Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-11 00:00:00

позивач звернувся з позовом в суд до відповідача [PERSON], ТзОВ "Львівські автобусні заводи", ТзОВ "Львівавтокомплектація" про визнання недійсним ордера нежиле приміщення в гуртожитку. В обґрунтуванні позовних вимог покликається на те, що будинок по [ADDRESS] є гуртожитком для проживання сімей блочного типу, трикімнатний блок розрахований на проживання не більше 2 сімей,виходячи з мінімальної площі на особу 6 кв.м. Вона з сім'єю з 3х осіб проживає у кімнаті №1217,в кімнаті №1215 проживає сім'я [PERSON], в кімнаті № 1216 проживала сім'я [PERSON]. Після звільнення даної кімнати вона має право на вселення , так як її сім'я користується площею, меншою норми. Про надання кімнати №1216 вона звернулась із заявою до власника гуртожитку ТзОВ «Львівавтокомплектація», тому вказана кімната не може бути надана відповідачці [PERSON] , що проживає у кімнаті № 1225, яка знаходиться в іншому блоці, надання жилих приміщень в різних блоках є неприпустимим, так як одній сім»ї надано два відокремлені приміщення. Ордер, виданий [PERSON] є недійсним, оскільки, рішення про надання кімнати прийняте адміністрацією та профкомом ТзОВ «ЛАЗ», а протокол підписано директором ТзОВ»Львівавтокомплектація», крім того, на час видачі ордера відповідачці кімната не була вільною, так як в ній до 22.10.2010р. проживала сім'я [PERSON]. Просить визнати недійсним ордер №194 від 1.10.10р., виданий [PERSON] на вселення в кімнати № 1225 та №1216 гуртожитку по [ADDRESS]. У судовому засіданні представники відповідача [PERSON] стосовно позовних вимог заперечили, подали письмові пояснення, просили суд в позовних вимогах відмовити. Відповідачі ТзОВ ,, Львівські автобусні заводи" та ТзОВ ,,Львівавтокомплектація" в судове засідання 12.12.2014р. не з'явились, хоч належно повідомлені про час та місце слухання справи. З матеріалів вбачаються права та взаємовідносини сторін, тому суд вважає за можливе справу слухати у їх відсутності, згідно ст.169 ЦПК України. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає що в позовних вимогах слід відмовити. На підставі рішення виконкому Львівської міської ради №154 від 28.02.2003р. статус гуртожитку для одиноких ВАТ ,,ЛАЗ" по [ADDRESS] змінено і надано статус гуртожитку для проживання сімей. Зазначений гуртожиток в процесі корпоратизації ДП ,,ЛАЗ" передано у статутний фонд ТОВ ,, Будтрансгаз", яке на підставі рішення загальних зборів учасників введено до складу ТзОВ ,, Львівавтокомплектація" та згідно акту приймання - передачі від 27.06.06р. як внесок до статутного фонду гуртожиток по [ADDRESS] передано ТзОВ ,,Львівавтокомплектація". На переконання позивача, трьохкімнатний блок розрахований на проживання не більше двох сімей, враховуючи площу жилих кімнат та мінімальну норму жилої площі 6 кв.м.на одну особу. Однак згідно п.4 Примірного положення про гуртожитки, затверджено постановою Ради Міністрів УРСР від 3.06.1986р. №208 гуртожитки поділяються на два види: для одиноких громадян, та для проживання сімей ( жилі приміщення , що складаються з однієї чи кількох кімнат, перебувають у відособленому користуванні сімей). Під гуртожитки надаються жилі будинки (жилі приміщення), спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети. Вимоги до гуртожитків передбачені ДБН В.2.2-15-2005 "Житлові будинки. Основні положення" та Санітарними правилами влаштування, обладнання і утримання гуртожитків для робітників, студентів, учнів середніх спеціальних навчальних закладів і професійно-технічних училищ, затвердженими наказом Головного державного санітарного лікаря СРСР від 1 листопада 1988 р. N 4719. Інформація про технічні характеристики будинку міститься в проектно-кошторисній документації на будівництво (реконструкцію, переобладнання тощо), інвентаризаційній справі, акті введення будинку в експлуатацію. Отже, в трьохкімнатному житловому блоці може проживати 3 сім'ї, а не дві, як стверджує позивач. Підставою для вселення у гуртожиток є спеціальний ордер, виданий у встановленому ст. ст. 128, 129 Житлового кодексу УРСР порядку. Як вбачається з матеріалів справи ордер № 512 від 18.04.2005р. на кімнату 1217 виданий на ім'я [PERSON], а позивачем в даній справі є [PERSON], яка в ордер не вписана. Відповідно до ст. 127 ЖК і п. 2 Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради Міністрів Української РСР від 3 червня 1986 р. № 208 (далі - Примірне положення), гуртожитки призначаються лише для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період їх роботи або навчання. Згідно із ч. 2 ст. 128, ст. 129 ЖК, ч. 1 п. 10 Примірного положення єдиною підставою для вселення на надану жилу площу в гуртожитку є спеціальний ордер, який видає адміністрація підприємства, установи, організації на підставі спільного із профспілковим комітетом рішення про надання жилої площі в гуртожитку. Пунктом 17 Примірного положення передбачено, що вселення громадянами, які проживають у приміщеннях, що перебувають у їх відособленому користуванні, інших членів сім'ї, крім своїх неповнолітніх дітей, в указані приміщення допускається лише з дозволу адміністрації, профспілкового комітету, установи, організації та письмової згоди членів сім'ї громадянина, які проживають разом із ним. Право користування жилим приміщенням у гуртожитку такого члена сім'ї (або колишнього члена сім'ї) є похідним від права особи, якій у встановленому законом порядку видано спеціальний ордер для проживання на період її роботи. ( Постанова ВСУ від 19.12.2011р. №6-71 цс11). Позивач [PERSON] за її словами , приписана у кімнаті 1217 як неповнолітня. Всупереч ст.127 ЖК та п.2 Примірного положення про гуртожитки в трудових відносинах з підприємством не перебуває та не перебувала, окремого спеціального ордеру на проживання в своїй кімнаті немає, приписана в кімнаті лише як неповнолітня особа, а відтак не є належним позивачем у справі, оскільки право користування жилим приміщенням у гуртожитку такого члена сім'ї є похідним від права особи, якій у встановленому законом порядку видано спеціальний ордер, відтак її права не порушено. В позовній заяві позивачка також стверджує , що ордер №194 від 01.10.2014р., виданий [PERSON] виданий неналежними органами, однак дана обставина досліджувалась Франківським районним судом м.Львова в процесі розгляду справи № 2/1134/11, та порушень при видачі ордеру судом не встановлено. Відповідно до ч.3 ст. 61 обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до статті 58 ЖК України, - єдиною підставою для вселення у житлове приміщення є ордер. Ордер на жиле приміщення є адміністративним актом, що видається виконавчим органом місцевого самоврядування до компетенції якого входить вирішення питань, пов'язаних з наданням житлових приміщень. Ордер на житлове приміщення дійсний протягом 30 днів. Після закінчення цього строку ордер автоматично втрачає свою силу. Однак при наявності поважних причин пропуску 30-денного строку він може бути продовжений виконкомом органу місцевого самоврядування, що його видав. Ордер вручається громадянинові, на ім'я якого він виданий, або за його дорученням іншій особі. При одержанні ордера пред'являються паспорти (або документи, що їх замінюють) членів сім'ї, включених до ордера. З матеріалів справи вбачається, що оспорюваний ордер за формою та змістом відповідає вимогам діючого законодавства. За таких обставин, додаткове визнання вказаного ордеру недійсним судовим рішенням є зайвим, оскільки визначений строк його дії вичерпано. ( Рішення Апеляційного суду Харківської області від 24.04.2013р. у справі № 641/234/13-ц). Враховуючи положення ст. ст. 3, 4, 11, 27, 31 ЦПК України право визначати предмет і підставу позову та спосіб захисту порушеного права належить позивачеві. Відповідно до ст. ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України. Крім того, відповідно до вимог ст. 16 ЦК, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Ст.54 ЖК України регулює надання жилих приміщень в будинках державного і громадського житлового фондів ( глава 1 розділу 3) та не поширюється на правовідносини, які регулюють користування гуртожитками та надання житлової площі в них (глава 4 розділу 3 ЖК України).(Ухвала Апеляційного суду Львівської області від 14.10.2014р. № 1326/1134/11). Відповідно до ст. 59 ЖК України ордер на жиле приміщення може бути визнано недійсним у судовому порядку у випадках подання громадянами не відповідаючих дійсності відомостей про потребу в поліпшенні житлових умов, порушення прав інших громадян або організацій на зазначене в ордері жиле приміщення, неправомірних дій службових осіб при вирішенні питання про надання жилого приміщення, а також в інших випадках порушення порядку і умов надання жилих приміщень. Стаття 59 ЖК України встановлює правило про можливість визнання ордеру на житлове приміщення недійсним у судовому порядку та визначає перелік підстав визнання його недійсним. Перша група таких підстав пов'язана з наданням особою, відомостей, що не відповідають дійсності про потребу у поліпшенні житлових умов. Такими відомостями можуть бути невірна інформація про членів сім'ї наймача, про розмір раніше займаної площі, що стало підставою взяття на квартирний облік, про наявність особливих захворювань наймача тощо. Як вбачається з матеріалів справи № 465/6501/13-ц відповідач [PERSON] дійсно потребувала поліпшення житлових умов, оскільки проживала зі своєю сім'єю у складі 4 осіб, в т.ч. двох неповнолітніх дітей у кімнаті №1225 загальною площею 17 м.в. Друга група підстав (ст.59 ЖК України) пов'язана з порушенням прав інших осіб чи організацій на зазначене в ордері житлове приміщення. В даному випадку немає місця порушення прав інших осіб, оскільки кімната 1216 була вільною, а заява [PERSON](батька позивачки) на адресу ТзОВ ,, ЛАЗи" та ТзОВ ,, Львівавтокомплектація" про приєднання кімнати 1216, подана 4.11.2010р., тобто після прийняття спільного рішення про надання даної кімнати [PERSON], яке мало місце 01.10.2010р., крім того сім'я [PERSON] не потребувала покращення житлових умов. Третя група підстав (ст.59 ЖК України) пов'язана з неправомірними діями посадових осіб при вирішенні питання про надання житлового приміщення, наприклад, порушення посадовими особами виконавчого органу місцевого самоврядування, встановленого законом порядку розгляду і вирішенні питань про постановку громадян на квартирний облік і надання житлових приміщень, порушення правил черговості надання житлових приміщень тощо. Як встановлено процесі розгляду справи № 2/1134/11, дії посадових осіб при вирішенні питання про надання житлового приміщення [PERSON] є правомірними, будь-яких порушень при цьому в т.ч. порядку черговості не встановлено. Четверта група підстав ( ст.59 ЖК України) ордер може бути визнаним також недійсним у випадку його видачі на нежиле приміщення або на житлове приміщення, що не відповідає санітарним і технічним вимогам та в інших випадках, що унеможливлюють проживання громадянина у відповідному приміщенні. Гуртожиток по [ADDRESS] відповідає Вимогам до гуртожитків, передбаченими ДБН В.2.2-15-2005 "Житлові будинки. Основні положення" та Санітарними правилами влаштування, обладнання і утримання гуртожитків для робітників, студентів, учнів середніх спеціальних навчальних закладів і професійно-технічних училищ. Оспорюваний ордер виданий з дотриманням вищевказаних норм. При вирішенні питання про визнання ордера недійсним має одночасно вирішуватися і питання про застосування наслідків, передбачених ст. 117 ЖК, (Ухвала колегії суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 7 жовтня 2009 р. ). Визнання ордера недійсним з мотивів, що він виданий на зайняте приміщення, може мати місце в тому разі, коли останнє було зайнято правомірно. (Ухвала Апеляційного суду Кіровоградської області №2/1109/427/12 від 19.06.2012р.). Як вбачається з матеріалів справи оспорюваний ордер виданий на вільне житлове приміщення з дотриманням вимог Примірного положення про гуртожитки. При визнанні ордера недійсним у зв'язку з видачею його на жиле приміщення, на яке мають право інші особи (в тому числі на його заселення), особам, що одержали цей ордер, має надаватись інше жиле приміщення, яке за змістом ч. 2 ст. 117 ЖК повинно відповідати за розміром і благоустроєм наданому за ордером. У інших передбачених ст. 117 ЖК випадках надається приміщення, що відповідає санітарним і технічним вимогам.( ВСУ від 26.05.2001 Правові позиції щодо розгляду судами окремих категорій судових справ (Житлове право). У позовній заяві від 10.06.2013р. позивач [PERSON] просить суд ордер № 194 від 01.10.2014р. виданий [PERSON] визнати недійсним, що є неможливим без застосування наслідків, передбачених ст. 117 ЖК України, однак дана вимога позивачем не заявлялась. Посилання відповідачки на видачу ордера на зайняте приміщення кімнати № 1216 голослівне та не підтверджене жодними належними та допустимими доказами, в порушення вимог ст. 60 ЦПК України. Таким чином, судом не встановлено підстав для визнання ордеру, виданого [PERSON] недійсним. Оцінюючи докази в сукупності, суд приходить до висновку, що в позові слід відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Outcome: dismissed