Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-08 00:00:00

14 лютого 2014 року [PERSON] (далі позивач) звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] (далі відповідач) про визнання нерухомого майна обєктом права спільної сумісної власності подружжя, визначення розміру часток у праві спільної сумісної власності, припинення права спільної сумісної власності та визнання права власності на частину житлового будинку на земельній ділянці. При цьому, позивач вказує, що в період з 28 жовтня 1995 року по 17 листопада 2010 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. За час шлюбу відповідач отримав у дар житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами №36 по вулиці Котовського, села Бузинове, Іванівського району Одеської області (далі будинок). За час спільного проживання з відповідачем у будинку, вона приймала участь в його утриманні, вартість якого істотно збільшилася. Будинок за цей час був газифікований, в якому добудовано веранду, кухню, ванну кімнату та господарські будівлі та споруди: два сараї, гараж, комора, вбиральня, камяна огорожа. За таких обставин позивач просить визнати будинок обєктом права спільної сумісної власності, визнати за нею ? частку будинку у праві спільної сумісної власності, припинити право спільної сумісної власності на будинок, визнати за нею право власності на ? частку будинку. Позивач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, наполягали на їх задоволенні. Відповідач до судового засідання не зявився, про причини своєї неявки, суд не повідомив, заяв та клопотань до суду не подавав, хоча повідомлений був належним чином про час дату та місце судового розгляду справи. 09 березня 2016 року в ході судового засідання, представники відповідача, кожен окремо, відкрито відмовилися відповідати на питання головуючого, заявили про небажання продовжувати розгляд справи, на розяснення про наслідки залишення зали судового засідання не реагували, до закінчення розгляду справи покинули судове засідання, в звязку з чим судом було постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. Сторонам в ухвалі про прийняття справи до провадження та продовження судового розгляду від 13 листопада 2014 року роз'яснено, що вони зобов'язані подати до суду усі наявні, належні та допустимі докази й надано строк для подання до суду доказів (а.с. 106-107). Суд забезпечивши сторонам сприяння всебічному, повному з'ясуванню обставин справи вирішив справу на підставі наступних доказів наданих сторонами. Свідок [PERSON] показала, що проживає в будинку 24, по вул. Степова, селища Іванівка, Іванівського району, Одеської області, як мати надавала матеріальну допомогу позивачу на проведення ремонтних робіт у будинку, так як лише позивач у їх сімї працювала. Під час шлюбу сторін було добудовано веранду, кухню, ванну кімнату та господарські будівлі, огорожу, здійснено газифікацію, в звязку з чим будинок збільшився у розмірах та вартості. Свідок [PERSON], показав, що зареєстрований в будинку 36, по вул. Котовського, села Бузинове, Іванівського району, Одеської області, тимчасово проживає у гуртожитку в м. Одесі за місцем навчання та йому відомо, що батьки за час їх спільного проживання у будинку добудували веранду, кухню, ванну кімнату, огорожу. Надавали матеріальну допомогу батьки позивача, так як відповідач не працював. Свідок [PERSON] показав, що проживає в будинку 7, по вул. А. Кузміна, селища Іванівка, Іванівського району, Одеської області, здійснював, як підприємець доставку вантажною машиною різноманітних будівельних матеріалів до будинку за придбання яких розраховувалась позивач та частково її батьки. Свідок [PERSON] показав, що проживає в будинку 127, по вул. Котовського, села Бузинове, Іванівського району, Одеської області, сторони проживали у будинку, в якій період здійснювались добудови у будинку, влаштування огорожі та за рахунок чиїх коштів точно вказати не може. 28 жовтня 1995 року позивач та відповідач уклали шлюб, який в подальшому, на підставі рішення Іванівського районного суду Одеської області від 17 листопада 2010 року між ними було розірвано (т. 1, а.с.7). Від шлюбу сторони мають дитину [PERSON], [INFO] (т. 1, а.с. 8). Відповідно до договору дарування від 15 липня 2004 року [PERSON] подарував відповідачу будинок інвентаризаційною вартістю 17217,00 гривен на земельній ділянці розміром 2870 кв.м. (далі договір дарування, т. 1, а.с. 9-10). З витягу про реєстрації права власності на нерухоме майно, технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок від 01 червня 2006 року власником будинку інвентаризаційною вартістю 17217,00 гривен являється відповідач (т. 1, а.с.11-16). Відповідно технічних паспортів від 27 лютого 2014 року, 20 травня 2014 року на одноквартирний садибний житловий будинок замовником якого являється позивач, до складу будинку входить: будинок літ. А, сарай літ. Б,И, літня кухня літ. В, гараж літ. Г, Д, погріб літ. Е, комора літ. Ж, вбиральня літ. З, огорожа №1-3. Інвентаризаційна вартість будинку 181246,00 гривен, 147287,00 гривен відповідно (т. 1, а.с. 37-42, 117-121). За робочою документацією на газифікацію, замовником на проведення газифікації будинку являється відповідач (т.1, а.с. 17-22). З довідки від 26 лютого 2016 року №85 виданої Іванівським УГГ, квитанції від 28 липня 2004 року вбачається, що в липні 2004 року у будинку були виконані монтажні роботи з газифікування на суму 2519 гривень 98 копійок, про що виданий фіскальний чеку на оплату від 28 липня 2004 року №0192 (далі довідка, квитанція, т.1 а.с. 244, т. 2, а.с. 30). З державних актів на право власності на земельну ділянку серія ЯИ №2331673, ЯИ №351072 вбачається, що відповідач на підставі рішення 15-ої сесії Бузинівської сільської ради Іванівського району Одеської області від 16 лютого 2009 року №348-V, є власником земельних ділянок площею 0,059 га, 0,250 га розташованих по вул. Котовського, 36, с. Бузинове, Іванівського району Одеської області для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд ведення особистого селянського господарства (далі земельна ділянка, т. 1, а.с.64, 241). За висновком судової будівельно технічної, оціночно-будівельної експертизи № СЕ-2-1-133-/15 від 19 серпня 2015 року: - дійсна вартість прибудови літ. "а1", до складу якої входять приміщення веранди, кухні та ванної кімнати, що розташована в будинку складає 116971 гривень 00 копійок, а реальна частка прибудови літ. "а1" по відношенню до усього будинку складає 26%; - дійсна вартість сараїв літ. "Б, И", гаража літ. "Д", комори (сіносховища) літ. "Ж", вбиральні літ. "З" та кам'яної огорожі №1, що розташовані по вул. Котовського, 36 в с. Бузинове, Іванівського району Одеської області, складає 158051 гривень 00 копійок, а реальна частка сараїв літ. "Б, И", гаража літ. "Д", комори (сіносховища) літ. "Ж", вбиральні літ. "З" та кам'яної огорожі №1 по відношенню до усього будинку складає 35%; - реальна частка прибудови літ. "а1", до складу якої входять приміщення веранди, кухні і ванної кімнати, та господарських будівель і споруд: сараїв літ. "Б, И", гаража літ. "Д", комори (сіносховища) літ. "Ж", вбиральні літ. "З" та кам'яної огорожі №1, що розташовані по вул. Котовського, 36 в с. Бузинове Іванівського району Одеської області, по відношенню до усього будинку складає 61%; - визначення ідеальної частки в межах проведення даної експертизи неможливе, оскільки ідеальні частки визначаються для співвласників нерухомості (будинку, земельної ділянки та ін.) на підставі правовстановлюючих документів, а реальна частка вже зазначена; - дійсна вартість будинку та господарських будівель і споруд, виходячи з їхнього стану на 15 липня 2004 року (до поліпшення), станом на момент проведення експертизи складає 91594 гривень; - дійсна вартість житлового будинку та господарських будівель і споруд, на момент проведення експертизи (після поліпшення) складає 447528 гривень 00 копійок, що на 355934 гривень 00 копійок більше у порівнянні з вартістю будинку до поліпшення (далі висновок експерта,т. 1, а.с. 173-207). Встановивши зазначені обставини і визначивши відповідно до них правовідносини, суд вважає, що позовна заява підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. Вирішуючи питання про норми матеріального права, суд виходив з такого. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч.1, 2 ст. 60 СК України). Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ч.1 ст. 61 СК України). Якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч.1 ст. 62 СК України). Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (ч.1 ст. 68 СК України). У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч.1 ст. 70 СК України). Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права (п.1 ч.2 ст. 16 ЦК України). Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч.1 ст. 316 ЦК України). Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1 ст. 321 ЦК України). Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів . Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ч.1, 2 ст. 328 ЦК України). Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно (ч.3, 4 ст. 355 ЦК України). Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (ч.1 ст. 356 ЦК України). Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації ( ч. 3 ст. 358 ЦК України). Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю . Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій форм (ч. 1, 3, 4 ст. 368 ЦК України). Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом (ч. 1, 2 ст. 369 ЦК України). Співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду (ч.1, 2 ст. 370 ЦК України). Майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється (ч.1, 3 ст. 372 ЦК України). Застосовуючи зазначенні в рішенні нормативно-правові акти, беручи до уваги пояснення осіб, які брали участь у справі, показання свідків докази в їх сукупності та кожен окремо, суд виходить з таких мотивів. Системний аналіз наведених в рішенні норм свідчить, що якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду обєктом права спільної сумісної власності подружжя. При вирішенні спору про поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. За час шлюбу в період з 28 жовтня 1995 року по 17 листопада 2010 року, відповідач за договором дарування, 15 липня 2004 року отримав у власність будинок інвентаризаційною вартістю 17217,00 гривен на земельній ділянці розміром 2870 кв.м. Сторонами починаючи з 2004 року будинок був реконструйований шляхом добудови (відновлення) веранди, кухні, ванної кімнати та господарських будівель, і споруд (сарай, комора, вбиральня, камяна огорожа) й здійснення газифікації в результаті чого будинок істотно збільшився у своїй вартості. Висновком експерта підтверджується, що дійсна вартість будинку у порівнянні з вартістю будинку до поліпшення з 91594 гривень збільшилась на 355934 гривень 00 копійок, а реальна частка прибудов в результаті поліпшення складає по відношенню до усього будинку складає 61%. Участь позивача у збільшені внаслідок спільних трудових чи грошових затрат вартості будинку, крім того підтверджується показами свідків[PERSON], [PERSON] [PERSON], квитанцією, довідкою. Інше відповідачем доведено не було, тому виходячи з положень ч. 1 ст. 146 ЦПК України, так як відповідач ухилився від подання експерту необхідних документів, а проведення експертизи у більш повному обсязі неможливо, суд визнає факт встановлення експертом розміру часток сторін у будинку в результаті збільшення його вартості та поліпшення доведеним. За таких обставин суд констатує, що позивач має право на задоволення вимог щодо визнання будинку об'єктом права спільної сумісної власності подружжя з визначенням частки у праві спільної сумісної власності, а відповідач не може залишатись одноособовим власником будинку, за вказаними раніше підставами. Разом з тим, позивач не набуває права спільної сумісної власності на особисту приватну власність відповідача щодо частини старого будинку набутої ним за договором дарування й складає виходячи з висновку експерта частку будинку близьку до 40/100. Таким чином, суд вважає справедливим провести поділ набутої сторонами за час шлюбу іншої частини будинку 60/100у рівних частках, та визнати за відповідачем частку спільної сумісної власності на будинок у розмірі 70/100, а за позивачем у розмірі 30/100 при відсутності можливості набуття позивачем частки права власності у іншому порядку. Обговорюючи питання можливості визнання за сторонами права спільної сумісної власності на будинок за відсутності достовірних документів, ненаданих сторонами щодо прийняття будинку до експлуатації суд виходив з такого. Нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичної точки зору, обєкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обовязки, відтак є майном, яке за умов, передбачених законом, може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними. Зазначені висновки узгоджуються з правовою позицією, яку висловив Верховний Суд України в постанові від 19 грудня 2015 року по справі №6-2710цс15. Вирішуючи справу

Outcome: partial