Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-19 00:00:00

В суд поступила позовна заява [PERSON] до [PERSON], третя особа [PERSON] про поділ майна подружжя в якій позивачка просить поділити спільно нажите майно подружжя та визнати за нею право власності на 100/200 частини квартири [ADDRESS] та визнати за відповідачем право власності на земельну ділянку площею 0,1000га. в с.Нижня Рожанка Сколівського району кадастровий номер 4624584300: 01:004:0015 і на автомобіль Фольцваген Туарег д.н.з. [NUMBER] 2005р.в. орієнтовною вартістю 232000грн.. В подальшому представник [PERSON] [PERSON] подав заяву про уточнення позовних вимог від 17.04.2014р. в якій просив визнати за позивачкою право власності на 50/200 частини квартири [ADDRESS] , визнати за [PERSON] право власності на 1/2 земельної ділянки площею 0,1000 га, що становить 45/100 ідеальних частин земельної ділянки [NUMBER] наданої для ведення особистого селянського господарства в с. Нижня Рожанка Сколівського району Львівської області , стягнути з [PERSON] в користь [PERSON] грошову компенсацію ? частки вартості автомобіля Фольксваген Туарег, державний номерний знак [NUMBER] 2005 року випуску в розмірі 174 148,00 грн. , визнати за [PERSON] право власності на 50/200 частини квартири [ADDRESS], визнати за [PERSON] право власності на 1/2 земельної ділянки площею 0,1000 га. в с. Нижня Рожанка Сколівського району Львівської області. В суді 26.09.2014р. представник позивачки за первісним позовом [PERSON] подав заяву про уточнення позовних вимог в якій просив поділити майно, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя наступним чином, а саме: визнати за [PERSON] право власності на 50/200 частини квартири [ADDRESS] вартістю 141 217,00 грн., визнати за [PERSON] право власності на 1/2 земельної ділянки площею 0,1000 га, що становить 45/100 ідеальних частин земельної ділянки [NUMBER] наданої для ведення особистого селянського господарства в с. Нижня Рожанка Сколівського району Львівської області., стягнути з [PERSON] в користь [PERSON] грошову компенсацію ? частки вартості автомобіля Фольксваген Туарег, державний номерний знак [NUMBER] 2005 року випуску в розмірі 159 545,54 грн., визнати за [PERSON] право власності на 50/200 частини квартири [ADDRESS], визнати за [PERSON] право власності на 1/2 земельної ділянки площею 0,1000 га, що становить 45/100 ідеальних частин земельної ділянки [NUMBER] наданої для ведення особистого селянського господарства в с. Нижня Рожанка Сколівського району Львівської області., витрати пов`язані з розглядом справи покласти на Відповідача. В аргументацію своїх вимог позивачка зазначає, що 06 вересня 2002 року між нею та Відповідачем - [PERSON] - був укладений шлюб, зареєстрований у відділі реєстрації актів громадянського стану Стрийського міського управління юстиції Львівської області актовий запис N 318 , а 25.05.2013 року шлюб між нею та Відповідачем розірвано в судовому порядку. За час проживання у шлюбі ними набуто було спільне майно: 1) 100/200 частини квартири спільного заселення [ADDRESS], вартістю 282 434 грн. (згідно висновку за результатами звіту про оцінку майна, виконаного незалежним оцінювачем [PERSON] станом на 15.01.2014 року, повна вартість об'єкту становить 564 868 грн.; 2) земельна ділянка площею 0,1000 га, що становить 45/100 ідеальних частин земельної ділянки [NUMBER] наданої для ведення особистого селянського господарства в с. Нижня Рожанка Сколівського району Львівської області, вартістю 40 000 грн.; 3) автомобіль Фольксваген Туарег, державний номерний знак [NUMBER] 2005 року випуску. З врахуванням того, що сторони розійшлися та проживають окремо, позивачка просить розділити спільно нажите майно та задоволити позов. 28.02.2014р. [PERSON] подав до суду зустрічну позовну заяву до [PERSON] про поділ майна подружжя . В процесі розгляду справи 19.09.2014р. уточнив свої позовні вимоги та просив стягнути в його користь з відповідачки 3005443,90грн. як 1/2 вартості скупленого товару [PERSON] для подальшого продажу. При цьому відповідач аргументуючи свої уточнені вимоги вказує, що згідно даних митниці щодо митного оформлення товарів з фірми «Текстра Лімбург» в німетчині та інших фірм Європи позивачка скупила та перевезла на Україну товару на загальну суму 6010887,50грн. і саме ця сума є їхнім спільним заощадженням. В суді представник позивача уточнені вимоги від 26.09.2014р. підтримав з підстав визначених як в позові так і в уточненнях до нього. Додатково зазначив, що відповідачу пропонувалось добровільно розділити майно але останній відмовився. Наголосив, що відповідач надавав письмову згоду на продаж частини квартири [ADDRESS], здійснив самостійно продаж їхнього спільного автомобіля Фольксваген Туарег, державний номерний знак [NUMBER] 2005 року випуску за заниженою ціною , що підтверджується висновком експертизи. За таких підстав просив уточнені вимоги від 26.09.2014р. за первісним позовом задоволити, а в зустрічному позові відмовити. [PERSON] в суді проти первісного позову заперечив частково з тих підстав, що позивачка в свій час продала свою частину спірної квартири [ADDRESS], на митниці в неї конфіскували 40696Євро їхніх спільних коштів які також підлягають поділу як і майно фірми «Текстра Лімбург» та фірми «Тексим Україна» при цьому яке саме майно та за які саме спільні кошти було придбано пояснити незміг. Стосовно проданого ним за 124467,98грн. автомобіля Фольксваген Туарег, державний номерний знак [NUMBER] 2005 року випуску пояснив , що він самостійно давав автомобіль своїй донці від першого шлюбу [PERSON] яка в квітні 2013р. з»їхала в канаву і він змушений був поремонтувати паливну систему автомобіля та порехтувати бампер і частину крила, що значно здешевшало автомобіль при його продажі. Проти поділу земельної ділянки не заперечив. Чому не звертався з відповідними заявами про втрату частки своїх коштів під час їхньої конфіскації у позивачки на митниці, повідомити незміг. Представник позивача [PERSON] первісний позов заперечив частково, а саме визнав його в частині визнання за [PERSON] ? частини земельної ділянки площею 0,1000 га. в с. Нижня Рожанка Сколівського району Львівської області. Додатково зазначив , що у [PERSON] є всі права на спільне майно фірм «Текстра Лімбург» та «Тексим Україна», при цьому на яке саме майно та про доказ його наявності, зазначити незміг. Просив небрати до уваги висновок експерта про вартість проданого [PERSON] автомобіля Фольксваген Туарег, державний номерний знак [NUMBER] 2005 року випуску так як останній є приблизним . Третя особа без замостійних вимог [PERSON] в суд не явився, про причини неявки суд неповідомив, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Суд заслухавши пояснення та доводи сторін, дослідивши усі наявні матеріали та обставини справи, перевіривши їх доказами встановив, що позовні вимоги позивача за первісним позовом підлягають до часткового задоволення, а відповідача за зустрічним позовом задоволенню непідлягають з наступних підстав: Нормами ст.69 Сімейного кодексу України визначено , що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою, що в даній справі відповідно до показів позивачки зробити неможливо. Згідно з ст.70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі, що передбачено нормою ст.71 Сімейного кодексу України. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Крім іншого, відповідно до вимог п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.11.2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», - вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Проте розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою відповідно до положень ЦК, оскільки в таких випадках презумпція згоди одного з подружжя на укладення другим договорів з розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя вже не діє. Відповідно до вимог п.30 вищезгаданої Постанови Пленуму ВС України - рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Як встановлено судом сторони перебували в шлюбі з 06.09.2002р. про що свідчить свідоцтво про шлюб від 06.09.2002р.(а.с.5). За час шлюбу дітей в них небуло . Судом встановлено як з матеріалів справи так і з показів представника позивача та відповідача і його представника , що за час шлюбу сторони володіли спільним майном , а саме : квартирою [ADDRESS] , земельною ділянкою площею 0,1000га. в с.Нижня Рожанка Сколівського району кадастровий номер 4624584300: 01:004:0015 і автомобілем Фольцваген Туарег д.н.з. [NUMBER] 2005р.в. З договору купівлі - продажу від 17.12.2003р. вбачається, що [PERSON], [PERSON], [PERSON] продали 55/100 квартири спільного заселення [ADDRESS] саме обидвом з подружжя [PERSON] та [PERSON] які купили в рівних частках кожне, що випливає з п. 1 Договору (а.с.7). Відповідно і до договору купівлі - продажу від 17.12.2003р. вбачається, що [PERSON]., [PERSON], продали 45/100 квартири спільного заселення [ADDRESS] саме обидвом з подружжя [PERSON] та [PERSON] які купили в рівних частках кожне, що випливає з п. 1 Договору. А отже за вказаними договорами купівлі - продажу спірної квартири обоє з подружжя за кожним договором окремо набувало рівні частки у власності, а тому суд критично оцінює доводи відповідача та його представника за первісним позовом стосовно втрати позивачкою права на чатину спільно нажитої квартири яка лишилась у їх власності після продажу [PERSON] 100/200частини квартири [ADDRESS] за договором купівлі - продажу частини квартири від 08.10.2007р.. Згідно заяви [PERSON] від 08.10.2007р. поданої нотаріусу при продажу частки даної квартири, останній не заперечує проти такого продажу за ціною і на умовах визначений позивачкою. За таких обставин суд приходить до висновку, що сторони перебуваючи в шлюбі за спільним погодженням вирішили продати частину спільного майна, а саме квартири [ADDRESS], а отже мають право у рівних частках на ту частину яка залишилась у їх спільній сумісній власності , тобто на 50/200 частини спірної квартири. Імперативною нормою ст. 1 Сімейного Кодексу України визначено, що саме даний Кодекс визначає засади шлюбу та майнові і немайнові права подружжя, що і стверджено в загальних засадах регулювання сімейних відносин даного кодексу. Лише у випадку коли майнові права між подружжям неврегульовані цим Кодексом то вони регулюються ЦК України. В даному випадку сімейним кодексом , а саме ст.ст. 60-70 Сімейного кодексу чітко визначено статус майна яке перебуває в спільній сумісній власності та рівність його часток під час поділу. За таких обставин позовні вимоги первісного позивача в цій частині слід задоволити. При цьому суд приймає до уваги те, що відповідач первісний позов визнав в частині визнання за ним права власності виключно на земельну ділянку, а тому в задоволенні вимог позивача за первісним позовом в частині визнання за відповідачем на права власності на 50/200 частини спірної квартири слід відмовити. Відповідно до договору купівлі - продажу частини земельної ділянки від 15.12.2005р. [PERSON] продала [PERSON] земельну ділянку площею 0,1000 га, що становить 45/100 ідеальних частин земельної ділянки [NUMBER] наданої для ведення особистого селянського господарства в с. Нижня Рожанка Сколівського району Львівської області, вартістю 40 000 грн. Враховуючи те, що дана земельна ділянка була придбана позивачем за час спільного шлюбу то суд вважає , що вимоги позивача в частині визнання за ним права власності на ? даної земельної ділянки та погодження відповідача в цій частині підлягають задоволенню. З даних записів наданих суду Головним Управлінням Міністерства Внутрішніх справ України у Львівській області згідно листа від 31.05.2014р. № 1262 (а.с.78) вбачається, , що [PERSON] на території україни 12.07.2005р. (на час шлюбу з позивачкою) зареєстрував автомобіль Фольцваген Туарег д.н.з. [NUMBER] та в подальшому 22.05.2013р. зняв його для реалізації та тодіж 22.05.2013р. даний автомобіль значиться як був придбаний на аукціоні саме донькою відповідача [PERSON]. При цьому виступаючи як свідок в суді [PERSON] ствердила, що стала власницею спірного авто розпивши з батьком пляшку шампанського. При цьому як вбачається з довідки рахунку Стрийського авто сервісного підприємства від 22.05.2013р. № 154964 замовленої саме [PERSON] вартість автомобіля на той час становила 124467,98грн. на яку і посилається в своїх запереченнях відповідач [PERSON]. При цьому з тих же записів наданих суду Головним Управлінням Міністерства Внутрішніх справ України у Львівській області згідно листа від 31.05.2014р. № 1262 вбачається, що вже [PERSON] 11.09.2013р. зняла з обліку спірний автомобіль та відчужила його 13.09.2013р. [PERSON]. При цьому даючи покази як свідок [PERSON] вказала, що даний автомобіль відчужував саме її батько - [PERSON]. За таких обставин суд вважає , що доводи позивачки стосовно заниженої вартості автомобіля під час його одноособового відчуження спочатку своїй доньці , а потім громадянину [PERSON] є підставні . Окрім цього зі свідчень свідків [PERSON], [PERSON] які приймали участь у рехтуванні деяких частин авто та ремонті паливної системи встановлено, що авто зазнало пошкоджень частині бамперу і незначної частини крила та піддону. З пояснень самого відповідача та його представника саме це пошкодження донькою позивача автомобіля Фольцваген Туарег д.н.з. [NUMBER] і призвело до зниження його ціни до 30%. Суд недає віри таким поясненням позивача та відповідача. Суд приймає до уваги і доводи позивача за первісним позовом стосовно того, що відповідач протиправно без згоди позивачки передавав право керування автомобілем своїй доньці [PERSON], що призвело до потрапляння останньої в квітні 2013р. в ДТП та в подальшому до продажу даного автомобіля за заниженою ціною без погодження з співвласником - позивачкою. За таких обставин, за відсутності належних спростувань відповідачем реальної вартості проданого відповідачем автомобіля Фольцваген Туарег д.н.з. [NUMBER] та неможливості його представлення на експертизу, суд приймає до уваги Висновок судової авто товарознавчої експертизи Львівського науково дослідного інституту судових експертиз № 2330 від 20.08.2014р. з визначеною середньою ринковою вартістю автомобіля Фольцваген Туарег д.н.з. [NUMBER] (після останньої перереєстрації автомобіля [NUMBER]) у розмірі 348296грн.. А тому позовні вимоги позивача стосовно стягнення з відповідача ? частки середньою ринковою вартісті автомобіля Фольксваген Туарег, державний номерний знак [NUMBER] 2005 року випуску в розмірі 174 148,00 грн. є підставні та підлягають задоволенню. При цьому суд критично оцінює доводи позивача за зустрічним позовом [PERSON] про стягнення з [PERSON] 3005443,90грн. як 1/2 вартості скупленого за кордоном товару та поділити спільне майно , що належить фірмі «Текстра Лімбург» в Німетчині та «Тексим Україна» в м.Стрию по вул.Матійціва,6 з тих міркувань , що [PERSON] не навів належних доказів приналежності спільного майна саме майну подружжя. Окрім цього, як встановлено в суді Товариство з обмеженою відповідальністю «Тексім-Україна» було засновано особисто [PERSON] у лютому 2011 року (державна реєстрація статуту відбулась 28.02.2011 року) за адресою Львівська обл., м. Стрий, вул. Матійціва, 6, зареєстрований статутний капітал (фонд) складав 20 000 грн. Єдиним учасником цього товариства з часткою 100 % виступала [PERSON] Директором підприємства призначено [PERSON]. Згодом, 14.05.2013 року частка (корпоративні права) [PERSON] в статутному капіталі ТзОВ «Тексім-Україна» була відчужена нею в користь [PERSON] і на сьогоднішній день [PERSON] не являється учасником даного товариства. Згідно зі ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Відповідно до ст. 65 CК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Відносини стосовно майна юридичних осіб і, зокрема, господарських товариств регулюються нормами Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та Закону України "Про господарські товариства". Зі змісту ст. 113 ЦК України та ст. 1 ЗУ "Про господарські товариства" товариство з обмеженою відповідальністю є юридичною особою та належить до господарських товариств. Господарські товариства можуть набувати майнових та особистих немайнових прав, вступати в зобов'язання, виступати в суді та третейському суді від свого імені. Згідно зі ст. 115 ЦК України, ст. 12 ЗУ "Про господарські товариства" господарське товариство є власником: 1) майна, переданого йому учасниками товариства у власність як вклад до статутного (складеного) капіталу; 2) продукції, виробленої товариством у результаті господарської діяльності; 3) одержаних доходів; 4) іншого майна, набутого на підставах, що не заборонені законом. Відповідно до положень ст. 96 ЦК України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями усім належним їй на праві власності майном. Учасник (засновник) юридичної особи не відповідає за зобов'язаннями юридичної особи, а юридична особа не відповідає за зобов'язаннями її учасника (засновника), крім випадків, встановлених установчими документами та законом. Статтею 167 ГК України встановлено, що корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами. Згідно з положеннями ст. 10 Закону України "Про господарські товариства" та ст. 116 ЦК України учасники господарського товариства мають право здійснити відчуження часток у статутному (складеному) капіталі товариства, цінних паперів, що засвідчують його участь у товаристві, у порядку, встановленому законом. При цьому, об'єктом відчуження учасником товариства своєї частки (її частини) у статутному капіталі товариства є сукупність корпоративних прав та обов'язків, пов'язаних з участю особи в товаристві, серед яких право на управління товариством, право на отримання частини прибутку (дивідендів) від діяльності товариства, а також право на отримання частини майна товариства у разі виходу з нього учасника або у випадку поділу залишків майна товариства у процесі його ліквідації (припинення). Разом із тим, з урахуванням положень ст. 115 ЦК України, ст. 85 ГК України та ст. 12 Закону України "Про господарські товариства", за якими власником майна, переданого господарському товариству у власність його учасниками як вклад до статутного капіталу (фонду), є саме товариство, відчуження учасником товариства частки в статутному капіталі на користь іншої особи не припиняє права власності товариства на майно, яке обліковується на його балансі, у тому числі на внесені до статутного капіталу вклади учасників. Товариство володіючи загальною правоздатністю та дієздатністю самостійно здійснює розпорядження належним йому на праві власності майном та коштами, учасник (засновник) товариства не вправі втручатись в оперативно-господарську діяльність товариства і користується та реалізує свої права лише в порядку визначеному законом та установчими документами товариства. А отже, виходячи зі змісту ч. ч. 2, 3 ст. 61 СК України, якщо вклад до статутного капіталу господарського товариства зроблено за рахунок спільного майна подружжя право на компенсацію вартості частини коштів виникає в іншого подружжя лише щодо спільних коштів, а не статутного капіталу чи майна товариства, при цьому лише в тому разі, коли спільні кошти всупереч ст. 65 ЦК України були використані одним із подружжя саме для внесення вкладу до статутного капіталу. Подальше розпорядження учасником товариства його часткою в статутному капіталі з огляду на положення ст. ст. 116, 147 ЦК України є суб'єктивним корпоративним правом такого учасника й відчуження ним на власний розсуд частки в статутному фонді не може вважатися використанням (відчуженням) спільного майна подружжя проти волі іншого подружжя та не в інтересах сім'ї (Постанова ВСУ від 03.07.2013 року та лист ВСУ від 01.02.2014 року «Висновки Верховного Суду України, викладені в постановах, ухвалених за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 Цивільного процесуального кодексу України. В суді не здобуто фактів того, що підприємство ТзОВ «Тексім-Україна» отримувало прибутки від своєї діяльності і виплачувало будь які дивіденти його учасникам. Твердження [PERSON] про те, що майно (товар) отримуване підприємством за час своєї господарської діяльності, є таким що придбане за спільні кошти подружжя не може прийматись до уваги з причин , що відповідачем недоведено на яких саме умовах приймався товар (повна проплата, передоплата, післяоплата) та з мотивів того, що даний товар є власністю самого товариства. У зв'язку з цим, вимоги Відповідача щодо стягнення з [PERSON] вартості отриманого ТзОВ «Тексім-Україна» товару в сумі 3 005 443,90 грн., а також поділу товару належного ТзОВ «Тексім-Україна» не підлягають задоволенню. Як вбачається з Відомостей Служби юстиції м. Лімбург-на-Лані (Німччина) від 30.10.2013 року та реєстраційного свідоцтва суб'єкта підприємницької діяльності форма 1 від 24.02.2014 року виданим Магістратом м. Хадамар, Товариство з обмеженою відповідальністю «Текстра Лімбург» (Textra Limburg GmbH) було засноване [PERSON] одноособово 18.09.2013 року та внесено в реєстр 29.10.2013 року, статутний капітал складає 25 000 Євро, дата початку діяльності з 01.01.2014 року . З свідоцтва виданного 08.10.2014 року [PERSON] присяжним бухгалетром, аудитором, податковим радником вбачається, що в період з 01.07.2009 року по 31.12.2011 року [PERSON] була учасником товариства цивільного права (просте товариство) з назвою «Форстер, Шмітт, Марценюк» («Forster, Schmitt, Martsenyuk GbR»), а також з 01.01.2012 по 31.12.2013 була індивідуальним приватним підприємцем. Як учасник товариства цивільного права, а також як індивідуальний підприємець, пані [PERSON] провадила діяльність на власний ризик, несучи повну і особисту відповідальність за результати діяльності. Також пані [PERSON] з 01.07.2009 по 31.12.2013 не отримувала заробітної платні, оскільки являлась учасником товариства цивільного права та індивідуальним приватним підприємцем і відповідно самостійно несла відповідальність за прибутки та збитки від власної діяльності. При цьому діяльність товариства цивільного права (просте товариство) з назвою «Форстер, Шмітт, Марценюк» («Forster, Schmitt, Martsenyuk GbR») тривала до 31.12.2011 року та була припинена у зв'язку із виходом із членів товариства його учасників [PERSON] та [PERSON] після чого [PERSON] залишалась індивідуальним підприємцем до 31.12.2013 року . Аналогічна інформація міститься і у відповіді Відділу підприємств та реєстрації Служби з питань правопорядку м. Лімбург-на-Лані від 29.07.2013 року адресованій на запит Стрийського міського відділу Міністерства внутрішніх справ України, (копія відповіді додається) де зазначено, що станом на 29.07.2013 року [PERSON] була зареєстрованою як учасник товариства «Форстер, Шмітт, Марценюк» («Forster, Schmitt, Martsenyuk GbR»), з 01.07.2011 року власниця малого комерційного підприємства (індивідуальний підприємець). Відповідно до ст. 42 Конституції України кожен має право на підприємницьку діяльність, що не заборонена законом. Ст. 42 ГК України встановлює, що підприємницькою діяльністю є самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку. Умовами здійснення підприємницької діяльності згідно із ст. 50 ЦК України є повна цивільна дієздатність фізичної особи та державна реєстрація. У відповідності до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України в п. 28 постанови "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. N 11 майно приватного підприємства чи фізичної особи - підприємця не є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Судом встановлено , що Товариство з обмеженою відповідальністю «Євротекс» було зареєстроване 30.12.2005 року за адресою Львівська обл., м. Стрий, вул. Матійціва, 6, засновниками товариства виступили [PERSON] та [PERSON], 01.03.2007 року дане підприємство припинено (ліквідовано) за рішенням засновників. Що стосується поділу грошових коштів у валюті, на загальну суму еквівалентну 477 499 грн. за курсом НБУ, які позивачка намагалась вивезти за межі України з приховуванням від митного контролю, то відповідач за первісним позовом [PERSON] також не навів будь-яких доказів на підтвердження того, що ці кошти являються спільним сумісним майном та , що він заявляв на них будь які претензії стосовно їх повернення під час їх конфіскації судом. При цьому позивачем як в позові так і в суді не вказано які саме витрати слід стягнути з відповідача, а тому в цій частині позову слід відмовити. Згідно положень ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов»язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Outcome: approved