Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-28 00:00:00

21 серпня 2015 року [PERSON] звернулася до Київського районного суду м. Одеси з позовом про визнання відмови неправомірною, усунення перешкод у реалізації права на приватизацію, визнання права на приватизацію земельної ділянки без погодження меж з суміжними землекористувачами, усунення перешкод в користуванні земельної ділянкою, в якому просила суд: визнати неправомірною відмову [PERSON] у підписанні акту погодження меж земельної ділянки; усунути перешкоди їй у реалізації права на приватизацію земельної ділянки за адресою: м. Одеса, вул. 1-й Дачний провулок, будинок № 5-а; визнати за нею право на приватизацію земельної ділянки, що знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. 1-й Дачний провулок, будинок № 5-а без погодження меж із суміжним власником земельної ділянки [PERSON]; усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою за адресою: м. Одеса, вул. 1-й Дачний провулок, будинок № 5-а шляхом знесення за свій рахунок [PERSON] частини паркану, що примикає до її житлового будинку та приведення у відповідність паркану відповідно до меж відображених в державному акті на право приватної власності на землю серії І-ОД № 064255 від 02.02.1998року та Витягу з Державного кадастру про земельну ділянку від 22.10.2014р № НВ-5101497372914. 17 серпня 2016 року в судовому засіданні позивачкою була надана уточнена позовна заява, в якій позивачка [PERSON] додатково просила: усунути перешкоди їй в користуванні земельною ділянкою за адресою: м. Одеса, вул. 1-й Дачний провулок, будинок № 5-а шляхом зобовязання [PERSON] (ІПН [NUMBER]) знести за свій рахунок частини паркану, якої встановлений на межи від точки 10 до дочки 11 відповідно до Опису меж та Плану фактичних меж земельної ділянки [PERSON] Технічного звіту про кадастрову зйомку земельної ділянки, (виконаний ФОП [PERSON] у квітні 2016 року), та якої примикає до житлового будинку [PERSON] за адресою: м. Одеса, 1-й Дачний провулок, будинок № 5-а та привести у відповідність в цій частині паркан, відповідно до меж відображених в державному акті на право приватної власності на землю серії І-ОД № 064255 від 02.02.1998 року та Витягу з Державного кадастру про земельну ділянку від 22.10.2014 року № НВ-5101497372914 та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати в розмірі 3993 гривні 61 копійка. В позовній заяві [PERSON] посилалася на те, що відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 03.04.2014 року на підставі Договору дарування житлового будинку серія та номер: 1350, виданого 03.04.2014 року приватним нотаріусом [PERSON] міського нотаріального округу, їй на праві приватної власності належить житловий будинок, що розташований за адресою: м. Одеса, вул. 1-й Дачний провулок, 5-а. Зазначений житловий будинок розташований на земельній ділянці, площею 213 кв.м., що знаходиться у її фактичному користуванні, кадастровий номер земельної ділянки: 5110136900:34:017:0150. Користуючись своїм правом на безоплатну приватизацію земельної ділянки [PERSON] 29 серпня 2014 року звернулася до [PERSON] міської ради з заявою про надання їй у приватну власність земельної ділянки орієнтованою площею 0,0215 га, що знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. 1-й Дачний провулок 5-а, на якій знаходиться належний їй на праві власності житловий будинок. 24 грудня 2014 року [PERSON] міською радою було прийнято рішення за №6027-VІ «Про надання дозволів громадянам на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок». Відповідно до зазначеного рішення було надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, що знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. 1-й Дачний провулок 5-а, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). На виконання даного рішення [PERSON] було замовлено розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у ТОВ «Центр земельних послуг», яким була розпочата розробка проекту відведення земельної ділянки згідно з діючим законодавством України. При оформленні проекту відведення земельної ділянки необхідною умовою є узгодження її меж\~із власниками та користувачами сусідніх земельних ділянок. Відповідно до вимог ч.2 ст. 118 ЗК України для приватизації земельної ділянки необхідним є встановлення та узгодження розмірів такої. Одним із суміжних землевласників є [PERSON], земельна ділянка якої межує з її земельною ділянкою та знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. 1-й Дачний провулок 5/2. Зазначена суміжна земельна ділянка знаходиться у власності [PERSON] на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії І-ОД № 064255 від 02.02.1998року, має загальну площу 0,0550 га та кадастровий номер №5110136900:34:017:0223, який підтверджується Витягом з Державного кадастру про земельну ділянку від 22.10.2014р №НВ-5101497372914 та якою вона володіє з 1998 року, а встановлення меж земельної ділянки [PERSON] в натурі (на місцевості)та внесення координат в Державний земельний кадастр було проведено в 2014 році. Відповідно до ст. 55 Закону України «Про землеустрій» та Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками Державного комітету із земельних ресурсів України (наказ від 18.05.2010 р. №376), при проведенні зазначених робіт межі земельної ділянки в натурі (на місцевості) закріплюються межовими знаками встановленого зразка. У разі, якщо межі земельних ділянок в натурі (на місцевості) збігаються з природними та штучними лінійними спорудами і рубежами (річками, струмками, каналами, лісосмугами, шляхами, шляховими спорудами, парканами, огорожами, фасадами будівель та іншими лінійними спорудами і рубежами тощо), межові знаки можуть не встановлюватися. Після виконання робіт із встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та закріплення їх межовими знаками до документації із землеустрою включається Акт приймання-передачі межових знаків на зберігання, який підписується власником земельної ділянки, виконавцем робіт і власниками (користувачами) суміжних ділянок. Як стверджувала позивач, у зв'язку з тим, що при виконанні робіт із встановлення меж земельної ділянки [PERSON] в натурі (на місцевості) в 2014 році на земельній ділянці, що перебуває у користуванні [PERSON] ніяких межових знаків не встановлювалося, це означає що межа земельної ділянки [PERSON] збігається з існуючим парканом, про що вона поставила підпис у Акті приймання-передачі межових знаків на зберігання, який є обов'язковою частиною технічної документації з землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), і без якого неможливо внесення земельної ділянки до Державного земельного кадастру. Тобто акт погодження меж земельної ділянки та акт прийомки-передачі межових знаків на зберігання, які повинні бути підписані суміжними власниками та землекористувачами є необхідною частиною проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. [PERSON], як суміжний власник земельної ділянки не надала згоди позивачки на безоплатну приватизацію її земельної ділянки, обґрунтовуючи свою відмову тим, що не погоджується з межами земельної ділянки, що знаходиться у користуванні [PERSON], що унеможливило продовження розробки и узгодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки позивачки. Разом з тим, [PERSON] погодила свої межі, одна з яких є спільною з ділянкою позивачки та відповідно відображена у всіх графічних матеріалах, що підтверджують право власності на земельну ділянку відповідачки. Крім того, [PERSON] шляхом встановлення паркану на межи від точки 10 до дочки 11 (відповідно до Опису меж та Плану фактичних меж земельної ділянки [PERSON], технічного звіту про кадастрову зйомку земельної ділянки, якої був виконаний ФОП [PERSON] у квітні 2016 року) незаконно захопила та користується частиною земельної ділянки, яка їй не належить, а знаходиться у користуванні позивачки. Відповідачка без узгодження з [PERSON] змінила конфігурацію паркану та в частині примикання його до її будинку здійснила з існуючої прямої лінії, що відповідає її державному акту, розворот паркану в результаті чого частина паркану, що примикає до будинку відповідачки має форму прямого кута, що не відповідає жодним документам. Отже, незаконно встановив спірну частину паркану, якої примикає до нежитлової будівлі «З». Літня кухня (Технічний паспорт від 11.04.2016 року), яка знаходиться у власності позивачки та розташований на земельної ділянці, яка знаходиться у її користуванні, [PERSON] порушила права позивачки, як землекористувача, які підлягають захисту в судовому порядку, відповідно до діючого законодавства України. Тому, позивач була вимушена звернутися до суду з відповідним позовом за захистом своїх законних прав та інтересів. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] уточненні позовні вимоги підтримав, вказавши, що є всі необхідні законні підстави для задоволення позову. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні позов визнав частково та не заперечував проти задоволення позовних вимог стосовно усунення перешкод [PERSON] у користуванні земельною ділянкою, що знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. 1-ий Дачний провулок, будинок 5-А, шляхом зобовязання [PERSON] (ідентифікаційний номер [NUMBER]) знести за свій рахунок частину паркану, який встановлений на межі від точки 10 (десять) до точки 11 (одинадцять) відповідно до опису меж та плану фактичних меж земельної ділянки [PERSON], технічного звіту про кадастрову зйомку земельної ділянки, виконаний ФОП [PERSON] у квітні 2016 року, та якої примикає до житлового будинку [PERSON], розташований за адресою: м. Одеса, 1-ий Дачний провулок, 5-А, та привести у відповідність в цій частині паркан, відповідно до меж відображених в державному акті на право приватної власності на землю серії І-ОД № 064255 від 02.02.1998 року та Витягу з Державного кадастру про земельну ділянку від 22 жовтня 2014 року № НВ 5101497372914, а у задоволенні решти позивних вимог [PERSON] просив відмовити, в звязку з тим, що діючим земельним законодавством України не передбачено обовязок власника земельної ділянки або землекористувачами узгоджувати межі сусідніх земельних ділянок та підписувати відповідні акти. Крім того на запитання суду щодо причини не підписання акту погодження меж земельної ділянки, представник [PERSON] пояснив, що між сторонами склалися неприязнені стосунки з приводу численних судових спорів, у звязку з чим [PERSON] не бажає погоджувати межі земельної ділянки. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача [PERSON] комунальної власності [PERSON] міської ради надала до суду пояснення, в яких вважала позов [PERSON] обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. У письмових поясненнях [PERSON] комунальної власності [PERSON] міської ради, які були підтримані у судовому засіданні представником, пояснив, що у 2014 р. під час оформлення земельної ділянки [PERSON] при виконанні робіт із встановлення меж в натурі (на місцевості) на земельній ділянці, по суміжності, що перебуває в дійсний час [PERSON] ніяких межових знаків не встановлювалося. Межа земельної ділянки [PERSON] збігається з існуючим парканом, про що засвідчено у Акті приймання-передачі межових знаків на зберігання, який є частиною технічної документації з землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і без якого неможливо внесення земельної ділянки до Державного земельного кадастру. Відповідно до акту погодження меж земельної ділянки суміжними землевласниками та/або землекористувачами від 16.10.2014 р. [PERSON] були погоджені межі земельної ділянки, яка знаходиться у м. Одеса, провулок 1-й Дачний, 5/2, площею 0,0550 га, що знаходиться у її власності, для ведення індивідуального садівництва, а також відповідачка погодила, що межі вказаної земельної ділянки співпадають з штучними лінійними спорудами і рубежами (зовнішні стінки будівель, огорожа). Підписавши вказаний акт, [PERSON] погодила, що після узгодження межі земельної ділянки змінювати самовільно положення меж і межових знаків забороняється. Тому департамент вважає, що відмова [PERSON] від надання згоди, як суміжного власника земельної ділянки [PERSON] на безоплатну приватизацію земельної ділянки є незаконною. Таким чином, непогодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами позбавляє землевпорядну організацію виготовити позивачу проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та погодити його з компетентними органами, зокрема, з [PERSON] міською радою та [PERSON] комунальної власності [PERSON] міської ради. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача [PERSON] міської ради в судове засідання не зявився, належним чином про дату та місце судового засідання повідомлявся, про причини неявки суд не повідомив.\~ Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши та оглянувши наявні в матеріалах справи письмові докази, проаналізувавши надані сторонами докази у їх сукупності, суд вважає позов [PERSON] підлягаючим частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі договору дарування житлового будинку серія та номер: 1350, посвідченого 03.04.2014 року приватним нотаріусом [PERSON] міського нотаріального округу [PERSON], є власницею житлового будинку, який знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. 1-й Дачний провулок, 5-А та розташований на земельній ділянці, площею 213 кв.м., яка знаходиться у її фактичному користуванні, кадастровий номер земельної ділянки: 5110136900:34:017:0150. 29 серпня 2014 року [PERSON] звернулася до [PERSON] міської ради з заявою про надання їй у приватну власність земельної ділянки орієнтованою площею 0,0215 га, що знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. 1-й Дачний провулок 5-А, на якій знаходиться належний їй на праві власності житловий будинок. 24 грудня 2014 року [PERSON] міською радою було прийнято рішення за № 6027-VІ «Про надання дозволів громадянам на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок». Відповідно до зазначеного рішення було надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, що знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. 1-й Дачний провулок 5-А, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Одним із суміжних землевласників є [PERSON], земельна ділянка якої межує з земельною ділянкою [PERSON] та знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. 1-й Дачний провулок 5/2. Зазначена суміжна земельна ділянка належить [PERSON] на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії І-ОД № 064255 від 02.02.1998 року, має загальну площу 0, 0550 га та кадастровий номер № 5110136900:34:017:0223, який підтверджується Витягом з Державного кадастру про земельну ділянку від 22.10.2014р № НВ-5101497372914 та якою вона володіє з 1998 року, а встановлення меж земельної ділянки [PERSON] в натурі (на місцевості)та внесення координат в Державний земельний кадастр було проведено в 2014 році. Відповідно до ст. ст. 81, 116 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну приватизацію земельних ділянок, що перебувають у них в користуванні. На виконання рішення [PERSON] міської ради № 6027-VІ від 24.12.2014 року [PERSON] було замовлено розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у ТОВ «Центр земельних послуг», яким була розпочата розробка вказаного проекту. При оформленні проекту відведення земельної ділянки необхідною умовою є узгодження її меж\~із власниками та користувачами сусідніх земельних ділянок. Відповідно до вимог ч.2 ст. 118 Земельного кодексу України для приватизації земельної ділянки необхідним є встановлення та узгодження розмірів такої. Погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами передбачено ст. 198 Земельного кодексу України, відповідно до якої при кадастровій зйомці як комплексу робіт, виконуваних для визначення та відновлення меж земельних ділянок та Інструкцією «Про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками Державного комітету із земельних ресурсів України» затвердженою Наказом від 18.05.2010 року № 376. [PERSON], як суміжний власник земельної ділянки відмовилась погодити та підписати [PERSON] акт погодження меж земельної ділянки та акт прийомки - передачі межових знаків на зберігання, що унеможливило продовження розробки і узгодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки [PERSON], а разом з тим, [PERSON] погодила свої межі, одна з яких є спільною з ділянкою [PERSON] та відповідно відображена у всіх графічних матеріалах, що підтверджують право власності на земельну ділянку відповідачки. На виконання ухвали Київського районного суду м. Одеса від 23.11.2015 року, Управління Держгеокадастру у м. Одесі надало до суду копію технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) [PERSON] для індивідуального садівництва за адресою: м. Одеса, провулок 1-й Дачний, 5/2, яка була розроблена ТОВ «Центр Приватизації» з метою присвоєння кадастрового номеру земельній ділянки. Із вказаної технічної документації, яка була розроблена відповідно до заяви [PERSON] від 16.10.2014 року, вбачається, що згідно зі Кадастровим планом, якій включає: експлікацію земельних угідь, масштаб 1: 500, опис меж та координати поворотних точок та лінійних промірів меж земельної ділянки, а також згідно зі абрису земельної ділянки та каталогу координат вирахування дирекційних і внутрішніх кутів, відстаней між точками повороту меж з контролем, координат та площі землекористування за адресою: м. Одеса, провулок 1-й Дачний, 5/2 та інших каталогів, земельна ділянка відповідачки має відповідну конфігурацію. Судом встановлено, що до акту погодження меж земельної ділянки суміжними землевласниками та/або землекористувачами від 16.10.2014 року [PERSON] були погоджені межі земельної ділянки, яка знаходиться у м. Одеса, провулок 1-й Дачний, 5/2 площею 0, 0550 га, що знаходиться у її власності, для ведення індивідуального садівництва в натурі (на місцевості), а також відповідачка погодила, що межі вказаної земельної ділянки співпадають з штучними лінійними спорудами і рубежами (зовнішні стінки будівель, огорожа). [PERSON] підписавши вказаний акт погодила, що після узгодження межі земельної ділянки змінювати самовільно положення меж і межових знаків - забороняється. Відповідно до акту погодження меж земельної ділянки суміжними землевласниками та/або землекористувачами від 16.10.2014 року [PERSON] були погоджені межі земельної ділянки, яка знаходиться у м. Одеса, провулок 1-й Дачний, 5/2 площею 0, 0550 га, що знаходиться у її власності, для ведення індивідуального садівництва в натурі (на місцевості), а також відповідачка погодила, що межі вказаної земельної ділянки співпадають з штучними лінійними спорудами і рубежами (зовнішні стінки будівель, огорожа). Вказані акти були підписані сертифікованим інженером землевпорядником ТОВ «Центр Приватизації» [PERSON] суміжними власниками землі та землекористувачами [PERSON] (на момент розгляду справи користувачем є [PERSON]М.), [PERSON], Нгуен [PERSON], Нго [PERSON] Оань. Для вирішення питання щодо фактичного користування відповідачкою земельною ділянкою по провулку 1-й Дачний, 5/2 у м. Одеса, а саме: відповідності меж земельної ділянки, розташованої за адресою: м. Одеса, Київський район, провулок 1-й Дачний, 5/2, яка належить на праві власності відповідачці, що були її погоджені та внесені до Державного земельного кадастру на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) [PERSON] для індивідуального садівництва, яка була розроблена ТОВ «Центр Приватизації» межам її фактичного користування, а також наявності змін конфігурації паркану, що встановлений в натурі на межи, яка відображена у державному акті на право приватної власності на землю серії І-ОД №064255 від 02.02.1998 року [PERSON] від літ. «В» до лід. «Г» в частині довжини 16.20, що примикає до межі, відображеній у вказаному державному акті від літ «А» до літ «Г» землевласника [PERSON] та встановлення належного місця розташування вказаного паркану, Київським районним судом м. Одеса відповідно до ухвали від 16.02.2016 року була призначена судова земельна - технічна експертиза, проведення якої було доручено експертам [PERSON] науково - дослідного інституту судових експертиз. Експерт [PERSON] науково - дослідного інституту судових експертиз звернувся до суду з клопотанням від 01.04.2016 року про надання додаткових матеріалів, необхідних для виконання експертизи. На виконання вказаного клопотання експертів від 01.04.2016 року, [PERSON] був замовлений Технічний звіт про кадастрову зйомку земельної ділянки, якої був виконаний ФОП [PERSON] у квітні 2016 року, відповідно до договору про розроблення технічного звіту по топографо геодезичним вишукуванням земельної ділянки № 262 від 28.04.2016 року. Відповідно до Опису меж та Плану фактичних меж земельної ділянки [PERSON] за адресою: м. Одеса, пров. 1-й Дачний, 5-А, вбачається, що межа з точки 10 до точки 11 проходить по капітальному забору встановленому саме [PERSON], місце розташування якого не відповідає встановленим межам земельної ділянки, за адресою: м. Одеса, провулок 1-й Дачний, 5/2, яка знаходиться в власності відповідачки, згідно Технічної документації із землеустрою, яка була розроблена ТОВ «Центр Приватизації» та Кадастровому плану земельної ділянки, а також відомостям, які були внесені 22.10.2014 року до Державного земельного кадастру про земельну ділянку. Судом було встановлено, що [PERSON] шляхом встановлення паркану на межі від точки 10 до дочки 11 (відповідно до Опису меж та Плану фактичних меж земельної ділянки [PERSON], Технічного звіту про кадастрову зйомку земельної ділянки, якої був виконаний ФОП [PERSON] у квітні 2016 року) незаконно захопила та користується частиною земельної ділянки, яка їй не належить, а знаходиться у користуванні [PERSON] Отже, незаконно встановив спірну частину паркану, яка примикає до нежитлової будівлі «З». Літня кухня (Технічний паспорт від 11.04.2016 року), яка знаходиться в власності [PERSON] та розташований на земельної ділянці, яка знаходиться у її користуванні, [PERSON] порушила права позивачки, як землекористувача. Відповідно листа суду від 13.04.2016 року та на виконання клопотання експертів [PERSON] науково-дослідного інституту судових експертиз від 01.04.2016 року, [PERSON] не надала до суду додаткові матеріали, необхідні для виконання експертизи, а саме: технічний звіт за результатами геодезичних вишукувань з визначення фактичної площі та меж земельної ділянки розташованої по пров. Дачний, 5/2 у м. Одесі, у повному обсязі, у тому числі з каталогами координат в СК 63, з зазначенням будівель, споруд та огорож, виконаний ліцензованою організацією. Отже, невиконання [PERSON] клопотання експертів в повному обсязі виключило можливість повного і всебічного дослідження з питань зазначених у резолютивної частині ухвали Київського районного суду м. Одеса від 16.02.2016 року та у звязку з чим, відповідно до Повідомлення №1006/24 від 24.05.2016 року матеріали цивільної справи № 520/11611/15-ц та додаткові матеріали були повернути на адресу суду без дачі експертного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 146 ЦПК України у разі ухилення особи, яка бере участь у справі, від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з'ясування якого експертиза була призначена. Представником відповідачки [PERSON] не було надано до суду мотивованого обґрунтування в звязку з чим і на підставі чого вона відмовляється підписувати [PERSON] акт погодження меж земельної ділянки та акт прийомки-передачі межових знаків на зберігання. Таким чином, вказана відмова з боку [PERSON]не тільки не обґрунтована та не порушує її прав, а навпаки, при наявності в неї державного акту та Витягу з Державного кадастру про земельну ділянку від 22.10.2014 року №НВ-5101497372914 з визначеною площею і конфігурацією земельної ділянки, самовільно змінює конфігурацію паркану, чим змінює площу земельної ділянку відповідно й порушує права [PERSON], як суміжного землекористувача. Стаття 152 ЗК України передбачає, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. В п. г ч. 1 ст. 96 ЗК України вказано, що землекористувачі зобов'язані не порушувати прав власників земельних ділянок та землекористувачів. Відповідно до ст. 55 Закону України «Про землеустрій» встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних і картографічних матеріалів. Встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на основі технічної документації із землеустрою, якою визначається місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Відповідно до ст. 21 Закону України «Про Державний земельний кадастр»відомості про межі земельної ділянки вносяться до Державного земельного кадастру: на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) - у разі встановлення (відновлення) меж земельної ділянки за її фактичним використанням відповідно до статті 107 Земельного кодексу України. Відповідно до ч. 1 ст. 377 Цивільного кодексу України, ч.2 ст. 120 Земельного Кодексу України, якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. Згідно із ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплений принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном. Відповідно до ст. 14 Конституції України, ст. 373 ЦК України громадянам України гарантовано право власності на землю. Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до частини першої статті 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом, отже, держава зобов'язана гарантувати кожному захист його прав і свобод у судовому порядку; суд не може відмовити у правосудді, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~ зобов'язано суди застосовувати при розгляді справ\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~та практику Європейського суду з прав людини як джерела права. Згідно з ч. 1\~ст. 8 ЦПК України\~суд вирішує справи відповідно до\~Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною [PERSON] України. У разі невідповідності закону України міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною [PERSON] України, суд застосовує міжнародний договір (ч. 5\~ст. 8 ЦПК України). Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~(далі - Конвенція) встановлює, що кожен має право на розгляд його справи судом.\~ Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод\~ратифікована Україною\~Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" N 475/97-ВР від 17 липня 1997 року\~і набрала чинності для України 11 вересня 1997 року. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції) наголошує, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на подання до суду скарги, пов'язаної з його або її правами та обов'язками цивільного характеру (рішення від 21 лютого 1975 року у справі "Голдер проти Сполученого Королівства" (п. 36). На це "право на суд", в якому право на доступ до суду є одним з його аспектів, може посилатися кожен, хто небезпідставно вважає, що втручання у реалізацію його або її прав цивільного характеру є неправомірним (рішення від 13 жовтня 2009 року у справі "Салонтаджі-Дробняк проти Сербії" (п. 132). Разом з тим, як зазначає Європейський суд з прав людини, право на доступ до суду не є абсолютним і може підлягати обмеженням. Вони дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ до суду "за своєю природою потребує регулювання державою, регулювання, що може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб і ресурсів суспільства та окремих осіб" (рішення від 28 травня 1985 року у справі "Ешингдейн проти Сполученого Королівства" (п. 57). Встановлюючи такі правила, держава користується певною свободою розсуду. В той же час згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини застосовувані державою обмеження в доступі особи до національного суду не повинні звужувати чи зменшувати залишені особі можливості доступу до суду в такий спосіб або такою мірою, що буде нівельована сама суть права. Більше того, встановлене державою обмеження суперечитиме пункту 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не має законної мети і якщо не буде забезпечено пропорційного співвідношення між застосованими засобами та поставленою метою (рішення від 21 вересня 1994 року у справі "Фаєд проти Сполученого Королівства" (п. 65), рішення від 18 лютого 1999 р. у справі "Вайт і Кеннеді проти Німеччини" (п. 59), рішення від 10 травня 2001 р. у справі "Т.Р. та К.М. проти Сполученого Королівства" (п. 98), рішення від 10 травня 2001 р. у справі "Z. та інші проти Сполученого Королівства" (п. 93), рішення від 12 липня 2001 р. у справі " Ганс-Адам II проти Німеччині" (п. 45). У цьому контексті Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що Конвенція покликана гарантувати не теоретичні чи ілюзорні права, а права практичні та ефективні (рішення у справі "Вайт і Кеннеді проти Німеччини" (п. 67), " Ганс-Адам II проти Німеччини" (п. 45). У звязку з чим, суд вважає обґрунтованими доводи позивачки [PERSON] щодо визнання за нею право на приватизацію земельної ділянки, що знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. 1-ий Дачний провулок, будинок 5-А без погодження меж із суміжним власником земельної ділянки [PERSON] та усунути перешкоди [PERSON] у користуванні земельною ділянкою, що знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. 1-ий Дачний провулок, будинок 5-А, шляхом зобовязання [PERSON] (ідентифікаційний номер [NUMBER]) знести за свій рахунок частину паркану, який встановлений на межі від точки 10 (десять) до точки 11 (одинадцять) відповідно до опису меж та плану фактичних меж земельної ділянки [PERSON], технічного звіту про кадастрову зйомку земельної ділянки, виконаний ФОП [PERSON] у квітні 2016 року, та якої примикає до житлового будинку [PERSON], розташований за адресою: м. Одеса, 1-ий Дачний провулок, 5-А, та привести у відповідність в цій частині паркан, відповідно до меж відображених в державному акті на право приватної власності на землю серії І-ОД № 064255 від 02.02.1998 року та Витягу з Державного кадастру про земельну ділянку від 22 жовтня 2014 року № НВ 5101497372914. Враховуючи вищевикладене, суд також погоджується з доводами [PERSON] та її представника, що в результаті дій (відмови погодження меж земельної ділянки) [PERSON], [PERSON] позбавлена можливості у реалізації прав передбачених ст. ст. 81, 116 ЗК України, а саме щодо приватизації земельної ділянки, якою вона користується, між тим жодним правовим актом не передбачено обовязок суміжного землекористувача надати таку згоду або погодити межі, оскільки це є право сторони, а тому у суду відсутні правові підстави для визнання таких дій [PERSON] неправомірними, у звязку з чим позовні вимоги [PERSON] в частині визнання неправомірною відмову [PERSON] у підписанні акту погодження меж земельної ділянки задоволенню не підлягають. Крім того, суд зазначає, що згідно ст.ст.\~10,\~60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до\~ст. 57 ЦПК України,\~доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно\~ст. 58 ЦПК України,\~належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтями\~27,\~46 ЦПК України\~передбачено, що обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов'язок із доказування обставин при невизнані їх сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, що випливає зі змісту\~ст. 27 ЦПК України. Відповідно до п. 6\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду (стаття 159 ЦПК), рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Враховуючи вище встановлені факти, суд зазначає, що позивачем не доведено суду та не підтверджені обґрунтування позовних вимог про усунення перешкоди [PERSON] у реалізації права на приватизацію земельної ділянки за адресою: м. Одеса, вул. 1-ий Дачний провулок, будинок 5-А, а також необґрунтовано яким чином слід позивачеві усунути перешкоди у реалізації її права на приватизацію земельною ділянки, у звязку з чим суд вважає позовні вимоги в цій частині такими, що задоволенню не підлягають. При таких обставинах, суд вважає уточненні позовні вимоги [PERSON] такими, що підлягають частковому задоволенню. Позивач в уточненій позовній заяві також просила суд стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] понесені нею судові витрати в розмірі 3993 гривні 61 копійка. Представник позивача зазначив, що витрати у сумі 3993 гривні 61 копійка складаються з наступних витрат, а саме: судового збору сплаченого в загальній сумі 974 гривні 40 копійок за подання до суду позовної заяви з урахуванням чотирьох вимог немайнового характеру; судового збору сплаченого в сумі 243 гривні 60 копійок за подання до суду заяви про забезпечення позову, яка була надалі судом задоволена; судового збору сплаченого в сумі 275 гривень 61 копійка за подання до суду заяви про забезпечення доказів шляхом призначення експертизи, яка надалі була задоволена судом; та витрат в сумі 2500 гривень 00 копійок сплачених позивачем за розроблення технічного звіту по топографо-геодезичним вишукуванням земельної ділянки, необхідного для проведення експертизи, яка призначалась судом. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Суд також зазначає, що згідно з ч.2 ст.86 ЦПК України, кошти на оплату судової експертизи вносяться стороною, яка заявила клопотання про проведення експертизи. Якщо клопотання про проведення експертизи заявлено обома сторонами, витрати на її оплату несуть обидві сторони порівну. У разі неоплати судової експертизи у встановлений судом строк суд скасовує ухвалу про призначення судової експертизи. У відповідності до ч.1 ст.87 ЦПК України, витрати, пов'язані з проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням та вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи, несе сторона, яка заявила клопотання про вчинення цих дій. Якщо клопотання про вчинення відповідних дій заявлено обома сторонами, витрати на них несуть обидві сторони порівну. Суд зазначає, що відповідно до вищевказаних приписів закону та інших положень ЦПК України, витрати сплачені позивачем за розроблення технічного звіту по топографо-геодезичним вишукуванням земельної ділянки, необхідного для проведення експертизи в сумі 2500 гривень, не відносяться до судових витрат та не підлягають відшкодуванню, у звязку з тим, що позивачем проводились ці дії та збирання доказів з власною ініціативи, не за клопотанням сторони, яке повинно було розглядатись судом при зясуванні думки з іншими сторонами по справі. У звязку з чим, суд дійшов висновку, що з [PERSON] на користь [PERSON] стягненню підлягають судові витрати зі сплати судового збору пропорційно до частини задоволених позовних вимог в загальній сумі 1006 гривень 41 копійка, що складаються з: судового збору сплаченого позивачем за подання до суду позовної заяви з урахуванням задоволених двох вимог немайнового характеру в сумі 487 гривень 20 копійок (243,60*2=487,20); судового збору сплаченого позивачем за подання до суду заяви про забезпечення позову, яка була надалі задоволена судом в сумі 243 гривні 60 копійок; судового збору сплаченого позивачем за подання до суду клопотання про призначення експертизи, яке було надалі задоволено судом в сумі гривень 61 копійка.

Outcome: partial