Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-04 00:00:00

10.02.2017 року до суду звернувся позивач [PERSON] з позовом до об'єднаної територіальної громади в особі Лиманської міської ради про визнання права власності на спадкове майно. Свої вимоги позивач [PERSON] обґрунтував тим, що [INFO] помер його батько [PERSON], який постійно мешкав за адресою: [ADDRESS]. Після смерті [PERSON] залишилося спадкове майно, яке складається із житлового будинку з господарськими спорудами, розташований за вище вказаною адресою. Позивач [PERSON] є спадкоємцем першої черги за законом, інших спадкоємців не має. Також зазначає, що постійно проживає та зареєстрований за адресою: [ADDRESS]. Постановою Державного нотаріуса Лиманської державної нотаріальної контори позивачу було відмовлено у вчиненні нотаріальних дій у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на нерухоме майно на ім'я спадкодавця. Оскільки [PERSON] за життя не оформив у встановленому законом порядку право власності на житловий будинок, тому він позбавлений можливості іншим шляхом, крім визнання в судовому порядку права власності на спадщину, захистити свої законні права і інтереси. У зв'язку з викладеним позивач просить визнати за ним - [PERSON], [INFO], спадкоємцем першої черги за законом, після смерті спадкодавця - батька [PERSON], який помер [INFO] право власності на спадкове майно, а саме: житловий будинок з посподарсько-побутовими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи у судове засідання позивач не прибув, надав заяву, в якій просить розглянути справу в його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити (а.с. 15). Належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, представник відповідача Лиманської міської ради, в судове засідання не прибув, надав заяву в якій просить розглянути справу в його відсутність, рішення винести на розсуд суду (а.с.40). Враховуючи викладене, суд вважає за можливе розглянути справу без участі сторін, що відповідає положенням ст. 169 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, суд встановив фактичні обставини та відповідні їм спадкові правовідносини. Згідно ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст. 1261 ЦК України). Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] [PERSON] є сином [PERSON] (а.с. 8). [PERSON] помер [INFO] в селі Рубці м. Красний Лиман Донецької області, що підтверджено копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER], що його видано виконавчим комітетом Рубцівської сільської ради м. Красний Лиман Донецької області (а.с.11). Згідно довідки від 02.02.2017 року № 211, виданої виконавчим комітетом Лиманської міської ради Донецької області батько позивача [PERSON] був зареєстрований з 1957 року по день смерті - [INFO] за адресою: [ADDRESS], та склад його сім'ї на день смерті такий: [PERSON] - син [INFO], [PERSON] - невістка [INFO], [PERSON] - онук [INFO], [PERSON] - онук [INFO] (а.с. 6). Таким чином, позивач [PERSON] є спадкоємцем першої черги після смерті [PERSON], як його син. Згідно інформації, яка міститься в довідці № 190 від 21.04.2008 року виконавчого комітету Рубцівської сільської ради м. Красний Лиман Донецької області, рішенням виконавчого комітету «Про оформлення документів і реєстрації житлових будинків, що належать громадянам і колгоспним дворам на праві особистої власності» за громадянином [PERSON], мешканцем [ADDRESS] визнане право власності на дане домоволодіння (а.с. 5). Відповідно до довідки виданої 08.02.2017 року під №250 виконавчим комітетом Лиманської міської ради Донецької області, згідно запису в погосподарській книзі № 1, особовий рахунок [NUMBER] за громадянином [PERSON] зареєстрований житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 16). Згідно даних Технічного паспорту, який виготовлений Товарною біржею "МЕГАПОЛІС" м. Краматорськ, на житловий будинок, що знаходиться за адресою: Донецька область, Лиманський район [ADDRESS] станом на 17.02.2017 року домоволодіння складається з: житлового будинку «А-1» загальною площею 47,80 кв.м, (житловою площею 25,20 кв.м), нежилої прибудови "А", ганку "а", гаражу "Б", літньої кухні "В", тамбуру "в", сараів "Г, Д, Ж", вбиральні "Е", погрібу "п/д", огорожі "№1,2" (а.с. 18-22). Зазначений рік побудови будинку - 1957 рік, дані про те, що будинок побудований самочинно відсутні. Згідно висновку із звіту з належної оцінки майна № 018-2017 від 20.02.2017 року, виготовленого ТБ "МЕГАПОЛІС" м. Краматорськ, вартість зазначеного житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами складає 48903,22 грн. (а.с.17). Згідно довідки, виданої ДП «Центр державного земельного кадастру» на земельну ділянку, яка розташована за адресою: [ADDRESS], для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд право власності не зареєстроване. Земельна ділянка під забудовою по [ADDRESS] знаходиться у комунальній власності (а.с. 45). Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку, є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством порядку. В інформаційному листі № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року Виший Спеціалізований Суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» звернув увагу на те, що при вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно судам слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків. Вирішуючи питання чи входить спірний будинок до складу спадщини після смерті [PERSON], суд виходить із того, що право власності на збудований житловий будинок набувається в порядку, який існував на час його будівництва. З 1948 року питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року "Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків" та постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року "Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року "Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків". Згідно зі статтею 1 Указу кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п'яти як у місті, так і поза містом. Пункт 2 Постанови визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства. Ці правові акти не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов'язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. На виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 11 березня 1985 року № 105 у 1985-1988 роках сільськими, селищними, районними радами народних депутатів ухвалювалось рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських книг сільських, селищних рад із додатками списків громадян, яким ці будинки належали. Як встановлено судом, згідно з відомостями з погосподарській книзі № 1, особовий рахунок [NUMBER] за громадянином [PERSON] зареєстрований житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS], рішенням виконавчого комітету Рубцівської сільської ради м. Красний Лиман Донецької області від 11.11.1989 року №61 «Про оформлення документів і реєстрації житлових будинків, що належать громадянам і колгоспним дворам на праві особистої власності» за громадянином [PERSON] визнане право власності на дане домоволодіння. Проте, не зважаючи на викладене, при житті [PERSON] своє право власності в БТІ не зареєстрував (не оформив). Причиною звернення позивача з позовом про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування є неможливість спадкоємцем, який прийняв спадщину, оформити своє право на спадщину в нотаріальній конторі з причин відсутності правовстановлюючих документів на спадкове майно на ім'я спадкодавця та відсутності державної реєстрації нерухомого майна спадкодавцем. Такий випадок є характерним для сільської місцевості, де право власності на житловий будинок за спадкодавцем підтверджується лише записом в погосподарській книзі сільської ради та тривалим фактом володіння цим майном особою, яка померла. Спірний житловий будинок був збудований в 1957 році, що підтверджується даними по господарської книги та технічною документацією, виготовленою ТБ "МЕГАПОЛІС". Оцінивши вказані записи у погосподарській книзі у сукупності з іншими доказами, а саме: технічним паспортом на житловий будинок, суд вважає, що позивачем доведено, що [PERSON] мав статус власника житлового будинку за адресою: [ADDRESS]. 30.11.2007 року [PERSON], як спадкоємець за законом, звернувся до Лиманської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після померлого [PERSON], була заведена спадкова справа №666/2007, що підтверджується повідомленням з Лиманської державної нотаріальної контори від 31.03.2017 року № 322/02-14, з іншими заявами про прийняття спадщини, або відмову ніхто не звертався (а.с. 38). У видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого [PERSON], а саме на житловий будинок, розташований за адресою: Донецька область, Лиманський район [ADDRESS] державним нотаріусом Семеновою І.М. було відмовлено у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів, які підтверджують право власності на житловий будинок (а.с.43). Статтею 1218 ЦК України встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, тобто майнові права можуть бути предметом спадкування. Відповідно до статті 41 Конституції України, частини першої статті 319, частини першої статті 321 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Право приватної власності є непорушним. У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст. 17 Закону України від 23.02.2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права. Як зазначено в рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Будченко проти України», «найважливішою вимогою статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання органу влади у мирне володіння майном має бути законним». На теперішній час законні підстави для втручання органу влади у мирне володіння майном, а саме, для припинення (обмеження) можливості [PERSON] користуватися та розпоряджатися житловим будинком, що входить до спадкового майна та належить йому в порядку спадкування відсутні. Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав. Відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, зазначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. Оскільки позивач в іншій спосіб, крім звернутися з позовом до суду про визнання за спадкоємцем права забудовника захистити своє порушене право не може, суд дійшов висновку про можливість задоволення позовних вимог з вищевказаних підстав. Позивач не вимагає компенсації за понесені судові витрати, пов'язані із зверненням до суду і розглядом цивільної справи. Крім того, суд зазначає, що відповідно до Постанови Верховної Ради України від 19.05.2016 року №1377-VIII «Про перейменування окремих населених пунктів та районів» Краснолиманський район перейменовано на Лиманський район.

Outcome: approved