Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-18 00:00:00

Позивач звернувся в суд з даним позовом, в якому просить зобов'язати Корольовський відділ державної виконавчої служби Житомирського міського управління юстиції звільнити з-під арешту предмет іпотеки: - квартиру що розташована за адресою: [ADDRESS], та належить на праві власності [PERSON]. При цьому посилається на те, що між Акціонерним банком "Факторіал-Банк", правонаступником якого є ПУАТ "Фідобанк" та [PERSON] 28.03.2008 р. був укладений кредитний договір №006-В/48. Відповідно до кредитного договору Банк зобов'язався надати [PERSON] кредит в сумі 125 000,00 дол. США. зі строком користування до 27 березня 2028р. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором позивач та відповідач [PERSON] 28 березня 2008 року уклали договір іпотеки, згідно якого іпотекодавець надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] Відповідачем Корольовським ВДВС Житомирського МУЮ були винесені постанови про арешт майна боржника. Проведеними виконавчими діями щодо примусового стягнення заборгованості з [PERSON], результату досягнуто не було, внаслідок чого Корольовським ВДВС Житомирського МУЮ 26.03.2014 року було винесено постанову про повернення виконавчого документу на підставі п.3.ч.1 ст.47 ЗУ "Про виконавче провадження". В судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Представник Корольовського ВДВС Житомирського МУЮ в судовому засіданні заперечувала щодо задоволення позовних вимог. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнав в повному обсязі та просив їх задовольнити. Заслухавши думку сторін та дослідивши матеріали справи, з урахуванням меж заявлених вимог, суд приходить до наступного висновку. Згідно ст.60 Закону України "Про виконавче провадження", особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Судом встановлено, що Акціонерний банк "Факторіал-Банк", правонаступником якого є ПАТ "Фідобанк" та [PERSON] 28.03.2008 р. уклали кредитний договір №006-В/48. Відповідно до кредитного договору Банк зобов'язався надати [PERSON] кредит в сумі 125 000,00 дол. США. зі строком користування до 27 березня 2028р. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором позивач та відповідач [PERSON] 28 березня 2008 року уклали договір іпотеки, згідно якого іпотекодавець надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру в житловому будинку загальною площею 56,7 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS], яка належить на праві власності [PERSON] Відповідно до ст. 20 Закону України "Про заставу", банк має право з метою задоволення своїх вимог звернути стягнення на предмет застави у випадку невиконання або неналежного виконання боржником своїх зобов'язань перед банком. Статтею 589 ЦК України передбачено, що у разі невиконання зобов'язання забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право на звернення стягнення на предмет застави. Згідно зi ст. 23 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень", відповідно забезпечувального обтяження, обтяжувач має право в разі порушення боржником забезпеченого обтяженням зобов'язання або договору, на підставі якого виникло забезпечувальне обтяження, одержати задоволення своєї вимоги за рахунок предмета обтяження в черговості згідно з встановленим пріоритетом. Судом встановлено, що Корольовським відділом державної виконавчої служби Житомирського міського управління юстиції 22.08.2011 року винесено постанову №28415671 про накладення арешту на все майно боржника [PERSON] Дані обставини підтверджуються витягом Єдиного реєстру заборони відчуження об'єктів нерухомого майна /а.с. 19/. Відповідно ст. 52 Закону України "Про виконавче провадження", стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача - заставодержателя. Таким чином, оскільки позивач має пріоритетне право на звернення стягнення на майно, що перебуває під заставою, арешт та заборона на відчуження такого майна є неправомірними та такими, що порушують права позивача як заставодержателя, а тому позовні вимоги підлягають до задоволення у повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved