Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-03 00:00:00

В грудні 2013 року [PERSON] звернулася до суду з зазначеним позовом до комунального підприємства «Маріупольське трамвайно-тролейбусне управління» (далі - КП «МТТУ»), в якому після уточнення позовних вимог просила визнати незаконним та скасувати наказ про її звільнення, поновити її на роботі з 03 листопада 2013 року; стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 04 листопада 2013 року до ухвалення судового рішення, відшкодувати їй моральну шкоду в сумі 1000 грн. В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що з 29 травня 2003 року вона була прийнята на посаду оператора диспетчерського руху у службу руху в КП «МТТУ», 01 червня 2004 року була переведена диспетчером (лінійним) в міську диспетчерську службу. Наказом начальника КП «МТТУ» №292 від 31 липня 2013 року «Про реорганізацію Міської диспетчерської служби КП «МТТУ» остання була розділена на два структурних підрозділи: Міську диспетчерську службу та Службу руху та контролю. У зв'язку із скороченням штату, наказом №353л від 03 листопада 2013 року вона була звільнена з посади. Вважає, що її звільнення було проведено з порушенням, оскільки на підприємстві відповідача реорганізація не передбачала собою скорочення штату працівників підприємства, крім того, профспілка на її звільнення згоди не давала і в день звільнення вона знаходилась у відпустці. Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 04 вересня 2014 року у задоволенні позову [PERSON] відмовлено. Позивачка не погодилась з рішенням та подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги. В обґрунтування доводів апеляційної скарги, послалась, зокрема, на те, що суд першої інстанції не врахував, що в порушення вимог ст. 40 КЗпП України, вона була звільнена під час відпустки. В судовому засіданні апеляційного суду позивачка [PERSON] та її представник [PERSON], діюча на підставі довіреності, підтримали доводи апеляційної скарги, просили її задовольнити. Представники відповідача Темір І.К., Киктева М.О., Ляшенко С.С. діючі за довіреностями, в судовому засіданні апеляційної інстанції заперечували проти задоволення апеляційної скарги, просили її відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін. Заслухавши доповідь судді апеляційної інстанції, пояснення позивачки та представників сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи скарги, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. У відповідності до ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Судом встановлено, що з 29 травня 2003 року [PERSON] працювала на посаді оператора в міській диспетчерській службі КП «МТТУ», з 01 червня 2004 року переведена на посаду диспетчера (лінійного) (а.с. 14 т. 1). Наказом начальника КП «МТТУ» №292 від 31 липня 2013 року «Про реорганізацію Міської диспетчерської служби КП «МТТУ» остання була розділена на два структурних підрозділи: Міську диспетчерську службу та Службу руху та контролю (а.с. 17 т. 1). Наказом №79л від 01 серпня 2013 року [PERSON] було повідомлено про її майбутнє звільнення 15 жовтня 2013 року (а.с. 19 т. 1). Відповідно до наказу №1177 [PERSON] перебувала у відпустці з 11 жовтня 2013 року по 03 листопада 2013 року (а.с.104 т. 2). Наказом КП «МТТУ» №353л від 03 листопада 2013 року [PERSON] звільнено з роботи на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України (а.с. 13 т. 1), при цьому на звільнення позивачки 14 жовтня 2013 року було надано згоду профспілковою організацією КП «МТТУ»( а.с.110 об. т.1.) Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення позивачки під час відпустки є законним, оскільки [PERSON] було добровільно використано право на відпустку. При цьому суд керувався вимогами ст. 3 Закону України "Про відпустки", згідно якої за бажанням працівника у разі його звільнення йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням. Датою звільнення в цьому разі є останній день відпустки. Проте з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна. Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Таким вимогам закону оскаржуване судове рішення не відповідає. Так, у відповідності до ч. 3 ст. 40 КЗпП України, не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. Як роз'яснено в п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" правила про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці (ч. 3 ст. 40 КЗпП) стосуються як передбачених статтями 40, 41 КЗпП, так й інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. При цьому маються на увазі щорічні, а також інші відпустки, що надаються працівникам як із збереженням, так і без збереження заробітку. Суд першої інстанції зазначених вимог закону не врахував, не прийняв до уваги те, що позивачка [PERSON] не зверталась до підприємства відповідача із заявою про надання їй відпустки з наступним звільненням, а тому необґрунтовано застосував вимоги ст. 3 Закону України "Про відпустки", в якої врегульоване питання про надання працівнику відпустки з наступним звільненням саме за його бажанням. З урахуванням наведеного, позивачка була звільнена без законної підстави, а тому наказ КП «МТТУ» №353л від 03 листопада 2013 року про звільнення [PERSON] підлягає визнанню незаконним з поновленням останньої на роботі. Згідно ч. 2 ст. 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Правила обчислення середнього заробітку передбачені Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок). Зокрема, згідно абз. 3 п. 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто, передують дню звільнення працівника з роботи. Відповідно до п. 5 розд. ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати, як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2 п. 8 Порядку). Середньоденний заробіток позивачки складає 130,22 грн, кількість робочих днів - 264 дні, що відповідає розрахункам сторін. Таким чином, загальний розмір середнього заробітку позивачки за час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає стягненню на її користь, складає 34768,74 грн. Крім того, оскільки порушення трудових прав позивачки призвели до її моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від неї додаткових зусиль для організації свого життя, у відповідності до ст.237-1 КЗпП України, з відповідача на користь позивачки також необхідно стягнути моральну шкоду. При цьому визначаючи розмір грошового відшкодування [PERSON] моральної шкоди в сумі 500,00 грн, апеляційний суд враховує характер правопорушення підприємства відповідача, глибину фізичних та душевних страждань позивачки, вимоги розумності і справедливості. Таким чином, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції у зв'язку з невідповідністю висновків суду обставинам справи, порушенням норм матеріального права - скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Outcome: partial