Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-05 00:00:00

В серпні 2017 року позивачка [PERSON] звернувся в суд з позовом до відповідача [PERSON] сільської ради Чортківського району про визнання недійсним та скасування рішення [PERSON] сільської ради Чортківського району. В позовній заяві позивачка вказала, що рішенням 6-ї сесії 4-го скликання [PERSON] сільської ради Чортківського району Тернопільської області від 15 квітня 2003 року №86 "Про виділення земельних ділянок працівникам соціальної сфери з резервного фонду і встановлення орендної плати" [PERSON] працівнику соціальної сфери виділено земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства в розмірі 0,55 га в оренду. Вказана земельна ділянка розташована за межами населеного пункту на території [PERSON] сільської ради Чортківського району. Рішенням 15-ї сесії 7-го скликання [PERSON] сільської ради Чортківського району Тернопільської області від 30 березня 2017 року №124 "Про вилучення земельних ділянок в громадян соціальної сфери" п.1. вилучено земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства в громадян соціальної сфери в розмірі 0,55 га, в тому числі і в [PERSON]. Вважає, що вищевказане рішення [PERSON] сільської Чортківського району в частині безпідставного та незаконного вилучення земельної ділянки з її користування в позасудовому порядку порушує її права та інтереси, а тому вона змушена звертатись до суду за захистом свого права. Позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримують, просять визнати недійсним та скасувати рішення 15-ї сесії 7-го скликання [PERSON] сільської ради Чортківського району Тернопільської області від 30 березня 2017 року № "Про вилучення земельних ділянок в громадян соціальної сфери" в частині вилучення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства в розмірі 0,55 га в [PERSON]. Судові витрати покласти на відповідача.Орендну плату, а зараз земельний податок вона сплачує, земельну ділянку обробляє. Крім того, спірна земельна ділянка знаходиться поза межами населеного пункту, і приймаючи рішення, яке оспорюється, сільська рада вийшла за межі своєї компетенції. Представник відповідача [PERSON] сільської ради Чортківського району Тернопільської області сільський голова [PERSON] позовні вимоги не визнає, суду пояснила, що при прийнятті рішення діяли не по закону, а в силу того, що було багато бажаючих для отримання земельних ділянок. В тексті рішення не правильно зазначили статті земельного кодексу України. Крім того, рішення приймалось колегіально, не заперечує проти розташування спірної земельної ділянки поза межами населеного пункту. Вислухавши позивачку, представника позивачки, представника відповідача, дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Позивачка [PERSON] народилася 21 квітня 1957 року в с. Шманьківчики Чортківського району Тернопільської області, про що свідчать паспортні дані. Рішенням 6-ї сесії 4-го скликання [PERSON] сільської ради Чортківського району Тернопільської області від 15 квітня 2003 року №86 "Про виділення земельних ділянок працівникам соціальної сфери з резервного фонду і встановлення орендної плати" [PERSON] працівнику соціальної сфери виділено земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства в розмірі 0,55 га в оренду. Вказана земельна ділянка розташована за межами населеного пункту на території [PERSON] сільської ради Чортківського району. Рішенням 15-ї сесії 7-го скликання [PERSON] сільської ради Чортківського району Тернопільської області від 30 березня 2017 року №124 "Про вилучення земельних ділянок в громадян соціальної сфери" п.1. «Вилучено земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства в громадян соціальної сфери в розмірі 0,55 га, в тому числі і в [PERSON]». Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 173 ЗК України визначено, що межа району, села, селища, міста, району у місті -це умовна замкнена лінія на поверхні землі, що відокремлює територію району, села, селища, міста, району у місті від інших територій. Відповідно до п. п. 3, 4 розділу II Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності», який набрав чинності з 01.01.2013 року, з дня набрання чинності цим Законом землями комунальної власності відповідних територіальних громад вважаються: а) земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об'єкти нерухомого майна комунальної власності відповідної територіальної громади, які перебувають у постійному користуванні органів місцевого самоврядування, комунальних підприємств, установ, організацій; б) всі інші землі, розташовані в межах відповідних населених пунктів, крім земельних ділянок приватної власності та земельних ділянок, зазначених у підпунктах "а" і "б" пункту 4 цього розділу. У державній власності залишаються: а) розташовані в межах населених пунктів земельні ділянки: на яких розташовані будівлі, споруди, інші об'єкти нерухомого майна державної власності, які перебувають у постійному користуванні органів державної влади, державних підприємств, установ, організацій, Національної академії наук України, державних галузевих академій наук; які належать до земель оборони; б) земельні ділянки, що використовуються Чорноморським флотом Російської Федерації на території України на підставі міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України; в) землі зон відчуження та безумовного (обов'язкового) відселення, що зазнали радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи; г) усі інші землі, розташовані за межами населених пунктів, крім земельних ділянок приватної власності та земельних ділянок, зазначених у підпункті "а" пункту 3 цього розділу. Відповідно до пункту «б» частини першої статті 12 Земельного кодексу України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 п. 34. ст. 26, ст. 33 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" (надалі - Закон) до повноважень міських рад належить вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин, в тому числі вилучення (викуп), надання під забудову та для інших потреб земель, що перебувають у власності територіальних громад, які розглядаються виключно на пленарних засіданнях. Статтею 83 ЗК встановлено, що землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають: а) усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; б) земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об'єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування. Згідно ч. 1 ст. 122 цього ж кодексу, сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Таким чином, з огляду на вимоги ст. ст. 12, 83, 122 Земельного кодексу України, органи місцевого самоврядування не наділені повноваженнями щодо розпорядження землями державної власності, а відтак [PERSON] сільська рада приймаючи рішення про вилучення земельної ділянки з користування [PERSON], яка не відноситься до земель комунальної власності, вийшла за межі кола наданих повноважень. Крім того, спірне рішення №124 від 30 березня 2017 року, не містить жодного обґрунтування підстав припинення права користування вищевказаною земельною ділянкою та її вилучення. Згідно статті 141 Земельного кодексу України, право користування земельною ділянкою припиняється виключно у разі добровільної відмови від права користування земельною ділянкою; вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом; використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; систематична несплата земельного податку або орендної плати; набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці; використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини. Відповідно до частини 2 статті 149 цього ж кодексу, визначено, що вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень. За статтями 152, 155 Земельного кодексу, у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Відповідно до пункту 8 постанови Пленуму Верховного [PERSON] України від 16.04.2004 №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», вирішуючи спори про припинення права власності на земельну ділянку чи права користування нею, суди повинні враховувати, що орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування має право прийняти рішення про це лише в порядку, з підстав і за умов, передбачених статтями 140-149 Земельного кодексу України (2768-14). У випадках, визначених цими нормами, припинення права власності на землю чи права землекористування провадиться за позовом відповідного органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування в судовому порядку, недодержання якого є підставою для визнання рішення цього органу та виданих державних актів недійсними. Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обовязків... має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Стаття 1 пункт 1 Першого Протоколу до Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» гарантує право на вільне володіння своїм майном, яке звичайно називається правом на власність. Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Як вбачається з судової практики Європейського суду з прав людини, останній чітко зазначає, що друге речення першого пункту дозволяє позбавлення майна лише «на умовах, передбачених законом» (рішення у справі «Україна-Тюмень» проти України» (Ukraine-Tyumen v. Ukraine), N 22603/02, п. 49 від 22 листопада 2007 року). Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами. Виходячи зі змісту пунктів 32-35 рішення Європейського суду з прав людини «Стретч проти Сполученого Королівства» від 24 червня 2003 року, майном у значенні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції вважається законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади. За висновком [PERSON] в зазначеній справі «наявність порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила. Оскільки ставиться питання про позбавлення особи права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, в такому випадку має місце «непропорційне» втручання у право особи на мирне володіння своїм майном, що є порушенням статті 1 Першого протоколу Конвенції». Згідно із частиною 1 статті 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За статтею 158 Земельного кодексу України, виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб. З огляду на зазначене, рішення відповідача вказаним вимогам чинного земельного законодавства не відповідає, оскільки порядок вилучення земельної ділянки не передбачений статтею 141 ЗК України. Вказана стаття визначає «Підстави припинення права користування земельною ділянкою». Порядок вилучення земельних ділянок визначений іншою статтею цього ж кодексу, а саме статтею 149 Земельного кодексу України. До того ж, за вимогами вказаної статті передбачено вилучення земельних ділянок виключно на підставі добровільної згоди землекористувача. На вилучення в [PERSON] земельної ділянки площею 0,55 га на території [PERSON] сільської ради Чортківського району Тернопільської області не було згоди землекористування, чим порушені права позивачки, у рішенні пятнадцятої сесії сьомого скликання [PERSON] сільської ради Чортківського району Тернопільської області від 30 березня 2017 року №124 "Про вилучення земельних ділянок в громадян соціальної сфери" не зазначено підстави для вилучення, воно прийняте з порушенням зазначених вимог законодавства, тому повинне бути визнане недійсним та скасоване. Враховуючи вищенаведене,

Outcome: approved