Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-10 00:00:00

В серпні 2016 року [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про визнання правочину недійсним. Позовні вимоги [PERSON] мотивувала тим, що з 1966 року вона проживає у власному будинку, який був збудований її чоловіком. Наразі позивач є інвалідом першої групи та потребує сторонньої допомоги, оскільки їй важко готувати їжу, в зв'язку з чим час від часу просить сусідів про допомогу. Під час однієї з бесід, відповідач запропонував позивачу, що буде здійснювати догляд за нею. [PERSON] погодилася. В лютому 2016 року [PERSON] повідомив, що знайшов нотаріуса для офомлення договору довічного утримання, а також запропонував оформити ще заповіт на нього. Також відповідач запропонував, щоб [PERSON] надала документи на будинок та земельну ділянку, оскільки нотаріусу потрібно було перевірити їх та оформити відповідні документи. 19 лютого 2016 року було оформлено заповіт на відповідача та договори купівлі-продажу, про що стало відомо позивачу пізніше. [PERSON] зазначає, що вона не мала наміру продавати відповідачу свій будинок та землю так, як їй в такому разі не було б де жити. Також [PERSON] не мав наміру передавати обумовлену договором купівлі-продажу суму грошей та в дійсності цього не зробив. Про те, що [PERSON] не є власником спірного будинку їй стало відомо від представників "Вінницягаз", які повідомили, що в разі не погашення заборгованості по оплаті газу, вони змушені будуть відключити газ. Позивач неодноразово зверталася до відповідача з проханням повернути їй будинок та землю, на що останній запропонував повернути йому кошти, які він витратив на оформлення договорів купівлі-продажу, і лише потім він його розірве. Позивач повідомляє, що вона коштів за договором купівлі-продажу не отримувала, в результаті чого вона зернулася з заявою до Вінницького ВП ГУНП у Вінницькій області, де було розпочато кримінальне провадження за ч. 1 ст. 190 КК України. Виходячи з вищевикладеного, [PERSON] звернулася в суд з даним позовом та просить розірвати договір купівлі-продажу від 19 лютого 2016 року, укладений між нею, [INFO], та [PERSON], [INFO], посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Рудиком В.В. та зареєстрований в реєстрі за № 626, а також розірвати договір купівлі-продажу від 19 лютого 2016 року, укладений між нею, [INFO], та [PERSON], [INFO], посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Рудиком В.В. та зареєстрований в реєстрі за № 627. Ухвалою суду від 21 вересня 2016 року було залучено до участі в справі в якості третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача - приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Рудика Валерія Вікторовича. Під час розгляду справи по суті позивачем було подано заяву про уточнення позовних вимог в частині формулювання та замінено в п. 1 і п. 2 прохальної частини позовної заяви слово "розірвати" на "визнати недійсним". В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги разом з уточненнями підтримали, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Просили позов задовольнити. Відповідач позов визнав частково, а саме те, що дійсно, як таких, договорів купівлі-продажу не було, тому що кошти він не передавав позивачу. Додав, що він не проти визнати недійсними договора купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, однак кошти, які були витрачені ним на утримання [PERSON] та оформлення договорів, нехай позивач йому поверне. В судове засідання третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача - приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу Рудик В.В. не з'явився з невідомих причин, хоча про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Суд, вислухавши пояснення позивача [PERSON], її представника [PERSON], відповідача [PERSON], свідків, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання правочину недійсним. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Правилами ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 2 ст. 60 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Разом з тим, матеріалами справи встановлено, що [PERSON] є ветераном війни та інвалідом І групи загального захворювання (а.с. 8). З відмітки, зробленої в паспорті громадянина України, вбачається, що [PERSON], [INFO], зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 7). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України). Частиною 1 статті 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК України). Згідно ч. 1 ст. 639 ЦК України, договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Зі змісту ст. 655 ЦК України вбачається, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав (ч. 2 ст. 656 ЦК України). Відповідно до ст. 657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. З матеріалів справи вбачається, що 19 лютого 2016 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу, який посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Рудиком В.В. та зареєстрований в реєстрі за № 626 (а.с. 5-6). Згідно змісту вищевказаного договору, [PERSON] продала, а [PERSON] купив житловий будинок [ADDRESS]. Продаж зазначеної нерухомості вчинено за 99 847,00 грн. Сума повністю сплачена покупцем і отримана продавцем до підписання цього договору Також з матеріалів справи вбачається, що 19 лютого 2016 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, який посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Рудиком В.В. та зареєстрований в реєстрі за № 627 (а.с. 3-4). Зі змісту даного договору вбачається, що [PERSON] продала, а [PERSON] купив земельну ділянку, кадастровий номер [NUMBER], площею 0,0883га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] Цільове призначення земельної ділянки - 02.01 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Відповідно до п. 2 вищевказаного договору, продаж зазначеної земельної ділянки, на якій знаходиться житловий будинок з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами та який продано за договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Рудиком В.В., 19.02.2016 року за реєстровим номером 626, вчинено за 50 381,00 грн. Дана сума повністю сплачена покупцем готівкою, і отримана продавцем особисто, до підписання цього договору. Згідно пояснень свідків [PERSON] та [PERSON], допитаних в судовому засіданні, вбачається, що [PERSON] не мала наміру укладати договора купівлі-продажу з ким-небудь, тому що в неї відсутнє інше житло, в якому вона могла б проживати. Їм не відомо, що позивач з кимось могла укласти договора купівлі-продажу, оскільки такого і бути не може так, як іншого житла вона не має. Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно ч.1, ч.3, ч.5 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільству, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Кожна із цих вимог є самостійною підставою недійсності правочину. Відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною. У відповідності до ч.1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Як роз'яснив Верховний Суд України в п. 8 Пленуму Верховного суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 6 листопада 2009 року № 9, відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. Так, з пояснень наданих в судовому засіданні позивачем, відповідачем та свідків [PERSON], [PERSON], вбачається, що відповідачем кошти за договорами купівлі продажу житлового будинку та земельної ділянки позивачу не передавались, тобто було порушено ч. 5 ст. 203 ЦК України (правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним). Згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванні. Також, з пояснень наданих в судовому засіданні позивача, судом встановлено, що вона не мала наміру укладати договора купівлі-продажу, а мала намір укласти з відповідачем договір довічного утримання. Таким чином, при укладені оспорюваних правочинів було порушено також ч. 3 ст. 203 ЦК України (волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі). Отже, виходячи з вищенаведеного, суд приходить до висновку, що оспорювані позивачем договора купівлі-продажу були вчинені з порушенням вимог чинного законодавства. Також в п. 20 вищевказаного Пленуму Верховний Суд України № 9 від 6 листопада 2009 року зазначено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до положень ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Пунктом 1 Постанови Пленуму Верховоного Суду України від 06.11.2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" визначено, що при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи. Також в п. 2 вищевказаного Пленуму зазначено, що судам необхідно враховувати, що згідно із ст.ст. 4, 10 та 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Згідно ч. 1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Виходячи зі змісту статей 203, 655 ЦК України договір купівлі-продажу вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Пленум Верховного Суду України в п. 19 постанови "Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними" від 6 листопада 2009 року № 9 роз'яснив, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору купівлі-продажу замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору купівлі-продажу та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором купівлі-продажу продавцем покупцеві та продовження позивачем проживати в спірному будинку після укладення договору купівлі-продажу. Судом встановлено, що після укладення оспорюваних договорів купівлі-продажу [PERSON] продовжує проживати і досі у спірному будинку; передача будинку фактично не відбулася; в силу свого похилого віку та за станом здоров'я остання потребувала стороннього догляду та матеріальної допомоги; позивач звернулася до Вінницького ВП ГУНП у Вінницькій області з заявою про вчинення [PERSON] шахрайських дій з метою заволодіння її будинком та землею, та було розпочате кримінальне провадження № 12016020010002632 за ч. 1 ст. 190 КК України. Якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Відповідно до положень ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Тому, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача [PERSON] до [PERSON], третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача - приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу Рудик В.В., про визнання правочину недійсним знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому позов підлягає задоволенню. Згідно ст. 88 ЦПК України, з відповідача в дохід держави слід стягнути 551,20 грн. судового збору, оскільки позивач звільнена від його сплати на підстав п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір". На підставі викладеного та

Outcome: approved