Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-29 00:00:00

15.05.2014 року представник позивача звернувся до суду з позовом про примусове стягнення 837грн.54коп. з відповідача [PERSON], та судові витрати в розмірі сплаченого позивачем судового збору, посилаючись на те, позивач отримав право вимоги на відшкодування за рахунок відповідача, оскільки ним було виплачене страхове відшкодування постраждалому у ДТП, а відповідач добровільно не відшкодовує ці кошти. У судове засідання [PERSON], будучи повідомленим про час та місце судового засідання належним чином за місцем його реєстрації, не з`явився, надавши суду пояснення та заперечення щодо предмету позову. Представник позивача надав суду заяву, якою підтримав позовні вимоги, та просив суд розглянути справу за його відсутністю, задовольнивши позов в повному обсязі, не погоджуючись з запереченнями відповідача. Розглянувши надані суду документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що справу можна розглянути у попередньому судовому засіданні за відсутністю сторін на підставі представлених доказів і матеріалів, а позов підлягає задоволенню в повному обсязі за наступних підстав. Відносини з відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, які можуть бути застосовані при вирішенні справ судом, урегульовано, зокрема, статтями 3, 27, 41, 68 Конституції України, Цивільним кодексом України (далі - ЦК), законами України від 30 червня 1993 року № 3353-XII "Про дорожній рух"; від 7 березня 1996 року № 85/96-ВР "Про страхування"; від 1 липня 2004 року № 1961-IV "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (далі - Закон № 1961-IV);від 5 липня 2011 року № 3565-VI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо усунення надмірного державного регулювання у сфері автомобільних перевезень"; від 18 січня 2001 року № 2245-III "Про об'єкти підвищеної небезпеки"; Правилами дорожнього руху України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306; Правилами добровільного страхування транспортних засобів (КАСКО), затвердженими Укрстрахнаглядом 25 березня 1997 року № 19-1; постановою Кабінету Міністрів України від 6 січня 2005 року № 5 "Про затвердження максимальних розмірів страхових платежів за договорами міжнародного обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів"; розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 17 листопада 2011 року № 698 "Про затвердження максимальних розмірів страхової виплати за шкоду, заподіяну майну потерпілих, у разі оформлення документів про дорожньо-транспортну пригоду без участі уповноважених на те працівників Державтоінспекції МВС України" та іншими нормативно-правовими актами. Відповідно до ч.1ст.1191 Цивільного кодексу України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Статтею 27 Закону України "Про страхування" та ст. 993 Цивільного кодексу України визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток. Відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України, шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що його дії були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Положення статті 625 ЦК України не застосовуються до відносин з відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, оскільки відшкодування шкоди є відповідальністю, а не грошовим зобов'язанням, яке виникає з договірних зобов'язань. Винятком є відповідальність страховика відповідно до вимог ст.992 ЦК України, згідно якої «в разі несплати страховиком страхувальникові або іншій особі страхової виплати страховик зобов'язаний сплатити неустойку в розмірі, встановленому договором або законом»; крім того, згідно ст.993 ЦК України, «до страховика, що виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки». У судовому засіданні дослідженням наданих доказів, встановлено, що 27.09.2010року о 13:30, в м.Житомир на перехресті вулиць Московська і Київська сталася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортних засобів: а/м«ВАЗ-2109» д.з.[NUMBER] під керуванням відповідача [PERSON] і а/м«Опель-Астра» д.з.[NUMBER] під керуванням його власника - потерпілого [PERSON] Постановою Корольовського районного суду м.Житомир від 02.11.2010року (справа №3-4838/10), що набрала законної сили 13.11.2010року і ніким не оскаржена, [PERSON] визнаний винним у скоєнні вищевказаної ДТП. Автомобіль «Опель-Астра» д.з.[NUMBER], власником якого є потерпілий [PERSON], отримав механічні пошкодження, що підтверджується протоколом огляду транспортного засобу від 27.09.2010року, складеного інспектором ВОДТП в м.Житомир, який міститься в матеріалах справи про адміністративне правопорушення №3-4838/10, що була витребувана Болградським районним судом Одеської області на клопотання позивача з Корольовського районного суду м.Житомир. Таким же протоколом датований тією ж датою був оглянутий і другий автомобіль, який також отримав механічні пошкодження. Також, згідно вказаних протоколів огляду ВДАІ, а/м«Опель-Астра» д.з.[NUMBER], яким керував на момент ДТП власник [PERSON], - був на момент ДТП застрахованим страховою компанією «Альфа-гарант» (132) ВС/3909489 терміном дії до 20.11.2010року, і належить [PERSON], а а/м«ВАЗ-2109» д.з.[NUMBER], яким керував на момент ДТП власник - відповідач [PERSON], був на момент ДТП застрахованим страховою компанією «Провідна» (066) ВС/7010244 терміном дії до 20.01.2011року, і належить [PERSON] Згідно представлених позивачем відомостей страхів ник [PERSON] звернувся з заявою про ДТП своєчасно до представника страховика ЧАО СК «ВУСО» на підставі договору страхування №077203-02-06-01, що діяв з 30.11.2009р. до 29.11.2010р. Позивач - ПАТ "Страхова компанія "ВУСО", на звернення потерпілого від ДТП, після огляду транспортного засобу експертом, згідно відповідної калькуляції і на підставі ст.37 ЗУ «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», 28.03.2011р. виплатив [PERSON] страхове відшкодування в розмірі 873грн.54коп. Позивач, звернувшись з вимогою до відповідача в межах даної цивільної справи про стягнення заборгованості, послався на те, що заподіювач шкоди, який був визнаний судом винним у скоєнні ДТП, не звернувся своєчасно до своєї страхової компанії, тому був позбавлений права передачі відшкодування нею шкоди, заподіяної ним і тому ця шкода підлягає стягненню з нього. Статтею 1188 ЦК України передбачено, що «шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення; якщо внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки було завдано шкоди іншим особам, особи, які спільно завдали шкоди, зобов'язані її відшкодувати незалежно від їхньої вини». Таким чином, позивач набув право вимоги до відповідача відповідно до положень ст.27 Закону України «Про страхування» та ст.993 ЦК України, проте не надав суду доказів того, що звертався до відповідача з пропозицією відшкодувати виплачені потерпілому кошти у добровільному порядку, а також з метою з'ясування питання, чи звертався відповідач до свого страховика з заявою у триденний, передбачений законом строк. Крім того, відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно з ч.ч.1,6 ст.261 цього ж Кодексу, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до п.27 постанови № 4 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» від 01.03.2013року, при вирішенні спорів про право зворотної вимоги страховика суди повинні розрізняти поняття «регрес» та «суброгація». Наприклад, у випадку суброгації, - відбувається лише заміна осіб у вже наявному зобов'язанні (заміна активного суб'єкта) зі збереженням самого зобов'язання. У такому разі страхувальник передає свої права страховикові на підставі договору і сприяє реалізації останнім прийнятих суброгаційних прав. У випадку регресу одне зобов'язання замінює собою інше, але переходу прав від одного кредитора до іншого не відбувається. При цьому регрес регулюється загальними нормами цивільного права (зокрема, статтею 1191 ЦК), а також статтею 38 Закону №1961 -IV, а для суброгації відповідно до статті 993 ЦК і статті 27 Закону України «Про страхування» встановлено особливий правовий режим. При суброгації перебіг строку позовної давності починається обчислюватися з моменту виникнення страхового випадку, а при регресі - з того моменту, коли страховик виплатив страхове відшкодування. З врахуванням вищевказаних вимог суд дійшов висновку, що між сторонами здійснилася заміна осіб у вже існуючому зобов'язанні, що кваліфікується як суброгація, а тому строк позовної давності обчислюється з часу настання страхового випадку. Страховий випадок - це подія, передбачувана договором страхування або законодавством, яка відбулась і з настанням якої виникає обов'язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі. Відповідно до вимого ст.ст.10,11,60,64,131 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі; особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги; кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи; письмові докази, як правило, подаються в оригіналі, але якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу; сторони зобов'язані подати свої докази суду до або під час попереднього судового засідання у справі, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться, - до початку розгляду справи по суті. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що вимоги позивача є необґрунтованими, оскільки він, по-перше, не довів належними доказами свої вимоги саме до відповідача, а не до його страхової компанії, а по-друге, звернувся до суду з позовом запізно, пропустивши строк давності звернення до суду, який становить три роки, - адже ДТП сталася 30.11.2009року, а позов до суду подано без дати і надійшов до суду поштою 15.05.2014року, що свідчить також не лише про пропуск строку звернення до суду в порядку суброгації, а й в порядку регресу. Тому, на підставі викладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги представника відповідача задоволенню не підлягають. Вимога позивача про стягнення на його користь з відповідача судових витрат також не підлягає задоволенню на підставі ст.88 ЦПК України.

Outcome: dismissed