Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-05 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] районної державної адміністрації Миколаївської області, відділу Держгеокадастру у [PERSON] районі Миколаївської області, [PERSON] сільської ради Братського району Миколаївської області про визнання права власності на земельну частку (пай). Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що вона 26 січня 1989 року була прийнята членом колгоспу «ім. Мічуріна». 01 вересня 1997 року звільнена з колгоспу за власним бажанням. 22 листопада 1995 року КСПТ «ім. Мічуріна» отримало державний акт на право колективної власності на землю. Посилаючись на те, що на час розпаювання земель колгоспу позивач працювала в ньому та була його членом, вона має право на земельну частку (пай), позивач просив суд визнати за нею право на земельну частку (пай) в розмірі 6,87 умовних кадастрових гектарів. В судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені вимоги та просив їх задовольнити. Суду пояснив, що позивач з 1989 року була членом КСПТ де працювала до 01 вересня 1997 року. Під час розпаювання земель сільськогосподарського підприємства, не була включена до списку осіб, що додається до державного акту. Сертифікат на право на земельну частку ( пай) не отримувала. До суду за захистом свого порушеного права не зверталася, оскільки не було коштів для сплати послуг адвоката. Оскільки позивач, будучи членом КСП «Україна», мала право на земельну частку (пай), а прізвище її помилково не було внесено до списку осіб, які мали на таке право, просив суд задовольнити позов у повному обсязі та поновити строк звернення до суду. Представник відповідача [PERSON] районної адміністрації Миколаївської області у судовому засідання позовні вимоги не визнав, пояснив суду, що адміністрація на даний час не є розпорядником земель державної власності, відповідачем права позивача порушені не були, крім того, позивач пропустив строк звернення до суду та не навів доказів поважності причин пропуску строку. Представник відповідача [PERSON] сільської ради Братського району Миколаївської області у судове засідання не з'явився, до суду надіслав заяву у якій просив відмовити у позові, в зв'язку з пропуском строку звернення до суду. Представник відповідач відділу Держгеокадастру у судове засідання не з'явився, про причини неявки суду не повідомив. Вислухавши пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов наступного. [PERSON] 30 листопада 1988 року була прийнята на роботу в колгосп "ім. Мічуріна" (арк с. 12). Звільнена з колгоспу 01 вересня 1997 року (арк.с. 13). Згідно архівної довідки у протоколі № 1 загальних зборів членів колгоспу «ім. Мічуріна» Братського району від 26 січня 1989 року є рішення про прийом до членів колгоспу [PERSON] (арк.с. 18). Згідно довідки відділу Держгеокадастру в [PERSON] районі Миколаївської області КСПТ "Мічуріна" отримало Державний акт на право колективної власності на землю 22 листопада 1995 року, серія МК №011. [PERSON] до списку (додаток № 1 до Державного акту) членів КСПТ, що додається до цього державного акту, внесена не була. Згідно архівної довідки у протоколі № 11 (а) засідання ради КСПТ «ім. Мічуріна» від 05 вересня 1997 року є рішення про звільнення [PERSON] з роботи за власним бажанням (арк.с.19). Інших рішень щодо виключення з членів колгоспу суду не надано. Отже судом встановлено, що на момент отримання КСПТ Державного акту на право колективної власності на землю, [PERSON] була членом КСПТ, проте до списку № 1 включена не була. Згідно ст. 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» від 05.06.2003 року передбачено, що основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є: свідоцтво про право на спадщину; посвідчені у встановленому законом порядку договори купівлі-продажу, дарування, міни, до яких додається сертифікат на право на земельну частку (пай); рішення суду про визнання права на земельну частку (пай). Як встановлено в судовому засіданні та зазначено представником позивача, [PERSON] не отримувала сертифікату на право на земельну частку (пай). Відповідно до п.п. 1-2 Указу Президента України №720/95 від 8 серпня 1995 року «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» (далі - Указ Президента України №720/95), ст.ст. 1-2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», право на земельну частку (пай) мають члени КСП, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акту на право колективної власності на землю. Відповідно до ч. 4 ст. 122 ЗК України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб. Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 N7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» передбачено, що член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. За змістом ст.ст. 22, 23 ЗК України (в редакції 1990 року) та Указу Президента України від 08.09.1995 року "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям" (далі - Указ Президента) особа набуває право на земельний пай за наявності трьох умов: перебування в членах КСП на час паювання, включення до списку осіб, доданого до державного акта на право колективної власності на землю, одержання КСП цього акта. Таким чином, право власності на земельну частку (пай) виникає не з часу внесення членів КСП до списків, доданих до державного акта на право колективної власності на землю, перевірки, уточнення і затвердження цих списків, а з моменту передачі власності на землю конкретному КСП, членом якого вони є. Оскільки спірні правовідносини щодо права на земельну частку (пай) виникли з часу отримання в 1995 році КСПТ «ім. Мічуріна» державного акту на право колективної власності на землю, то до спірних правовідносин застосовуються положення ЦК УРСР 1963 року, в редакції, яка діяла на момент їх виникнення. Відповідно до ст. 71, 75, 76 ЦК УРСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Позовна давність застосовується судом незалежно від заяви сторін. Перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Крім того, згідно ст. 80 цього Кодексу закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові. Посилання представника позивача на відсутність коштів для звернення до суду не може бути визнано судом як поважна причина для поновлення строку. Отже, строк позовної давності щодо вимог про право [PERSON] на земельну частку (пай) КСПТ «ім. Мічуріна» закінчився 22 листопада 1998 року. За такого, звернення [PERSON] у травні 2017 року з даним позовом про визнання права порушеного в 1995 році, пред'явлено після закінчення строку позовної давності, встановленого ЦК УРСР 1963 року. Таким чином, суд вважає, що заявлені позовні вимоги задоволенню не підлягають, підставою для відмови в задоволенні позову [PERSON] є закінчення строку позовної давності.

Outcome: dismissed