Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-10 00:00:00

17.10.2017 року [PERSON] звернувся із позовом до [PERSON] про стягнення коштів за користування позикою. В подальшому позовні вимоги 09.11.2018 року було збільшено, 21.12.2018 року зменшено та остаточно збільшено позовні вимоги 07.02.2019 року. В обґрунтування позову позивачем зазначено, що 10.07.2014 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики на суму 174000 доларів США із зобов'язанням повернути борг 10.07.2015 року, на підтвердження чого було останнім було видано розписку. Відповідач прийняті на себе зобов'язання не виконав, добровільно суму боргу не сплатив, у зв'язку із чим рішенням Золочівського районного суду Харківської області від 06.07.2016 року з [PERSON] було стягнуто на користь [PERSON] суму боргу у розмірі 174000 доларів США за договором позики. Рішення набрало законної сили 07.02.2017 року. В примусовому порядку 25.05.2018 року із [PERSON] частково стягнуто суму боргу у розмірі 22427,11 доларів США, залишок заборгованості становить 151572,89 доларів США. Враховуючи непогашення боргу в повному обсязі, позивач остаточно просив стягнути із відповідача на його користь суму коштів за користування позикою у розмірі 52135,00 доларів США, яка складається із: 33944,00 доларів США - нараховані за період з 10.07.2014 року по 10.07.2015 року проценти від суми позики відповідно до ст. 1048 ЦК України; 18191,00 доларів США - нараховані за період з 11.07.2015 року по 05.02.2019 року 3% річних від простроченої суми заборгованості відповідно до ст.625 ЦК України (за період з 11.07.2015 року по 25.05.2018 року - 15002,00 доларів США, за період з 26.05.2018 року до 05.02.2019 року - 3189,00 доларів США). Також позивач просив стягнути з відповідача на його користь суму сплаченого судового збору у розмірі 9605,00 грн. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні підтримав остаточні позовні вимоги, просив задовольнити із підстав, викладених у позові, відповідно до наданих розрахунків та врахувати заперечення на заяву про застосування позовної давності (а.с.152-154), вважаючи строк позовної давності до вимог про стягнення процентів відповідно до ст. 1048 ЦК України не пропущеним. Відповідач в судове засідання не з'явився, відзиву на позов не подав, 10.01.2019 року до суду від відповідача надійшла заява про застосування позовної давності до вимог про стягнення процентів за ст. 1048 ЦК України (а.с.97-98). Суд, вислухавши пояснення представника позивача, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, згідно якого 10.07.2014 року відповідач позичив у позивача строком до 10.07.2015 року 174 000 доларів США, на доказ чого 02.07.2015 року надав позивачу відповідну розписку. Сторони погодили виконання зобов'язання в іноземній валюті. Свої зобов'язання про повернення коштів в обумовлений сторонами строк відповідач не виконав, у зв'язку із чим рішенням Золочівського районного суду Харківської області від 06.07.2016 року за позовом позивача [PERSON] від 24.07.2015 року стягнуто на користь останнього з відповідача [PERSON], яким було визнано позов, суму боргу у розмірі 174 000 доларів США за договором позики від 02 липня 2015 року. Рішення набрало законної сили 07.02.2017 року (а.с.40-46). Зазначені обставини не підлягають доказуванню та вважаються встановленими згідно приписів ч.4 ст.82 ЦПК України, відповідно до яких обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Станом на 06.02.2019 року сума боргу у розмірі 174000 доларів США згідно рішення Золочівського районного суду Харківської області від 06.07.2016 року відповідачем в повному обсязі не сплачена. Згідно довідок приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Попляка В.В., заборгованість за виконавчим листом №622/877/15-ц від 29.03.2017 року, виданим Золочівським районним судом Харківської області про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] суми боргу у розмірі 174000 доларів США, станом на 09.11.2018 року та 06.02.2019 року складає 151572,89 доларів США (а.с.56, 125). Згідно ст. 526 ЦК Українизобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Приписами ч. 1 ст. 530 ЦК Українивизначено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно частини 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму позики відповідно до статті 625 цього Кодексу. Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до ч. 2 ст. 1048 ЦК України договір позики вважається безпроцентним, якщо: він укладений між фізичним особами на суму, яка не перевищує п'ятдесятикратного розміру неоподаткованого мінімуму доходів громадян, і не пов'язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однієї із сторін; позичальникові передані речі, визначені родовими ознаками. Суд зазначає, що відносини позики вважаються оплатними, якщо їх безоплатний характер прямо не встановлений ЦК, іншими законодавчими актами або конкретним договором. Відсутність у договорі умови про винагороду не означає, що договір є безоплатним. Свідченням безоплатного характеру договору позики може бути пряма вказівка закону або застереження в умовах договору про його безоплатний характер. В іншому випадку договір вважатиметься оплатним, навіть за відсутності в ньому умов щодо конкретно визначеної суми винагороди. При цьому проценти, визначені ст. 1048 ЦК України, є платою за користування чужими грошовими коштами, яка, за відсутності іншої домовленості сторін, сплачується боржником за весь період користування грошовими коштами. Поряд з цим за порушення виконання грошового зобов'язання на боржника покладається відповідальність відповідно до ст. 625 ЦК України, яка полягає у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового обов'язку у вигляді сплати трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Беручи до уваги різну правову природу процентів, передбачених ст. 1048 ЦК Україниі процентів, що стягуються відповідно до ст. 625 ЦК України, а також відсутність у чинному законодавстві обмежень, одночасне стягнення процентів, передбачених ст. 1048 ЦК Україниі сплати трьох процентів річних від простроченої суми, передбачених ст. 625 ЦК України, є правомірним. Частиною першою статті 1046 ЦК Українипередбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК Українипозичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року №959-XII "Про зовнішньоекономічну діяльність", Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року №15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю"(далі - Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року №185/94-ВР "Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті". Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов'язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов'язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. З огляду на наведене належним виконанням зобов'язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Як вбачається, укладений між позивачем та відповідачем договір позики не є безпроцентним, вказаним договором не встановлено іншого порядку повернення боргу та не передбачено його визначення в грошовому еквіваленті до національної валюти України - гривні, рішенням суду від 06.07.2016 року стягнуто суму боргу в іноземній валюті - доларах США, тому при обрахунку процентів від суми позики відповідно до ст. 1048 ЦК України та 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. Ця позиція підтверджується практикою Верховного Суду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 р. у справі №373/2054/16-ц). Таким чином, оскільки борг за договором позики відповідачем не повернуто, позивач має право на одержання від відповідача процентів від суми позики за ставкою Національного банку України відповідно до ст. 1048 ЦК України за період з 10.07.2014 року по 10.07.2015 року та відповідач відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України на вимогу позивача зобов'язаний сплатити три проценти річних від простроченої суми за період з 11.07.2015 року по 05.02.2019 року. Позивачем надано відповідні розрахунки на підтвердження проведених нарахувань (а.с.123-124). Перевіривши правильність нарахування процентів за користування коштами у розмірі облікової ставки НБУ, відповідно до ст. 1048 ЦК України та 3 % річних від простроченої суми відповідно до ст. 625 ЦК України, судом встановлено, що вищезазначені нарахування здійснено вірно, відповідачем розрахунки не заперечувались та на спростування їх власних розрахунків не надано. На підставі ст. 1048 ЦК Українипозивачем за період з 10.07.2014 року по 10.07.2015 року нараховані проценти за користування коштами від суми позики 154000,00 доларів США у розмірі облікової ставки НБУ у сумі 33944,00 доларів США. У зв'язку із простроченням відповідачем сплати суми основного боргу позивачем нараховано відповідно до ст.625 ЦК України 3 % річних від простроченої суми за період з 11.07.2015 року по 05.02.2019 року у розмірі 18191,00 доларів США, з урахуванням стягнутих 25.05.2018 року коштів у розмірі 22427,11 доларів США на погашення суми боргу та залишку заборгованості у розмірі 151572,89 доларів США. А саме, нараховано за період з 11.07.2015 року по 25.05.2018 року - 15002,00 доларів США, за період з 26.05.2018 року до 05.02.2019 року - 3189,00 доларів США. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення 3 % річних від простроченої суми та процентів від суми позики у розмірі облікової ставки НБУ підлягають задоволенню. Щодо заяви відповідача про застосування позовної давності до позовних вимог про стягнення процентів від суми позики відповідно до ст. 1048 ЦК України, строк якої, на думку відповідача, сплинув, оскільки позивач мав пред'являти їх після спливу кожного місяця, в якому на користь позивача мали бути сплачені проценти, до дня повернення позики, суд зазначає наступне. Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ст.253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Приписами ч. 1 ст. 530 ЦК Українивизначено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). У відповідності до ч.2 ст.1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. При цьому в абз. 2 ч.2 ст.1048 ЦК України встановлено, що у разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Як вбачається, позивачем та відповідачем при укладанні договору позики було досягнуто домовленості про виконання зобов'язання в повному обсязі, а не частинами, та встановлено строк виконання зобов'язання в повному обсязі 10.07.2015 року. Згідно ч. 4 ст. 261 ЦК України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Отже, посилання відповідача на необхідність обрахування початку перебігу позовної давності за вимогою про стягнення процентів відповідно до ст. 1048 ЦК України кожного місяця за окремим щомісячним платежем, є безпідставними та перебіг строку позовної давності за заявленими вимогами щодо стягнення процентів від суми позики відповідно до ст. 1048 ЦК України починається з 10.07.2015 року. Відповідно до ст.264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Як вбачається 17.10.2017 року позивачем подано позов про стягнення грошових коштів (суми боргу, процентів за користування позикою), предметом якого була частина вимоги - стягнення 3% річних відповідно до ст. 625 ЦК України. Дану позовну заяву 12.10.2018 року було залишено без руху, надано позивачеві строк для усунення недоліків, які 09.11.2018 року позивачем було усунуто та подано заяву про збільшення позовних вимог, крім вимоги про стягнення 3% річних відповідно до ст. 625 ЦК України, пред'явлено вимогу про стягнення процентів від суми позики відповідно до ст. 1048 ЦК України. 13.11.2018 року було відкрито провадження у даній справі за збільшеними позовними вимогами. З огляду на викладене, строк позовної давності за вимогою про стягнення процентів від суми позики відповідно до ст. 1048 ЦК України перервався та його перебіг почався заново з 25.07.2015 року (пред'явлення позову про стягнення суми боргу) та з 17.10.2017 року (пред'явлення позову про стягнення 3% річних відповідно до ст. 625 ЦК України). Таким чином, позивачем не пропущений строк позовної давності за вимогами про стягнення з відповідача процентів від суми позики відповідно до ст.1048 ЦК України. Крім того, суд вважає поважними причини звернення із позовом про стягнення процентів від суми позики відповідно до ст. 1048 ЦК України 09.11.2018 року у зв'язку із тривалою відсутністю у Золочівському районному суді Харківської області суддів, які мали повноваження на здійснення правосуддя. Таким чином, позов [PERSON] до [PERSON] підлягає задоволенню, з відповідача на користь позивача згідно наданих ним розрахунків підлягає стягненню сума богу у розмірі 52135,00 доларів США, яка складається із: процентів від суми позики відповідно до ст. 1048 ЦК України, нарахованих за період з 10.07.2014 року по 10.07.2015 року, у розмірі 33944,00 доларів США; 3% річних від простроченої суми заборгованості, нарахованих за період з 11.07.2015 року по 05.02.2019 року, у розмірі 18191,00 доларів США. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений позивачем судовий збір у розмірі 9605,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved