Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-21 00:00:00

[PERSON] 08.08.2014р. звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON], треті особи Виконавчий комітет Дніпропетровської міської ради, Управління Держкомзему м. Дніпропетровська про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою. Представник відповідача у судовому засіданні 26.09.2014р. надала заперечення на позовну заяву [PERSON] про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою. 16.10.2014р. позивач у судовому засіданні надав уточнені позовні вимоги до [PERSON], третя особа Управління Держкомзему м. Дніпропетровська про встановлення земельного сервітуту. 29.10.2014р. до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська надійшла заява від позивача про залишення без розгляду первісних позовних вимог про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою. 29.10.2014р. ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська цивільну справу в частині за позовною заявою [PERSON] до [PERSON], треті особи Виконавчий комітет Дніпропетровської міської ради, Управління Держкомзему м. Дніпропетровська про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою - залишено без розгляду. 02.12.2014р. у судовому засіданні представник позивача надав уточнену позовну заяву в якій посилався на те, що відповідно до договору купівлі продажу від 11.11.2008р., посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського МНО [PERSON] йому належить 32/100 частини домоволодіння [ADDRESS] та земельна ділянка розміром 0,0124 га та 0,0411 га передані для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. Згідно довідки КП «ДМБТІ» від 22.04.2014р. за № 4186, до складу 32/100 частин вищезазначеного домоволодіння входить: у житловому будинку літ. А-1 квартира № 1 прим. 1 - тамбур, 2 - туалет, 3 - коридор, 4- кухня, 5, 6, 7 - житлові кімнати, загальною площею 62,9 кв.м.; ганок літ а1; гараж літ Е, літня кухня літ. Ж, навіси літ. С,Ф; душ Т; вбиральня літ. У; сарай (тимчасовий) літ. Ц; споруди № 12, 13; в загальному користуванні споруди №4, 9, 10, 11, І. Земельна ділянка, яка межує зі стіною житлового будинку А-1, а саме квартирою № 1, належить співвласнику домоволодіння [ADDRESS] відповідачу на підставі Державного акту про право власності на землю. Деякий час після купівлі частини домоволодіння, позивач проходив через хвіртку в огорожі зі сторони своєї квартири робити поточний ремонт. Але потім відповідач зробила цементну підпорку хвіртки, тим самим, позбавив його можливості обслуговувати стіну свого будинку, робити поточний ремонт. Позивач просив суд зобов'язати відповідача надати йому право на безоплатне, безстрокове користування частиною земельної ділянки площею 24,5 кв.м. по [ADDRESS] для можливості робити поточний ремонт стіни квартири № 1 в будинку А-1; земельна ділянка надається у користування має прямокутну форму та знаходиться на відстані (ширина) 2 м. від будинку А-1 та огорожі № 10, яка примикає до будинку А-1 та загальною довжиною 12,25 м. - від куту будинку А-1 продовж стіни квартири № 1 (довжина кімнат 5,6 перестінку, стіни) - 10,25 м. та у протилежну сторону від куту будинку А-1 продовж огорожі - 2м; для виконання умов сервітуту відновити прохід через хвіртку в огорожі № 10, яка примикає до будинку А-1. Відповідач уточнивши свої заперечення в яких вказала, що вона є власником 23/100 частини домоволодіння, яке розташоване а адресою: [ADDRESS], дана частина домоволодіння їй належить на праві приватної власності, що підтверджується свідоцтвом про право власності від 14.10.1996 р. В 1999 році з урахуванням розробленого проекту розподілу земельної ділянки домоволодіння, землевпорядної документації та відповідно до рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 17.12.1998р. № 2477, вона отримала безоплатно у приватну власність земельну ділянку у розмірі 0,0481 га, що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю від 16.03.1999 р., зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 022126. Наголосила на тому, що позивачем не доведено належними доказами, яким чином він визначив саме такі розміри земельної ділянки які він зазначив в прохальній частині позову, а також не дотримано вимог ст. 402 ЦК України які передбачають звернення з позовом до суду про встановлення земельного сервітуту у разі якщо сторони попередньо не дійшли згоди, щодо його встановлення мирним шляхом, оскільки позивач раніше не звертався до неї з цим питанням. Просила суд відмовити в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. У судовому засіданні позивач та його представник уточнені позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили їх задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечував в повному обсязі. Представник третьої особи у судове засідання не з'явився про судовий розгляд справи повідомлявся належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомив, письмових заяв не надходило. Згідно ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підставі ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності зі ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити за наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі продажу від 11.11.2008р., посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського МНО [PERSON] [PERSON] належить 32/100 частини домоволодіння [ADDRESS] та земельна ділянка розміром 0,0124 га та 0,0411 га передані для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. Згідно довідки КП «ДМБТІ» від 22.04.2014р. за № 4186, до складу 32/100 частин вищезазначеного домоволодіння входить: у житловому будинку літ. А-1 квартира № 1 прим. 1 - тамбур, 2 - туалет, 3 - коридор, 4- кухня, 5, 6, 7 - житлові кімнати, загальною площею 62,9 кв.м.; ганок літ а1; гараж літ Е, літня кухня літ. Ж, навіси літ. С,Ф; душ Т; вбиральня літ. У; сарай (тимчасовий) літ. Ц; споруди № 12, 13; в загальному користуванні споруди №4, 9, 10, 11, І (а.с.5-17). [PERSON] є власником 23/100 частини домоволодіння, яке розташоване а адресою: [ADDRESS], дана частина домоволодіння їй належить на праві приватної власності, що підтверджується свідоцтвом про право власності від 14.10.1996 р. В 1999 році з урахуванням розробленого проекту розподілу земельної ділянки домоволодіння, землевпорядної документації та відповідно до рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 17.12.1998р. № 2477, вона отримала безоплатно у приватну власність земельну ділянку у розмірі 0,0481 га, що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю від 16.03.1999 р., зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 022126 (а.с.26-36). Земельна ділянка, яка межує зі стіною житлового будинку А-1, а саме квартирою № 1, належить співвласнику домоволодіння [ADDRESS] відповідачу на підставі Державного акту про право власності на землю. Деякий час після купівлі частини домоволодіння, позивач проходив через хвіртку в огорожі зі сторони своєї квартири робити поточний ремонт. Але потім відповідач зробила цементну підпорку хвіртки, тим самим, позбавив його можливості обслуговувати стіну свого будинку, робити поточний ремонт. Відповідно до ст. 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Згідно з ст. 402 ЦК України визначено порядок встановлення сервітуту, сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки. У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту. Таким чином, судове рішення є окремою формою сервітуту. Відповідно до ст. 404 ЦК України право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатація ліній електропередачі, зв'язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорація тощо. Особа має право вимагати від власника (володільця) сусідньої земельної ділянки, а в разі необхідності - від власника (володільця) іншої земельної ділянки надання земельного сервітуту. Згідно з п.п. 1,2 ст. 98 ЗК України право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Земельні сервітути можуть бути постійними і строковими. З аналізу положень ст. ст. 401, 402 ЦК України випливає, що підставою для встановлення судом земельного сервітуту є недосягнення домовленості сторін. Вказане кореспондується зі ст. 100 ЗК України, відповідно до якої власник або землекористувач земельної ділянки має право вимагати встановлення земельного сервітуту для обслуговування своєї земельної ділянки. Земельний сервітут встановлюється за домовленістю між власниками сусідніх земельних ділянок на підставі договору або за рішенням суду. Право земельного сервітуту виникає після його державної реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на земельну ділянку. Таким чином, позивач повинен був звернутися до відповідачки з пропозицією про укладання договору про земельний сервітут, повинен був запропонувати відповідачу договір, в якому були б зазначені умови та порядок використання земельної ділянки, а у разі відмови відповідача укласти такий договір, позивач має право звернутися з позовом до суду. Аналогічне вбачається також із роз'яснень, викладених у п. 38 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», відповідно до якого саме позивач має довести, що повноцінне використання своєї земельної ділянки неможливе без обтяження сервітутом чужої земельної ділянки; що задоволення потреб сервітуарія неможливо здійснити в інший спосіб; що відповідно до частини третьої статті 402 ЦК України він не досяг з відповідачем домовленості про встановлення сервітуту та про його умови. З наданих сторонами доказів вбачається, що позивач не звертався належним чином до відповідача у відповідності до ст. 402 ЦК України з метою укладення договору про встановлення земельного сервітуту, сторони не вирішували питання про укладення договору сервітуту у встановленому порядку, а оскільки порядок укладення договору сервітуту не виконаний, то звернення позивача з позовом до суду про встановлення такого сервітуту на даний час є передчасним. Матеріалами справи встановлено, що позивач вимагає встановлення земельного сервітуту для надання права проходу для обслуговування та поточного ремонту стіни своєї квартири. Закон вимагає від позивача надання суду доказів того, що нормальне використання земельної ділянки неможливо без обтяження сервітутом чужої земельної ділянки. При цьому слід довести, що задоволення потреб позивача неможливо здійснити яким-небудь іншим способом. Відповідно до ст. 98 ч. 4 ЗК України земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений. Зазначена норма зобов'язує сторін чітко визначати межі ділянки, на які встановлюється земельний сервітут, з метою узгодження найменш обтяжливого способу використання земельного сервітуту, що є його істотною умовою. В той же час, у відповідності до статті 2 Закону України "Про землеустрій", землеустрій проводиться в обов'язковому порядку на землях усіх категорій незалежно від форми власності в разі, зокрема встановлення в натурі (на місцевості) меж земель, обмежених у використанні і обмежених (обтяжених) правами інших осіб (земельні сервітути). Відповідно до ч. 2 ст. 55 Закону України "Про землеустрій", встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на основі технічної документації із землеустрою, якою визначається місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Таким чином, для встановлення земельного сервітуту Закон України "Про землеустрій", встановлює обов'язковість розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення в натурі (на місцевості) меж земель, обтяжених земельним сервітутом. Однак, зазначені вимоги законодавства позивачем не були дотримані. Крім того, позивач не надав суду належних та допустимих доказів щодо варіанту встановлення земельного сервітуту, його істотних умов із зазначенням способу обтяження земельної ділянки відповідача, який б був найменш обтяжливим для відповідача, що свідчить про недотримання нею положень ч. 4 ст. 98 ЗК України. За вказаних обставин, оцінивши досліджені докази у свій сукупності, суд приходить до висновку про безпідставність заявлених позивачем позовних вимог, у зв'язку із чим у задоволенні його позову слід відмовити. Приймаючи до уваги, що у задоволенні позову судом відмовлено, понесені позивачем судові витрати по справі відповідно до положень ст. 88 ЦК України не підлягають відшкодуванню. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed