Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-08 00:00:00

19.11.2015 року [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON], третя особа Орган опіки та піклування Словянської міської ради про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон. Свої вимоги обґрунтовує тим, що з 2005 року по 26.12.2008 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] Від шлюбу сторони мають спільну дитину [PERSON], [INFO]. 26 грудня 2008 року шлюб між сторонами розірвано і за домовленістю син залишився проживати з позивачкою. З цього часу відповідач не спілкується з сином, не приймає ніякої участі у його вихованні, а тільки за рішенням суду сплачує аліменти на його утримання. 03 червня 2014 року, під час проведення антитерористичної операції у місті Слов'янську, вона особисто звернулася до відповідача з проханням надати дозвіл на її виїзд з дитиною, на що отримала відмову останнього. Прийнятими плановими заходами адміністрації міста їх син був вивезений влітку 2014 року до міста Маріуполь, де і перебував до серпня 2014 року. 03 липня 2014 року у їх будинок влучив снаряд, внаслідок чого будинок був повністю зруйнований і став не придатним для проживання. На даний час вона з сином та цивільним чоловіком проживає в орендованому житлі. Дитина страждає на ряд хронічних захворювань, тому має за медичними рекомендаціями вести активний спосіб життя (активно рухатися, плавати тощо). Дитина потребує регулярного оздоровлення, яке він проходить в АРК, та лікування, яке дитина проходить дитячій обласній лікарні м. Донецька. Незважаючи на напружену ситуацію в країні, не дивлячись на умови в яких вони зараз з сином проживають, відповідач безпідставно не надає своєї згоди на виїзд дитини на непідконтрольну територію України, внаслідок чого вона вимушена з цього питання звернутися до суду. Позивачка просила надати дозвіл на тимчасовий виїзд та вїзд на період з 01 травня 2016 року по 01 жовтня 2016 року за межі України до Російської Федерації, на період з 01 січня 2016 року по 31 грудня 2017 року за межі контрольованої території України до Автономної Республіки Крим та на період з 15 грудня 2015 року по 15 грудня 2016 року за межі контрольованої території України до тимчасово непідконтрольної Україною території Донецької та Луганської областей малолітній дитині, [PERSON], у супроводі матері [PERSON], без згоди та супроводу батька [PERSON] Позивач, [PERSON], в судове засідання не зявилася, надала заяву про розгляд справи без її участі, позов просили задовольнити, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення по справі. Відповідач, [PERSON], в судове засідання неодноразово не зявився, про час слухання справи повідомлявся належним чином, та від нього не надійшло заяви про розгляд справи у його відсутності. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи на підставі наявних в матеріалах справи доказів, що відповідає положенням\~ст.224 ЦПК України. Представник третьої особи, Органу опіки та піклування Словянської міської ради, в судове засідання не зявився, надав суду заяву про розгляд справи без його участі, рішення просив винести на розсуд суду з урахуванням наявних в справі матеріалів та враховуючи інтереси малолітньої дитини. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до переконання, що позов [PERSON] підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до статті 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи у супроводі осіб, які уповноважені ними. Приписами ст. 141 Сімейного кодексу України визначена рівність прав і обов'язків батьків відносно дитини. Відповідно до частини 2 статті 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Згідно п.1.12 тимчасового порядку здійснення контролю за переміщенням осіб, транспортних засобів та вантажів вздовж лінії зіткнення у межах Донецької та Луганської областей, затвердженого наказом першого заступника керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України (керівника Антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей) № 27 ог від 22 січня 2015 року вїзд на неконтрольовану територію та виїзд з неї осіб здійснюється через блокпости з урахуванням особливостей, визначених цим Порядком: громадян України (окрім осіб, залучених до проведення АТО) за умови предявлення будь-якого документа, визначеного статтею 5 Закону України Про громадянство України або статтею 2 Закону України Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України, а тих, які не досягли 16-річного віку з дотриманням вимог передбачених для таких осіб Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57. Підпунктом 2 пункту 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідченої копії, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину. Відповідно до статті 10 «Конвенції про права дитини» прийнятої резолюцією 44/25 Генеральної асамблеї від 20 листопада 1989 року, держави-сторони поважають право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну. За змістом Декларації про загальні засади державної політики України стосовно сім'ї та жінок, затвердженої Постановою Верховної Ради № 475-XIV від 05 березня 1999 року, держава захищає материнство та дитинство і визнає пріоритетність інтересів матері та дитини в суспільстві та забезпечує неухильне додержання законодавства України та норм міжнародного права стосовно сім'ї та жінок. Статтею 3 «Конвенції про права дитини» встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно принципу 2 Декларації прав дитини від 20.11.1959 року дитині законом та іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист та надані можливості та сприятливі умови, що дозволяли би їй розвиватися фізично, інтелектуально, духовно та у соціальному відношенні здоровим та нормальним шляхом та в умовах свободи та гідності. Частиною 2 статті 150 СК України закріплено обов'язок батьків щодо піклування про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду малолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] народився 26.07.2006 року, його батьками є [PERSON] та [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії 1-НО №305862. Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серії 1-НО №172960 шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано 26.12.2008 року. Згідно довідки виконкому Миколаївської міської ради від 18.11.2015 року [PERSON], [INFO], мешкає разом з [PERSON] Відповідно до виписки з історії хвороби №1427 [PERSON] страждає на доліхоколон, субкомпенсирована форма; хронічний вторинний коліт, енкопрез. На теперішній час позивач має намір разом з дитиною виїхати за межі України до Російської Федерації, а також на тимчасово непідконтрольну територію України та до АРК для лікування дитини. Через немотивоване ухилення відповідача від надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди одного з батьків, позивач не може отримати дозвіл на виїзд її малолітньої дитини у її супроводі за межі України та на непідконтрольну частину України. З огляду на наведені норми Закону, оцінюючи досліджені докази у їх сукупності, виходячи виключно з інтересів дитини, суд вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити. У відповідності до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати. Оскільки суд ухвалює рішення на користь позивача, то відповідно позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача судового збору у розмірі 487,20 грн. підлягають задоволенню. Крім того, позивачем було заявлено вимогу про відшкодування їй витрат на правову допомогу в розмірі 450 грн. Згідно п.п. 47, 48 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року № 4191-VI "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах". Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Позивачем не надано суду жодних розрахунків щодо понесених витрат на правову допомогу, що позбавляє суд можливості розрахувати відповідно до вимог Законом України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах" граничний розмір витрат на правову допомогу, в звязку з чим суд відмовляє в задоволенні вимоги про відшкодування витрат на правову допомогу.

Outcome: approved