Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-22 00:00:00

[PERSON] в червні 2017 року звернулося до Святошинського районного суду м. Києва з позовом до Департаменту з питань державного архітектурно-будівельного контролю м.Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), третя особа: [PERSON] про визнання права власності на 1/2 частину самочинного будівництва. Позовні вимоги обгрунтовані тим, що позивач звернувся до Департаменту з питань державного архітектурно-будівельного контролю м.Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) із заявою про прийняття до експлуатації самочинного будівництва, а саме самочинно збудованого будинку під літерою "Д", загальною площею 47,0 кв..м , житловою площею 21,8 кв..м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Тоді як, вказаний Департамет відмовив в цьому, надавши відповідь № 073-073/Ч-335-758 від 14.04.2017 року згідно якої таке прийняття в експлуатацію самочинного будівництва здійснюється тільки на підставі декларацій, передбачених у Порядку № 461 від 13.04.2011 року. У позові зазначено і те, що право користування позивачем земельною ділянкою на якій розміщено самочинне будівництво підтверджується наступними обставинами. Зокрема, що після смерті [PERSON] залишилося майно, зокрема будинок по [ADDRESS] , що належав їй на праві приватної власності, який вона заповідала матері позивача [PERSON] та яка в свою чергу фактично вступила у право володіння та користування ним. Влітку 2000 року вказаний будинок згорів, після чого [PERSON] почала будувати на тій самій земельній ділянці новий будинок. [INFO] [PERSON] померла, після чого [PERSON] та [PERSON] успадкували після смерті своєї матері право користування по 1/2 частині земельної ділянки по [ADDRESS] . Зазначено у позові і те, що рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 20.07.2011 року за [PERSON] визнано право власності на 1/2 будинку по [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON] , тобто визнано право власності на той будинок, якого фактично вже немає та не було на дату прийняття рішення судом, адже він згорів у 2000 році. Справа за позовом [PERSON] про винання права власності на 1/2 частину цього ж будинку в порядку спадкування неодноразово розглядалася судами різних інстанцій. Згідно ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у позові [PERSON] про винання права власності на 1/2 частину цього будинку в порядку спадкування було відмовлено. В цій ухвалі зазначено, що рішення за яким за [PERSON] таке право власності в порядку спадкування визнано не має преюдиційного значення. Зазначено у позові і про підтвердження факту згорання будинку численими документами, як і доведеним факт побудови користувачем цієї земельної діянк, тобто позивачем, самочинного будівництва будинку під літерою "Д" загальною площею 47,0 кв.м. , у зв"язку з чим позивач на підставі ч.5 ст. 376 ЦК України просить визнати за ним права власності на 1/2 частину самочинного будівництва, а саме будинку під літерою "Д", загальною площею 47,0 кв..м , житловою площею 21,8 кв..м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 09.06.2017 року під головуванням судді Величко Т.О. у вказаній справі відкрито провадження та призначено судовий розгляд. У січні 2019 року представник позивача заявив суду клопотання про залучення [PERSON] , як співвідповідача, а не третьої особи, оскільки така є користувачем 1/ 2 земельної ділянки на якій знаходиться самочинно збудований будинок, а саме за адресою: [ADDRESS] . Подано також уточнення позовних вимог, згідно яких зазначено, що наразі [ADDRESS] , а тому позовні вимоги уточнюються в частині назви вулиці. У січні 2019 року сторона позивача подала суду уточнену позовну заяву (т.2 а.с. 220-236) згідно ухвали суду від 23.01.2019 року про усунення недоліків, згідно якої позивач просить визнати за ним право власності на 1/2 частину самочинно збудованого ним будинку під літерою "Д" загальною площею 47,0 кв.м., житловою площею 21,8 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] згідно протокольної ухвали суду від 15.04.2019 року залучено в якості співвідповідача. Згідно розпорядження керівника аперату Святошинського районного суду м. Києва від 02.11.2020 року вказану справу передано для розгляду іншому головуючому судді Петренко Н.О. Згідно розпорядження керівника аперату Святошинського районного суду м. Києва від 01.07.2021 року вказану справу передано для розгляду іншому головуючому судді Коваль О.А. Ухвалою суду від 08.07.2021 року таку справу принято до провадження судді Коваль О.А. та призначено судовий розгляд. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив його задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. В судовому засіданні на запитання суду представник пояснив, що оскільки відповідач Департамент з питань державного архітектурно-будівельного контролю м.Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) відмовив позивачу [PERSON] у прийнятті в експлуатацію самочинно збудованого ним будинку за адресою: [ADDRESS] , тоді як він правомірно користується земельною ділянкою на якій він знаходиться, тому він на підставі ч.5 ст. 376 ЦК України просить визнати за ним права власності на 1/2 частину самочинного будівництва, в судовому порядку. Зазначив представник позивача і те, що [PERSON] судом було відмовлено у визнанні за ним права власності в порядку спадкування на такий будинок, документи на право власності чи користування земельною ділянкою на якій знаходиться самочинне будівництво відсутні, проте його законне право на користування такою вбачається з аналізу всіх судових рішень з цього приводу та встановлених у них фактах. Зазначив представник і те, що визнання такого права власності на самочинне будівництво не порушить права іншого співвласника, а саме відповідача [PERSON] , що відповідає ч.5 ст. 376 ЦК України. Представник відповідачки [PERSON] у судовому засіданні заперечував проти позову, вказуючи на його безпідставність та необгрунтованість. В останнє судове засідання представник не з"явився, хоча про розгляд справи був належним чином повідомлений. Відповідач Департамент з питань державного архітектурно-будівельного контролю м.Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) явку свого представника в судове засідання не забезпечив, проте направляв суду відзив на позовну заяву, в якому заперечував проти заявлених позивачем позовних вимог, з підстав відсутності фактичного та правового їх обгрунтування.Зазначено у відзиві і те, що відповідно до акту приймання-передання документів № 38 від 11.10.2016 року документи щодо здійснення державного архітектурно-будівельного контролю стосовно об"єкта будівництва за адресою: [ADDRESS] до Департаменту не передавалися. Листом від 05.01.2018 року № 073/09/01-14/0501 подану [PERSON] декларацію було повернуто, оскільки останнім не була зазначена у поданих за встановленою формою документах інформація, що за змістом достатня для прийняття рішення про реєстрацію поданої декларації, зокрема щодо наявності документа на підставі якого виконувалися будівельні роботи, у зв"язку з чим Департамент не проводив перевірок дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності за адресою: [ADDRESS] . Відповіді на відзив подано суду не було. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до вимогч. 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. Згідно ч.1, ч.2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. ' Згідно ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст. 81 ЦПК України). Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. [PERSON] звертаючись у 2017 році до Святошинського районного суду м. Києва з позовом про визнання права власності на 1/2 частину самочинного будівництва вказував, що саме відповідач Департамент з питань державного архітектурно-будівельного контролю м.Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) порушує його право, яке просить захистити шляхом визнання за ним права власності на 1/2 частину самочинно збудованого ним будинку під літерою "Д" загальною площею 47,0 кв.м., житловою площею 21,8 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , оскільки, його звернення щодо введення в експлуатацію вказаного будинку не було позитивно вирішено Департаментом. Так, згідно наданих суду документів на яких базується обгрунтування та доказовість заявленого позову, вбачається, що [PERSON] 17.03.2017 року звертався до Департаменту з питань державного архітектурно-будівельного контролю м.Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) із зверненням щодо прийняття в експлуатацію індивідуального (садибного) житлового бадинку за адресою: [ADDRESS] на яке було надано відповідь від 14.04.2017 року за № 073-073/Ч-335-758 згідно якої [PERSON] було повідомлено, що подання декларації про готовність обєкта до експлуатації здійснюється через Департамент надання адміністративних послуг виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) та відділи (центри) надання адміністративних послуг районних в м.Києві державних адміністрацій та згідно передбачених правил у Порядку № 461 від 13.04.2011 року. 28.12.2017 року, вже після подачі цього позову до суду, позивач знову звернувся до відповідача Департаменту з питань державного архітектурно-будівельного контролю м.Києва вже з декларацією про готовність до експлуатації об"єкта по [ADDRESS] , тоді як таку йому було її повернуто згідно листа від 05.01.2018 року № 073/09/01-14/0501 з підстав що така не відповідає встановленій формі, зокрема відсутня інформація, що за змістом достатня для прийняття рішення про реєстрацію поданої декларації, зокрема щодо повідомлення про початок виконання будівельних робіт. Згідно пункту 20 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 № 6 "Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)" вирішуючи справи про самочинне будівництво (нове будівництво, реконструкцію зі зміною площі та зайняттям земельної ділянки, прибудови, надбудови) об`єкта нерухомості, здійснене у разі відмови у видачі документів, які надають право виконувати будівельні роботи (повідомлення про початок будівельних робіт, реєстрація декларації про початок виконання будівельних робіт, видача технічних умов, видача вихідних даних тощо), але з додержанням державних стандартів, норм і правил, місцевих правил забудови населених пунктів і порядку розгляду цих питань, суд має врахувати, що відмова у наданні дозвільних документів може бути оскаржена до суду заінтересованою особою у порядку адміністративного судочинства. Доказів неправомірності Департаменту в прийнятті таких рішень, які викладені в зазначених вище листах суду не надано. Крім того, згідно наданих суду доказів вбачається, що Департаментом з питань державного архітектурно-будівельного контролю м.Києва не проводилися перевірки дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності за адресою: [ADDRESS] , тобто питання по сутті введення в експлуатацію вказаного вище самочинного будівництва не вирішувалося, оскільки навіть не було вирішено питання реєстрації необхідної декларації будівництва, бо таку було повернуто позивачу, оскільки така не була належним чином оформлена, зокрема не відповідала встановленій Порядком здійснення державного архітектурно-будівельного контролю, затвердженим постановою КМУ від 23.05.2011 року № 553 формі. Відповідно до ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Особа, яка здійснила самочинне будівництво, має право на відшкодування витрат на будівництво, якщо право власності на нерухоме майно визнано за власником (користувачем) земельної ділянки, на якій воно розміщене. У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану. Відповідно до ч.2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Згідно Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 № 6 "Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)" право власності у порядку, передбаченому частиною третьою статті 376 ЦК, може бути визнано лише на новозбудоване нерухоме майно або нерухоме майно, яке створено у зв`язку зі знесенням попередньої будівлі та відповідно до будівельних норм і правил є завершеним будівництвом. Визнання права власності на незавершений об`єкт самочинного будівництва не допускається, оскільки це суперечить змісту як частини третьої статті 376, так і статті 331 ЦК (пункт 3). Згідно п.4 вказаної постанови Пленуму при розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Самочинним також вважається будівництво хоча і на підставі проекту, але за наявності істотних порушень зазначених норм та правил як у самому проекті, так і при будівництві, за наявності рішень спеціально уповноважених органів про усунення порушень. Під наданням земельної ділянки слід розуміти рішення компетентного органу влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність або надання у користування, або передачу права користування земельною ділянкою на підставі цивільно-правових договорів із фізичною чи юридичною особою. Під метою надання земельної ділянки слід розуміти вид використання земельної ділянки (стаття 19 ЗК, Класифікація видів цільового призначення земель, затверджена наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 23 липня 2010 року № 548), зазначений у рішенні відповідного компетентного органу державної влади чи місцевого самоврядування про надання земельної ділянки у користування або передачу у власність з урахуванням цільового призначення земельної ділянки. Під належним дозволом слід розуміти передбачений Законом України № 3038-VI дозвільний документ (статті 35 - 37), що дає право виконувати підготовчі та будівельні роботи саме того об`єкту і на тій земельній ділянці, яка передана з цією метою певній особі. Під проектом слід розуміти залежно від категорії об`єкта будівництва відповідний склад документації, визначеної статтями 1, 7 та 8 Закону України № 687-XIV, отриманої відповідно до статей 29, 31 Закону № 3038-VI, а також будівельний паспорт та технічні умови, отримані відповідно до статей 27, 30 зазначеного Закону. Будівництвом, яке здійснюється з істотним порушенням будівельних норм і правил, вважається у тому числі будівництво, яке хоча і здійснюється за наявності проекту, але з порушенням державно-будівельних норм та санітарних правил, що загрожують життю та здоров`ю людини у разі невиконання приписів інспекції державного архітектурно-будівельного контролю про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил тощо. Згідно п. 11 вказаної постанови Пленуму відповідно до пункту 4 статті 26, статті 27 Закону № 3038-VI право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог необхідної містобудівельної документації, отриманої забудовником до початку виконання будівельних робіт, зокрема: вихідних даних, технічних умов, будівельного паспорта, розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього Закону, її експертизи; затвердження проектної документації; виконання підготовчих та будівельних робіт. При цьому суд має звертати увагу на те, що відповідно до статті 32 Закону № 3038-VI віднесення будівництва до категорії складності об`єктів будівництва здійснюється проектною організацією і замовником; від зазначеної категорії залежить склад дозвільної документації (статті 26 - 31 зазначеного Закону), необхідної для початку будівництва. Згідно п. 14 вказаної постанови Пленуму на підставі частини третьої статті 376 ЦК суд може задовольнити позов про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно на земельній ділянці, що не надавалася у власність чи користування особі, яка збудувала його, якщо їй у встановленому законом порядку було передано земельну ділянку у власність або надано у користування під уже збудоване нерухоме майно відповідно до її цільового призначення, та за умови, що будівництво велося з додержанням архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил згідно із законодавством, містобудівною та проектною документацією, а також у разі, якщо ці обставини були предметом розгляду компетентного державного органу (частина третя статті 375 ЦК). Отже, право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути визнано за рішенням суду за рядом обставин, зокрема серед іншого, у разі коли таке самочинне будівництво відповідає всім необхідним будідвельним нормам і відповідний орган неправомірно відмовляє в такому введенні в експлуатацію, тоді як з"ясовано у судовому засіданні, що таке питання на розгляді відповідного органу не перебувало. Департамент з питань державного архітектурно-будівельного контролю м.Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про це чітко зазначає у своєму відзиві. Вказане також випливає із наданих суду листів Департамента та не заперечується жодною із сторін в судовому засіданні. Згідно Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 № 6 "Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)" за загальним правилом кожна особа має парво на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. У зв"язку з чим звернення до суду з позовом про визнання права власності на самосинне будівництво може здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право. Тоді як, Департаментом з питань державного архітектурно-будівельного контролю м.Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) не проводилися перевірки дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності за адресою: [ADDRESS] , чи то за адресою: [ADDRESS] , питання по сутті введення в експлуатацію вказаного вище самочинного будівництва не вирішувалося, оскільки позивачем не було подано належних та необхідних документів, у зв"язку з чим такі були повернуті йому. Що загалом вказує на відсутність підстав для задоволення позову, оскільки порушення відповідачем Департаментом прав позивача не встановлено. Суд не може заміняти своїм рішенням необхідну та визначеному спеціальним Законом процедуру щодо вирішення такого питання. Щодо позовних вимог до відповідача [PERSON] , як співвласника 1/2 частини будинку за адресою: [ADDRESS] ( [ADDRESS] ), у відповідності до ч.5 ст. 376 ЦК України, на яку посилається позивач в позові, то слід вказати, що такі також задоволенню не підлягають, оскільки наразі є необгрунтованими та недоведеними в силу вище зроблених судом висновків. Щодо неодноразових пояснень, як представника позивача так і представника відповідача [PERSON] , то їм суд також надає свою відповідну оцінку в межах заявленого предмету та підстав позову, який пред"явлено до Департаменту з питань державного архітектурно-будівельного контролю м.Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) до якого згодом була залучені в якості співвідповідача [PERSON] , як співвласник відповідного майна в силу ч.5 ст. 376 ЦК України. Суд надає свою негативну оцінку доводам сторони позивача втій частині, що незважаючи на відмову [PERSON] судом у визнанні за ним права власності в порядку спадкування на такий будинок, та відсутність документального підтвердження його права користування земельною ділянкою на якій знаходиться самочинне будівництво таке його право підтверджується аналізом всіх судових рішень з цього приводу та встановлених у них фактах. Таким чином, враховуючи вищенаведені норми законодавства, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи встановленні в судовому засіданні обставини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги, є не обґрунтованими та такими, що не ґрунтуються на вимогах закону, а тому не підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони грунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суд обгрунтовувати своє рішення, його не можна тлумачити, як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обгрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 09.12.1994 року). З огляду на вказане, суд навів всі необхідні та ключові мотиви вказаного рішення.

Outcome: dismissed