Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-02 00:00:00

Позивач звернувся до Жмеринського міськрайонного суду з цим позовом вказавши, що він є праціником органів прокуратури України. В липні 2011 року призначений стажистом на посаду слідчого прокуратури Теплицького району Вінницької області, а в березні 2011 року на посаду слідчого прокуратури Теплицького району Вінницької області.18 червня 2012 року переведений на посаду старшого слідчого прокуратури Київської району м.Одеси. 05.02.2013 року до Генеральної прокуратури України надійшла заява мешканця м.Жмеринка Вінницької області [PERSON] від 30.01.2013 року про нібито вчинення позивачем, як працівником органів прокуратури, неправомірних дій, які пов'язані з вимаганням у нього особистих коштів в сумі 87500 гривень. При цьому зазначений громадянин відкрито звинуватив позивача у вчиненні кримінального правопорушення, яке вчинено за попередньою змовою групою осіб. Весь зміст даної заяви, окрім факту підписання 14 березня 2011 року в м.Вінниця у нотаріуса договору позики, є за своїм змістом негативною інформацією, а тому, в силу приписів ст.277 ч.3 ЦК України, недостовірною інформацією, яка доведена відповідачем до відому невизначеного кола осіб. Зокрема [PERSON], в даній заяві зазначив, що "[PERSON] із невідомими хлопцями був готовий зробити зі мною буть, що заради підписання договору позики в нотаріуса, щоб незаконним шляхом заволодіти моїми коштами". Також, в заяві стверджується, що на нього "з боку [PERSON] та невідомих 2-х хлопців здійснювався психологічний тиск, та боячись за своє життя та здоров'я "він " вимушений був підписати договір позики". В прохальній частині заяви відповідач поставив питання, щодо : проведення службової перевірки, щодо неправомірних дій позивача, як старшого слідчого прокуратури Киїського району м.Одеси; проведення перевірки задекларованих позивачем доходів за період з 2007 по 2012 рік; проведення перевірки з питання, чи повинен працівник прокуратури України здійснювати свої дії незаконним шляхом з метою збагачення чи заволодіння коштами, належними заявнику в розмірі 87500 грн.; наданні правової оцінки діям позивача згідно Кодексу професійної етики та поведінки працівника прокуратури. Дана заява в подальшому була спрямована для належного розгляду та прийняття рішення до прокуратури Одеської області, яка в свою чергу спрямувала її безпосереднього керівництва - прокуратури Київського району м.Одеси. За результатами розгляду цієї заяви прокурором Київського району м.Одеси було направлено відповідь [PERSON], в якій вказувалось, що в ході розгляду та проведення перевірки фактів, викладених у його заяві, доводи, про які він зазначав, не знайшли свого підтвердження, а також з приводу оскарження укладеного договору слід звертатися до суду в порядку цивільного судочинстав, оскільки відносини, що склалися, за вищевказаним договором між позивачем та [PERSON] є цивільно-правовими. Згодом, 29.04.2013 року прокурором Київського району м.Одеси з прокуратури Одеської області було отримано ще одну заяву [PERSON] від 07.04.2013 року, в якій останній порушував питання щодо притягнення працівників органів прокуратури Вінницької та Одеської областей до відповідальності за ігнорування вимог законодавства стосовно направлення йому інформації про результати розгляду його звернення, оскільки він не отримував відповідей про їх розгляд. За результатами розгляду вищевказаної заяви [PERSON], останьому 07.05.2013 року за вх.№ (16-43) 4125 вих.13 було повторно направлено відповідь про розгляд його заяви. Таким чином, висловлювання [PERSON] є систематичним, цілеспрямованим поширенням у відкритому листуванні з посадовими особами органів прокуратури України неправдивих відомостей, які порушують право позивача на повагу до гідності та честі, право на недоторканість ділової репутації і мають за мету скомпроментувати позивача як особистість, посадову особу органів прокуратури України. Висловлювання, які є предметом позову, на думку позивача, порушують його право на повагу до честі та гідності, оскільки фактично створили необ'єктивну оцінку його діянь як громадянина, взагалі і посадової особи органів прокуратури України, зокрема, з боку як пересічних громадян, так і працівників органів прокуратури, тому як звинувачують його у порушенні моральних, етичних та правових норм. Позивач зазначив, що негативна інформація, яка викладена відповідачем в листах, викликала резонанс серед працівників прокуратури як Вінницької, так і Одеської області, а також Генеральної прокуратури України. Розповсюдження відповідачем [PERSON] інформації завдала позивачу значних моральних страждань, які ускладнюються виконанням ним посадових обов'язків. В результаті наведених офіційних зверенень навколо позивача штучно створена складан морально-психологічна ситуація. Позивач змушений спілкуватися з представниками внутрішньої безпеки, органів прокуратури з приводу заяви щодо нібито скоєних ним кримінальних злочинів, давати пояснення, звертатись, в свою чергу, до зазначених органів та суду з заявами про захист своїх порушених прав, тобто займатися речами, які він не планував, які є для нього незвичними та недоречними. Тому заподіяну йому моральну шкоду він оцінює в суму 20000 гривень, які підлягають стягненню з відповідача. Представник позивача [PERSON] просила визнати такими, що не відповідають дійсності, порушують його право на повагу до честі та гідності, право на недоторканість ділової репутації, які викладені [PERSON] в листі від 30.01.2013 року, який надіслано на ім'я Генерального прокурора України; Визнати такими, що не відповідають дійсності, порушують його право на повагу до честі та гідності, право на недоторканість ділової репутації відомості, які викладені [PERSON] в листі від 07.04.2013 року, який надіслано на ім'я Генерального прокурора України; Визнати такими, що не відповідають дійсності, порушують його право на повагу до честі та гідності, право на недоторканість ділової репутації відомості, які викладені [PERSON] в листі від 03.06.2013 року, який надіслано на ім'я прокурора Одеської області; Зобов'язати [PERSON] протягом місяця з дня набрання чинності рішення спростувати відомості, шляхом надіслання відповідних листів на ім'я Генерального прокурора України, прокурора Одеської області, прокурора Вінницької області, прокурора Київського району м.Одеси.; Зобов'язати [PERSON] погодити текст спростування з позивачем; зобов'язати [PERSON] принести письмові вибачення позивачу; стягнути з [PERSON] на користь позивача моральну шкоду в розмірі 20000 (двадцять тисяч) гривень.; стягнути з [PERSON] на користь позивача судові витрати, які складаються з сплаченого позивачем судового збору та оплату правової допомоги, згідно пред'явлених квитанцій. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала з підстав взазаних у цивільному позові та просила зодовольнити в повному обсязі. Предстаник відповідача - захисник [PERSON] заперечила з приводу вказаного цивільного позову та просила в його задоволенні відмовити повністю. Відповідач [PERSON] заперечив з приводу вказаного позову, також просив в задоволенні позову відмовити повністю. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши пояснення представників сторін, суд дійшов висновку про те, що у задоволенні позову слід відмовити повністю з таких підстав. Відповідно до ст..3 Конституції України честь і гідність визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Згідно ч.4 ст.32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростувати недостовірну інформацію про себе та членів своєї сім'ї, а також право на відшкодування моральної шкоди, завданої, зокрема, поширенням такої недостовірної інформації. За змістом ч.1 ст.201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: зокрема, честь, гідність і ділова репутація. Ст.297 ЦК України передбачає, що кожен має право на повагу до його гідності та гідність та честь фізичної особи є недоторканими. (право на недоторканність честі та гідності полягає у забороні здійснювати будь-які дії, якими можуть бути порушені особисті немайнові права, про що зазначено у науково-практичному коментарі); згідно до ст..280 ЦК України якщо фізичній особі внаслідок порушення особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню.; ч.1 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок її прав, частина 2 та 3 цієї ж статті передбачає, що моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів та у принижені честі та гідності, а також ділової репутації фізичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості; ст.1193 ЦК України суд може зменшити розмір, завданою фізичною особою, залежно від її матеріального становища; ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Відповідно до роз'яснень, даних в п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р.№4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" обов'язковому з'ясуванню при вирішенні справ про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача та вина останнього в її заподіянні. Пунктом 1 частини 1 ст. 277 ЦК України передбачено, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Відповідно до п. 4 ч. 1 цієї статті спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Поширювачем інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні свої посадових (службових) обовязків, вважається юридична особа в якій вона працює. Згідно п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її в пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного звязку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Проте судам необхідно враховувати, що повідомлення оспорюваної інформації лише особі, якої вона стосується, не може визначатись її поширенням, якщо особа, яка повідомила таку інформацію, вжила достатніх заходів конфіденційності для того, що б ця інформація не стала доступною третім особам. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Виходячи із змісту вищезазначеного, суд вважає, направлення заяв та скарги відповідачем [PERSON] до Генеральної прокуратури України, прокуратури Одеської області, прокуратури Вінницької області, прокуратури Київського району м.Одеси не є розповсюдженням інформації. Крім того, Конституційний Суд України зазначає, що звернення особи до правоохоронного органу зі скаргою на неправомірні дії його працівника, пов'язані із здійсненням ним владних повноважень чи виконанням службових обов'язків, є поширенням відомостей про цього працівника. Однак, таке звернення не може бути підставою цивільно-правової відповідальності заявника за ст.7 Цивільного кодексу України (навіть якщо такі відомості не відповідають дійсності). Повідомлення правоохоронному органу про дії його працівника, що стосуються виконання ним службових обов'язків, але не пов'язані з реалізацією владних повноважень, є повідомленням про поведінку цього працівника, а тому не є поширенням відомостей у розумінні ст.7 Цивільного кодексу України незалежно від того, чи правдиві вони. Підставою для відповідальності заявника за ст.7 Цивільного кодексу України можуть бути лише відомості, які стосуються поведінки (дій чи бездіяльності) працівника правоохоронного органу, оцінки його особистості (особистих якостей), за наявності всіх передбачених цією статтею обставин. Ч.1 ст.7 Цивільного кодексу України встановлює, що "громадянин або організація вправі вимагати по суду спростування відомостей, що не відповідають дійсності або викладені неправдиво, які порочать їх честь, гідність чи ділову репутацію або завдають шкоди їх інтересам, якщо той, хто поширив такі відомості, не доведе, що вони відповідають дійсності". Відповідно до Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк (стаття 40); кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб (частина друга статті 55). Питання практичної реалізації громадянами цих прав регулюються, зокрема, Законом України "Про звернення громадян", який забезпечує їм можливість брати участь в управлінні державними і громадськими справами, впливати на поліпшення роботи органів державної влади і місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, відстоювати свої права і законні інтереси та поновлювати їх у разі порушення шляхом викладення в письмовій або усній формі пропозицій (зауважень), заяв (клопотань) і скарг. Згідно з ч.5 ст.55 Конституції України "кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань", а ст.4 Закону України "Про звернення громадян" передбачено підстави, які дають громадянам право оскаржувати рішення, дії (бездіяльність) у сфері управлінської діяльності. З огляду на викладене Конституційний Суд України вважає, що звернення громадян до правоохоронного органу, що містять певні відомості про недодержання законів посадовими або службовими особами, передаються чи повідомляються не з метою доведення таких відомостей до громадськості чи окремих громадян, а з метою їх перевірки уповноваженими на це законом іншими посадовими особами. Тому такі звернення за змістом частини першої статті 7 Цивільного кодексу не можуть вважатися поширенням відомостей, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію або завдають шкоди інтересам посадової чи службової особи правоохоронного органу. Проблеми, пов'язані з особливостями реалізації права громадян на свободу вираження поглядів і критику стосовно дій (бездіяльності) посадових та службових осіб, неодноразово були предметом розгляду Європейського суду з прав людини. Застосовуючи положення статті 10 Конвенції про захист прав людини та основних свобод в рішеннях у справах "Нікула проти Фінляндії", "Яновський проти Польщі" та інших, Суд підкреслює, що межі допустимої інформації щодо посадових та службових осіб можуть бути ширшими порівняно з межами такої ж інформації щодо звичайних громадян. Тому, якщо посадові чи службові особи діють без правових підстав, то мають бути готовими до критичного реагування з боку суспільства. Водночас наявність у зверненнях до правоохоронного органу завідомо неправдивих відомостей тягне за собою дисциплінарну, цивільно-правову, адміністративну або кримінальну відповідальність згідно з законодавством України. Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)" від 31.03.95 р. (зі змінами та доповненнями) під моральною шкодою потрібно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб. У відповідності до вимог п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.1995 року (зі змінами та доповненнями) при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди з'ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Також представником позивача не надано суду будь-яких доказів факту завдання та існування моральної шкоди, не визначено, з яких саме міркувань представник позивачка виходить, визначаючи розмір моральної шкоди у сумі 20000 (двадцять тисяч) грн., чому саме ця сума є відповідним відшкодуванням, тому позовні вимоги про стягнення моральної шкоди не підлягають задоволенню. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed