Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-09 00:00:00

[PERSON] звернулася до Ужгородського міськрайонного суду з позовом до Ужгородської міської ради про стягнення безпідставно набутих грошових коштів. Позовні вимоги мотивує тим, що рішенням ІV сесії V скликання Ужгородської міської ради № 621 від 05.02.2008 року їй було надано у приватну власність земельну ділянку площею 0,08 га. для індивідуального житлового будівництва, в районі [ADDRESS] На виконання рішення ІV сесії V скликання Ужгородської міської ради № 621 від 05.02.2008 року, позивачем 28 жовтня 2008 року згідно квитанції № ав/1219522 через Закарпатську філію «АКБ «УСБ» м. Ужгород було перераховано суму в розмірі 20 000,00 грн. до місцевого бюджету м. Ужгорода, з призначенням платежу: внесення коштів на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Ужгорода. Фактично внесено кошти на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Ужгорода із розрахунку 25 грн. за один квадратний метр відповідно рішення Ужгородської міської ради № 99 від 23.11.2006 р. ІV сесії V скликання, та рішення ІV сесії V скликання № 245 від 21.02.2017 року, після чого їй був виданий державний акт на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], згідно якого їй на праві власності фактично передано земельну ділянку площею 0,08 га. Вказує, що рішення носило зобовязальний характер для громадян яким міською радою виділено земельні ділянки для індивідуальної забудови. Окрім того, позивач зазначила, що кошти на розвиток інфраструктури відраховуються замовниками на підставі постанови КМ України «Про встановлення граничного розміру коштів замовників, що залучаються для розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населених пунктів» від 24.01.2007 p. №40, яка втратила чинність на підставі постанови KM України №415 від 28.04.2009 р. Розмір відрахування залежить від вартості будівництва, однак мова про вартість будівництва при оформленні та отриманні державного акту на право приватної власності на землю не йдеться. Крім того, позивач вказує на те, що постановою Ужгородського міськрайонного суду від 14.02.2013 року , яка набрала законної сили 20.03.2014 року на підставі постанови Львівського апеляційного адміністративного суду по справі № 876/6629/13 від 20.03.2014 року, визнано незаконним та скасовано рішення Ужгородської міської ради № 99 від 23.11.2006 року «Про умови надання земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва», а отже вважає, що їй було заподіяно матеріальні збитки. Про наявність вказаного рішення суду позивач дізналася на початку травня 2016 року від знайомих, а також в Єдиному реєстрі судових рішень знайшла підтвердження того, у зв'язку із чим просила суд поновити строк позовної давності. З посиланням на викладене, вважаючи, що їй нанесена матеріальна шкода, позивач просить поновити їй строк позовної давності для захисту порушеного права та стягнути з Ужгородської міської ради за рахунок місцевого бюджету на її користь безпідставно отримані грошові кошти в сумі 20 000,00 грн., а також витрати по сплаті судового збору. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала , просила суд їх задовольнити в повному обсязі з підстав та мотивів викладених у позові, надавши суду пояснення аналогічні вказаним. Представник відповідача у судовому засіданні заперечила проти задоволення позовних вимог з підстав викладених у відзиві на позовну заяву. Просила суд застосувати до правовідносин строк позовної давності відповідно до заяви зміст якої викладений у відзиві та відмовити у позовних вимогах. Наголосила на тому, що інформація щодо скасування рішення міської ради № 99 від 23.11.2006 р. була опублікована на феб - сайті "Закарпаття онлайн" 09.04.2009 року. 07.06.2017 року представником відповідача подано до суду заяву про ознайомлення з матеріалами справи; 17.01.2018 року представником відповідача подано до суду заяву про відкладення розгляду справи; 22.05.2018 року представником відповідача подано до суду письмовий відзив на позовну заяву; Заслухавши пояснення учасників судового процесу, вивчивши та перевіривши в судовому засіданні матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають справи і вирішення спору по суті суд приходить до наступного. За правилами ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і напідставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 5. даної статті передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, а ч.6 що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.7 ст.81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказі в судому випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1ст.76ЦПКУкраїни). Перевіряючи обставини справи,судом встановлено, що рішенням ІV сесії V скликання Ужгородської міської ради № 621 від 05.02.2008 року [PERSON] було надано у приватну власність земельну ділянку площею 0,08 га, для індивідуального житлового будівництва, в районі [ADDRESS] Судом встановлено, що рішенням IV сесії Ужгородської міської ради V скликання № 99 від 23.11.2006 р. Про умови надання земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва та рішенням IV сесії міської ради V скликання № 245 від 21.02.2007р. Про зміни до рішення IV сесії міської ради V скликання № 99 від 23.11.2006 р. встановлено при вирішенні питань про надання у приватну власність громадянам земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва (крім пільгових категорій громадян, визначених законодавством) передбачити обовязковими наступні умови: перерахування громадянами, яким міською радою виділено земельні ділянки для індивідуальної забудови, коштів на розвиток інженерно транспортної та соціальної інфраструктури до цільового фонду соціально-економічного розвитку міста з розрахунку 25,00 гривень за 1 квадратний метр протягом 30-ти календарних днів з моменту підпису рішення сесії міським головою, тощо. Відповідно до п.3 рішення IV сесії міської ради V скликання № 99 від 23.11.2006 р. Про умови надання земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва у разі невиконання цих умов, рішення про надання земельної ділянки для індивідуального житлового будівництва втрачає чинність Таким чином, аналізуючи зміст вищезазначених рішень, суд приходить до висновку, що однією із обовязкових умов при вирішенні питань про надання у приватну власність громадянам земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва було перерахування громадянами яким міською радою виділено земельні ділянки для індивідуальної забудови, коштів на розвиток інженерно транспортної та соціальної інфраструктури до цільового фонду соціально-економічного розвитку міста з розрахунку 25,00 гривень за 1 квадратний метр. Інакше, у разі невиконання умов , відповідно до п.3 рішення IV сесії міської ради V скликання № 99 від 23.11.2006 р. Про умови надання земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва рішення про надання земельної ділянки для індивідуального житлового будівництва втрачає чинність. Таким чином, рішення носило зобовязальний характер для громадян яким міською радою виділено земельні ділянки для індивідуальної забудови. Судом встановлено, що позивач виконуючи обовязкові умови встановлені вищезазначеними рішеннями IV сесії міської ради V скликання № 99 від 23.11.2006 р. Про умови надання земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва та рішення IV сесії міської ради V скликання № 245 від 21.02.2007 р. Про зміни до рішення IV сесії міської ради V скликання № 99 від 23.11.2006 р. здійснила 28.10.2008 року перерахування коштів на розвиток інженерно транспортної та соціальної інфраструктури з розрахунку 25,00 грн. за один квадратний метр, в загальній сумі 20 000,00 грн., протягом 30 календарних днів, з призначенням платежу: оплата згідно рішення IV сесії міської ради V скликання № 245 від 21.02.2007 р. та IV сесії міської ради V скликання № 99 від 23.11.2006 р., що підтверджується квитанцією, що приєднана до матеріалів справи. 30.10.2008 року [PERSON] видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], згідно якого їй на праві власності фактично передано земельну ділянку площею 0,0800 га. Як встановлено судом, постановою Ужгородського міськрайонного суду від 07.04.2009 року за позовною заявою прокурора м. Ужгорода було задоволено позов до Ужгородської міської ради та визнано незаконним та скасовано рішення Ужгородської міської ради № 99 від 23.11.2006р. «Про умови надання земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва» яким встановлені обовязкові умови при вирішенні питань про надання у приватну власність громадянам земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва. Рішення набуло законної сили 18.01.2011 року. Як встановлено судом, на веб - сайті "Закарпаття онлайн" 09.04.2009 року опублікована інформація під назвою " Суд задовільнив позов прокурора м. Ужгорода щодо відміни рішення міськради про встановлення плати за отримання земельних ділянок" в якому наявна інформація про те, що рішення № 99 від 23.11.2006 р. Про умови надання земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва - скасовано. Частиною 4 статті 82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Судом встановлено також, що постановою Ужгородського міськрайонного суду від 14.02.2013 р. яка набрала законної сили, визнано протиправним та скасовано рішення Ужгородської міської ради № 99 від 23.11.2006р. Про умови надання земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва яким встановлені обовязкові умови при вирішенні питань про надання у приватну власність громадянам земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва. Даною постановою встановлено, що всі питання, повязані з виготовленням будь-яких технічних умов будівництва житлового будинку на земельній ділянці та повязані з цим витрати, в т.ч. і сплата коштів замовників, що залучаються для розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населених пунктів згідно постанови КМ України «Про встановлення граничного розміру коштів замовників, що залучаються для розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населених пунктів» від 24.01.2007 p. №40, повинні вирішуватися вже після отримання у власність земельної ділянки, а не при вирішенні питання її надання. У відповідності до ст. 14 Конституції України право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. При цьому у розумінні ст. 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками. Відповідно до ст. 118 Земельного кодексу України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва,будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У заяві зазначаються бажані розміри та мета її використання. Процедура безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами визначена ст. 118 Земельного кодексу України, якою не передбачено можливість встановлення додаткових умов при вирішенні питань стосовно передачі громадянам у власність земельних ділянок. Крім того, згідно з ч. 2 ст. 14 ЦК України особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї. Аналізуючи в сукупності зібрані докази, суд приходить до переконання, що зобовязання Ужгородською міською радою позивача сплатити кошти на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Ужгород до моменту оформлення нею права власності на земельну ділянку, яка знаходяться за вищевказаною адресою, було безпідставним. Згідно ч. 2 ст.14 ЦК України особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обовязковим для неї. Згідно ч. 2 ст. 10 ЦПК України суд розглядає справи відповідно до Конституції України , законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ст. 5 ЦПК України). Приписи ст. 15 ЦК України передбачають право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Одним із способів такого захисту є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. У відповідності до ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. З урахуванням всіх обставин справи, враховуючи вимоги ст. 81 ЦПК України - кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, виходячи з принципу процесуального рівноправ'я сторін, та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, виходячи із принципів розумності та справедливості, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку про порушене право позивача. До ухвалення рішення суду відповідачем заявлено про застосування строку позовної давності. Оцінюючи заявлену вимогу про застосування строків позовної давності, суд прийшов до висновку, що за приписами ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. На вимоги про стягнення суми безпідставно набутих коштів поширюється загальна позовна давність, яка згідно ст.257 ЦК України встановлюється тривалістю у три роки. При цьому відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Разом із цим, згідно роз'яснень, даних в п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», якщо строк для звернення з позовом пропущено без поважних причин, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» (далі - Конвенція), яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав -учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб'єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку. Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосу-вання якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття «позовна» має на увазі форму захисту - шляхом пред'явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред'явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту). Питання про об'єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії «право на позов у матеріальному сенсі» (право на захист) у контексті її співвідношення із суб'єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин. Набуття права на захист, для здійснення якого встановлена позовна давність, завжди пов'язане з порушенням суб'єктивного матеріального цивільного права. Суб'єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше - регулятивне, друге - охоронне. Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду. Ураховуючи, що метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, необхідно дійти висновку, що об'єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб'єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене. Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб'єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного). Перебіг позовної давності обчислюється відповідно до частини першої статті 261 ЦК України- від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Як встановлено судом, рішення Ужгородської міської ради № 99 від 23.11.2006 року «Про умови надання земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва» яким встановлені обовязкові умови при вирішенні питань про надання у приватну власність громадянам земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва було визнано незаконним та скасоване постановою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області 07.04.2009 року, яка набрала законної сили 18.01.2011 р. Інформація щодо скасування рішення міської ради № 99 від 23.11.2006 р. «Про умови надання земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва» була опублікована на веб-сайті «Закарпаття онлайн» 09.04.2009 року, а отже була загальнодоступна, а відтак позивач могла довідатися про порушення свого права. Таким чином строк позовної давності сплинув 18.01.2014 р. Клопотання позивача про поновлення строку позовної давності є не обгрунтованим і доводи позивача про те, що вона дізналася на початку травня 2016 року є безпідставними та не доведеними. Окрім того, суд враховує наступне. Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Окрім того, судом враховано, що порушення пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод констатував Європейський суд з прав людини у справі «Устименко проти України». Зокрема, Високий Суд вказав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-X) (п. 46 рішення). Суд постановив, що якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. Хоча саме національним судам, перш за все, належить виносити рішення про поновлення строку оскарження, їх свобода розсуду не є необмеженою. Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення. У кожному випадку національні суди повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для поновлення строків (див. рішення у справі «Пономарьов проти України» (Ponomaryov v. Ukraine), заява № 3236/03, п. 41, від 3 квітня 2008 року) (п. 47 рішення). Отже, враховуючи викладене , зважаючи на те, що позивач не довів той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, а відповідач довів , що інформацію про порушення можна було отримати раніше, суд приходить до висновку , що позивач пропустив строк позовної давності для звернення до суду з вказаними вимогами і підстав для його поновлення не має. З огляду на викладене, суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача про стягнення суми безпідставно набутих коштів про те, враховуючи, що позивач пропустив строк позовної давності, у позові необхідно відмовити за спливом строку позовної давності. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України,№ 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). З урахуванням всіх обставин справи, враховуючи вимоги ст. 81 ЦПК України - кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, виходячи з принципу процесуального рівноправ'я сторін, та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається,виходячи із принципів розумності та справедливості, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити з підстав та мотивів викладених вище. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у разі відмови в позові, судові витрати покладаються на позивача. Оскільки в позові відмовлено, підстав для присудження на користь позивача з відповідача судових витрат суд не вбачає.

Outcome: dismissed