №34071649 від 10.05.2012, вбачається, що [PERSON] зареєстрував за собою право спільної часткової власності на 23/50 частки домоволодіння №64, по вулиці Академіка Гамалея (колишня назва вулиця Зелена) в місті [PERSON] на підставі рішення Київського районного суду міста [PERSON] від 18.10.1995 року, №2-1959, у графі примітки зазначено, що по заяві успадковується 23/50 частин домоволодіння вартістю 114346 гривень, прибудова «А3», літня кухня «Е», душ «Н», сарай «Б» - [PERSON] знесені. Літній душ «У» - тимчасова споруда, що не є самочинним. Самочинно побудовані: гараж «П», сараї «Р», «С», літня кухня «Т»; - [PERSON]; житловий будинок літ. «О» - [PERSON] 805937 грн. 24 січня 2012 року [PERSON] звернувся до Третьої Одеської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті батька [PERSON], померлого 15 грудня 2011 року. Надалі Третя Одеська державна нотаріальна контора звернулась до Управління Держземагенства у м. Одесі із запитом про видачу витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, площею 0,0841 га, яка розташована за адресою: м. Одеса, вул. Зелена, 64, яка належала померлому [PERSON] на підставі Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку Серії ЯБ №296897, зареєстрованого в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею 26.12.2007 року, на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] 02.04.2005 року №1388. Розглянувши запит Управління Держкомзему у м. Одесі своїм листом від 12.07.2012 року за №01-07-07/3648 повідомило про те, що подані документи у відсканованому вигляді було передано до ОРФ ДП «Центр ДЗК» для формування аркушів витягу з Поземельної книги. Також зазначено, що Одеською регіональною філією ДП «Центр ДЗК» їх було повернено із зауваженням щодо невідповідності даних в базі даних АС ДЗК (проміри сторін земельної ділянки) до вказаних в державному акті, а також кадастровий номер 5110136900:36:021:0035, роздрукований на державному акті, не відповідає базі даних АС ДЗК, де земельній ділянці присвоєно кадастровий номер 5110136900:41:021:0035. У звязку з чим було зазначено, що надання витягу з Поземельної книги неможливе без усунення вказаних зауважень. Судом встановлено, що технічну документацію із землеустрою щодо складання вищевказаного Державного акта на право власності на земельну ділянку було розроблено у 2007 році Товариством з обмеженою відповідальністю «Геоконсалтинг». У звязку з чим, 17.10.2014 року [PERSON] звернувся до ТОВ «Геоконсалтинг» з проханням вжити заходів щодо усунення недоліків технічної документації із землеустрою на земельну ділянку, площею 0,0841 га, яка розташована за адресою: м. Одеса, вул. Зелена, 64, яка належить на праві власності [PERSON], померлому 15.12.2011 року. Згідно з листом ТОВ «Геоконсалтинг» від 28.10.2014 року за вих.№1604, повідомило [PERSON], що проміри сторін земельної ділянки, вказаної у державному акті від 26.12.2007 року за №010750502267, за адресою: м. Одеса, вул. Зелена, 64, повністю відповідають технічній документації із землеустрою щодо складання державного акта на право власності на земельну ділянку, виготовленої ТОВ «Геоконсалтинг» у 2007 році. Невідповідність промірів земельної ділянки спостерігається відносно електронної кадастрової бази, інформація до якої була внесена ОРФ ДП «Центр ДЗК». Тому було рекомендовано [PERSON] звернутись до ОРФ ДП «Центр ДЗК» за розясненням стосовно: невідповідності промірів, зазначених у технічній документації, державному акті та кадастровій базі; різних кадастрових номерів, що вказані на державному акті та в базі АС ДЗК. Згідно з листом Управління держземагенства у м. Одесі Одеської області від 12.12.2014 року за №П-480/0-524/6-14, повідомило [PERSON], що під час розгляду звернення були виявлені розбіжності щодо кадастрового номеру земельної ділянки в державному акті на право власності на земельну ділянку 5110136900:36:021:0035, у Державному земельному кадастрі 5110136900:41:021:0035, а також зміна місця розташування земельної ділянки. Відповідно до Закону України від 01 липня 2004 року за №1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та тимчасового порядку ведення державного реєстру земель, затвердженого наказом Держкомзему України від 02.07.2003 року за №174 (реєстр. Мінюсту України від 25 липня 2003 року за №641/7962), інформацію щодо даних державного земельного кадастру до 2010 року згідно повноважень надавала та вносила до бази даних АС ДЗК Одеська регіональна філія Центру ДЗК структурний підрозділ Центру ДЗК. У звязку з чим [PERSON]О звернувся з відповідною заявою до Одеської регіональної філії «Центр державного земельного кадастру» Державного підприємства Державне агентство земельних ресурсів України щодо надання документації із землеустрою на земельну ділянку площею 0,0841 га, яка знаходиться за адресою: місто Одеса, вул. Зелена, 64, яка своїм листом від 15.01.2015 року за вих. №П-43-07/01 повідомило, що відповідно до п. 2 ст. 7 Закону України «Про Державний земельний кадастр», який набув чинності з 01.01.2013р., повноваження щодо ведення Державного земельного кадастру належать центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Згідно зі ст. 9, ст. 38 вищезазначеного Закону, внесення відомостей до Державного земельного кадастру і надання таких відомостей здійснюються державними кадастровими реєстраторами центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Крім того, зазначило, що Одеська регіональна філія Центру ДЗК роботи по розробці документації із землеустрою на земельну ділянку за вказаною адресою не виконувала. Відповідно до ст. 32 Закону України «Про землеустрій» та п. 6 Положення про Державний фонд документації із землеустрою, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2004 року № 1553, розробники документації із землеустрою зобов'язані безоплатно передавати копії матеріалів у Державний фонд документації із землеустрою, який створюється, формується і ведеться районним (міським) відділом (управлінням) земельних ресурсів Держземагентства. Враховуючи вищевикладене, [PERSON] повідомлено, що станом на теперішній час Одеська регіональна філія Центру ДЗК не має повноважень щодо надання будь-яких достовірних, обґрунтованих відомостей згідно даних Державного земельного кадастру та надання копій матеріалів з Державного іон дук документації із землеустрою. А також повідомлено, що відповідно до законодавство, яке діяло до 31.12.2012 року, до компетенції Одеської регіональної філії Центру ДЗК не входили повноваження щодо зберігання документації з землеустрою, яка була підставою для внесення відомостей стосовно земельної ділянки, до державного реєстру земель згідно з Тимчасовим порядком ведення державного реєстру земель, затвердженого наказом Державного комітету України по земельних ресурсах 02.07.2003 року за №174. 04 серпня 2015 року державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, якою відмовлено [PERSON], яка діяла на підставі довіреності від імені [PERSON], у вчинені нотаріальної дії видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на частку житлового будинку з надвірними спорудами під №64, розташованої за адресою: м. Одеса, вул. Зелена, після смерті [PERSON]. У звязку з чим, позивач [PERSON] був вимушений звернутись до суду з відповідним позовом. Відповідно до ч. 1\~ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з ч. 1\~ст. 15 ЦК України,\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1\~ст. 16 ЦК України,\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до вимог\~ст.11 ЦПК України,\~суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Згідно\~зі ст. 1 ЦПК України,\~завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до\~ст. 143 Конституції України,\~територіальна громада міста безпосередньо або через створені ними органи місцевого самоврядування, керує майном, що знаходиться в комунальній власності. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~ зобов'язано суди застосовувати при розгляді справ\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~та практику Європейського суду з прав людини як джерела права. Згідно з ч. 1\~ст. 8 ЦПК України\~суд вирішує справи відповідно до\~Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. У разі невідповідності закону України міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, суд застосовує міжнародний договір (ч. 5\~ст. 8 ЦПК України). Пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~(далі - Конвенція) встановлює, що кожен має право на розгляд його справи судом.\~ Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод\~ратифікована Україною\~Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" N 475/97-ВР від 17 липня 1997 року\~і набрала чинності для України 11 вересня 1997 року. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції) наголошує, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на подання до суду скарги, пов'язаної з його або її правами та обов'язками цивільного характеру (рішення від 21 лютого 1975 року у справі "Голдер проти Сполученого Королівства" (п. 36). На це "право на суд", в якому право на доступ до суду є одним з його аспектів, може посилатися кожен, хто небезпідставно вважає, що втручання у реалізацію його або її прав цивільного характеру є неправомірним (рішення від 13 жовтня 2009 року у справі "Салонтаджі-Дробняк проти Сербії" (п. 132). Разом з тим, як зазначає Європейський суд з прав людини, право на доступ до суду не є абсолютним і може підлягати обмеженням. Вони дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ до суду "за своєю природою потребує регулювання державою, регулювання, що може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб і ресурсів суспільства та окремих осіб" (рішення від 28 травня 1985 року у справі "Ешингдейн проти Сполученого Королівства" (п. 57). Встановлюючи такі правила, держава користується певною свободою розсуду. В той же час згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини застосовувані державою обмеження в доступі особи до національного суду не повинні звужувати чи зменшувати залишені особі можливості доступу до суду в такий спосіб або такою мірою, що буде нівельована сама суть права. Більше того, встановлене державою обмеження суперечитиме пункту 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не має законної мети і якщо не буде забезпечено пропорційного співвідношення між застосованими засобами та поставленою метою (рішення від 21 вересня 1994 року у справі "Фаєд проти Сполученого Королівства" (п. 65), рішення від 18 лютого 1999 р. у справі "Вайт і Кеннеді проти Німеччини" (п. 59), рішення від 10 травня 2001 р. у справі "Т.Р. та К.М. проти Сполученого Королівства" (п. 98), рішення від 10 травня 2001 р. у справі "Z. та інші проти Сполученого Королівства" (п. 93), рішення від 12 липня 2001 р. у справі " Ганс-Адам II проти Німеччині" (п. 45). У цьому контексті Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що Конвенція покликана гарантувати не теоретичні чи ілюзорні права, а права практичні та ефективні (рішення у справі "Вайт і Кеннеді проти Німеччини" (п. 67), " Ганс-Адам II проти Німеччини" (п. 45). Згідно зі ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Норма про непорушність права власності стосується всіх її форм тоді як ст.41 Конституції України передбачає непорушність лише права приватної власності. Непорушність права власності полягає в його недоторканості, а водночас і в недоторканості самого майна власника. Всі особи мають утримуватися від безпідставного заволодіння майном власника та завдання йому шкоди. Не допускається також протиправне позбавлення права власності або обмеження в його здійснені. Відповідно до ч. 2\~ст. 256 ЦПК України,\~у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. При викладених обставинах, з урахуванням усіх наданих до суду документів, підтвердження та визнання усіх фактів сторонами по справі, суд вважає за можливо встановити факт володіння [PERSON], який помер 15.12.2011 року, земельною ділянкою, площею 0,0841 га, за цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд ( присадибна ділянка) та ведення особистого селянського господарства, яка розташована за адресою: місто Одеса, вулиця Академіка Гамалея (колишня назва вулиця Зелена), буд. 64 на підставі державного акту від 26.12.2007 року серія ЯБ № 296897, зареєстрованого за №010750502267 у таких межах: земельна ділянка № 1 - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд ( присадибна ділянка) площею 0,0714 га: 1-2-3-4 з фасадного боку земельної ділянки по капітальним капітальному забору (5,56м+5,27м+1,97м), 4-5 по території двору (12,79 м), 5-6-7 по зовнішній стіні житлового будинку (1,51м+9,25м), 7-8-9 по зовнішній стіні житлового будинку з боку суміжного землевласника (3,13м+1,48м), 9-10-11 по внутрішнім стінам житлового будинку (6,20м+4,39м), 11-12-13 по зовнішній стіні житлового будинку з боку суміжного землевласника (0,78м+0,55м), 13-14-15-16 по металевому паркану з боку суміжного землевласника (3,54м+2,46м+20,14м), 16-17-18-19-20 по металевому паркану з боку суміжного землевласника (0,49м+7,53м+1,12м+4,57м), 20-20-21-22 по металевому паркану з боку суміжного землекористувача (13,49м+32,46м); 22-23 по стіні капітальної будівлі суміжного землевласника (2,05м), 23-24-1 по забору з боку суміжного землевласника (0,98м+0,44м); земельна ділянка № 2 - для ведення особистого селянського господарства площею 0,0127 га: 1-2 по фасадній частині земельної ділянки по кам'яному забору (8,46 м), 2-3-4 по межі із суміжним землевласником по металевому паркану (1,53м+13,01м); 4-5-6 по стіні житлового будинку (9,25м+1,51м), 6-1 по території двору (12,79м). Суд зазначає, що згідно\~зі ст. 1216 Цивільного кодексу України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до\~ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи визначені у заповіті, а у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у\~статтях 1261-1265 Цивільного кодексу України. Відповідно до\~статті 1258 ЦК України,\~спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Відповідно до\~статті 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Згідно із\~статтею 1218 ЦК України,\~до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно п. 23\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 №7 «Про судову практику у справах про спадкування», у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Статтею 15 ЦК\~України, визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Стаття 1 Першого протоколу до\~Європейської конвенції з прав людини\~визначає: кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до\~ст. 328 ЦК України,\~право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Відповідно до\~ст. 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. За змістом\~ст. 392 ЦК\~України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. У звязку з вищевикладеним, суд дійшов висновку, що цьому випадку у [PERSON] єдиним способом захисту його прав та інтересів було звернення до суду з відповідним позовом, та [PERSON] є належним спадкоємцем померлого 15.12.2011 року [PERSON], та має право на отримання спадщини після його смерті за заповітом від 21 лютого 2007 року, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за №1565. Однак суд зазначає, що згідно до вимог статті 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 1\~ст. 61 СК України\~\~об'єктом\~\~права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. При цьому, відповідно до п. 3 ч. 1\~ст. 57 СК України\~особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Частиною 1\~ст. 69 СК України\~визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 3, 4 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Також відповідно до ст.ст.\~10,\~60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до\~ст. 57 ЦПК України,\~доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно\~ст. 58 ЦПК України,\~належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтями\~27,\~46 ЦПК України\~передбачено, що обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов'язок із доказування обставин при невизнані їх сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, що випливає зі змісту\~ст. 27 ЦПК України. Відповідно до п. 6\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду (стаття 159 ЦПК), рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 12 жовтня 1985 року. Усе майно, яке належало на час смерті [PERSON] було придбано подружжям в період шлюбу, тобто є спільною сумісною власністю подружжя. Крім того, щодо вимог [PERSON] про визнання за нею права власності на ? частку спадкового майна після смерті її чоловіка [PERSON], померлого 15.12.2011 року, [PERSON] у судовому засіданні під час розгляду справи підтвердив вказані факти, не оспорював, та зазначив, що дійсно його матір, як дружина його померлого батька має право на половину майна, а на усю частку померлого батька він просить суд визнати за ним право власності в порядку спадкування за заповітом. Судом також було встановлено, що з наданих до суду документів вбачається, що 23/50 частки домоволодіння №64, по вулиці Академіка Гамалея (колишня назва вулиця Зелена) в місті [PERSON], яке на підставі рішення Київського районного суду міста [PERSON] від 18.10.1995 року, №2-1959, належить на праві спільної часткової власності померлому 15.12.2011 року [PERSON], складається також з самочинно збудованих обєктів нерухомості, які входять до складу вказаного домоволодіння. Відповідно до ч.ч.1, 2\~ст.376 ЦК України\~житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. У пункті 6 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №6 від 30.03.2012 року "Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва) роз'яснено, що право власності на самочинно збудовані житлові будинки, будівлі, споруди, інше нерухоме майно не набувають як особи, які здійснили це будівництво, так і їхні спадкоємці. Права спадкоємців щодо самочинно збудованого майна визначаються судом відповідно до положень статті 1218 ЦК та з урахуванням роз'яснень, наданих у пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року N 7 "Про судову практику у справах про спадкування". Це майно не є об'єктом права власності, воно не може бути предметом поділу та встановлення порядку користування в судовому порядку; на нього не може бути звернено стягнення за виконавчими документами, у тому числі продаж його з прилюдних торгів. У п.7\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 "Про судову практику у справах про спадкування"роз'яснено наступне: якщо спадкодавцем було здійснене самочинне будівництво (частина перша\~статті 376 ЦК), до спадкоємців переходить право власності на будівельні матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва. Враховуючи усе вищевикладене, суд вважає, що вимоги позивачів [PERSON] та [PERSON] підлягають задоволенню частково, та слід визнати за [PERSON] та [PERSON] право власності на ? частку за кожним від 23/50 частин домоволодіння №64, розташованого по вулиці Академіка Гамалея (колишня назва вулиця Зелена) в місті [PERSON], яке належало на праві спільної часткової власності [PERSON], померлого 15.12.2011 року, з зазначенням, що визнання права власності не розповсюджується на самочинно збудовані обєкти нерухомості; а також визнати за [PERSON] та [PERSON] за кожним право власності на ? частку земельної ділянки, площею 0,0841 га, яка розташована за адресою: м. Одеса, вул. Академіка Гамалея (колишня назва вулиця Зелена), 64. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial