Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-05 00:00:00

19 лютого 2016 року позивач звернулася до суду з вказаною позовною заявою та просить суд визнати за нею право власності на житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], в порядку спадкування за законом першої черги після смерті [PERSON], який помер [INFO]. Свої позовні вимоги обгрунтовує тим, що [INFO] помер її батько - [PERSON], після його смерті залишилося спадкове майно, в шестимісячний строк вона звернулася до Маловисківської державної нотаріальної контори і заявою про прийняття спадщини, однак постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 02 лютого 2015 року їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину з тих підстав, що відсутній правовстановлюючий документ на спадковий житловий будинок. У зв'язку із чим вона змушена звернутися до суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів, шляхом визнання права власності за нею на спадкове майно, яке залишилося після смерті її батька, оскільки прийняла спадщину, а відсутність оригіналу правовстановлюючого документу на спірне нерухоме майно, позбавляє її можливості в іншому порядку, окрім як в судовому набути права на спадщину та юридично оформити майно, що залишилося після смерті її батька - [PERSON]. В судовому засіданні представник позивач підтримала пред'явлені її довірителем позовні вимоги та просила їх задовольнити, з підстав викладених у позові. Відповідач надав до суду заяву, в якій просить розглядати справу у відсутність його представника (а.с. 95). Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що батьками позивача - [PERSON] (дошлюбне прізвище - «[PERSON]») є [PERSON] та [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про народження та копією свідоцтва про шлюб (а.с. 7, 8). Згідно Договору дарування будинку від 03 липня 1985 року, [PERSON] є власником житлового будинку, що знаходиться в с. Паліївка Маловисківського району Кіровоградської області, який посвідчений секретарем виконавчого комітету Паліївської сільської ради народних депутатів Маловисківського району Кіровоградської області [PERSON], реєстровий № 28 (а.с. 10). Крім того, право власності [PERSON] на житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] підтверджується витягом з Погосподарської книги, а також довідками виданими виконавчим комітетом Паліївської сільської ради Маловисківського району Кіровоградської області та матеріалами спадкової справи відкритої після смерті [PERSON] (а.с. 16, 34-49, 50-55). [INFO] помер [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть, копією актового запису про смерть та повним Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть (а.с. 9, 61-64). Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 02 лютого 2016 року [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на майно, а саме на: житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], з тих підстав, що відсутній правовстановлюючий документ на спадкове майно (а.с. 17). З матеріалів спадкової справи померлого [PERSON] вбачається, що із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON], який помер [INFO], 30 липня 2015 року звернулася позивач [PERSON], в свою чергу її сестра [PERSON] заявою від 05 жовтня 2015 року відмовилася від прийняття спадщини після смерті [PERSON], який помер [INFO] (а.с. 35, 38). Частина 1 ст. 101 ЦК України 1963 року встановлює, що в особистій власності громадянина може бути один жилий будинок (або частина його). Згідно ч. 3 ст. 244 ЦК України 1963 року, до договорів дарування нерухомого майна застосовуються правила статті 227 і цього Кодексу. Стаття 227 ЦК України 1963 року передбачає, що договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. У відповідності до ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно зі спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (ч. 1 ст. 1269 ЦК). Заява про прийняття спадщини подається до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини особисто. Відповідно до п.п. 3.1., 3.3., 3.5. Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, право на спадкування здійснюється спадкоємцями шляхом прийняття спадщини або її неприйняття. Згідно ч.ч. 1, 5, 6 ст. 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Відмову від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною. Відмову від прийняття спадщини може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття. Судом не встановлено, що інша сестра позивача - [PERSON] відкликала свою заяву про відмову від прийняття спадщини від 05 жовтня 2015 року протягом строку для прийняття спадщини після смерті [PERSON], який помер [INFO]. Відповідно до ч. 5 ст. 11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду. Відповідно до ст.ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частина 1 ст. 1220 ЦК України встановлює, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Відповідно до правил ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Частина 1 ст. 1222 ЦК України встановлює, що спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Відповідно до ч. 2 ст. 1220 та ч. 5 ст. 1268 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день з якого вона оголошується померлою. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Як вбачається з архівної довідки № 264 від 27 листопада 2015 року станом на 01 січня 2013 року право власності на житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] - не зареєстровано (а.с. 14). Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Згідно ч. 4 ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, що виникли до набрання цим Законом чинності, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація права була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін'юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами), Правилами державної реєстрації об'єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затверджені наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року № 56, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 19 січня 1996 року за № 31/1056, які втратили чинність на підставі наказу Держархітектури від 9 червня 1998 року № 121. Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Враховуючи викладене, державна реєстрація договору дарування та державна реєстрація права власності на нерухому річ є за своєю правовою природою окремими видами реєстрацій. Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України). Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч. 2 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Частина 1 ст. 11 ЦПК України встановлює, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до положень ст.ст. 57- 60 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності і взаємному зв'язку, суд приходить до висновку, що в судовому засіданні достовірно встановлені обставини, які доводять набуття права померлим [INFO] [PERSON] права власності на житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та прийняття спадщини, шляхом звернення до нотаріальної контори позивачем [PERSON], як спадкоємцем першої черги спадкування за законом. Враховуючи вище наведене суд дійшов до висновку, що позовні вимоги є законними та обгрунтованими, і такими, що підялагють задоволенню. Вирішуючи питання як розподілити між сторонами судові витрати, у відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України, суд виходить з наступного. В ч. 1 ст. 88 ЦПК України серед іншого зазначається, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторонни понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Проте, враховуючи думку позивача, який просив судові витрати у справі покласти на нього, суд вважає, що судові витрати пов»язані із розглядом справи необхідно залишити по фактично понесеним. На підставі викладеного,

Outcome: approved