Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-27 00:00:00

01 липня 2014 року позивач звернулася до суду з позовом до ТОВ "Центр міста" про визнання майнових прав на об'єкт інвестування. Свої позовні вимоги позивач обґрунтувала тим, що 28.10.2004 р. між сторонами було укладено договір про інвестування житлового будівництва, за яким вона зобов'язалася взяти участь у фінансування будівництва житлового будинку за адресою: [ADDRESS] (будівельна адреса). Відповідач зобов'язався здійснити будівництво і передати у власність позивача нежитлове приміщення № 1 площею 118,74 м2, розташоване на цокольному поверсі будинку. Позивач виконала свої зобов'язання за договором у повному обсязі, а відповідач дотепер не передав їй спірне майно через неприйняття будинку в експлуатацію. Викладені обставини стали причиною звернення позивача до суду з позовом про визнання за нею майнових прав на нежитлове приміщення № 76 площею 111,4 м2, розташоване за адресою: [ADDRESS] (а.с.а.с. 2 - 5, 37). У судовому засіданні представник позивача позов підтримав. Представник відповідача до суду не з'явився, був повідомлений належним чином. У справі є достатньо доказів для її вирішення, що у сукупності з викладеними обставинами дає суду підстави для застосування положень частини 4 статті 169, статей 224, 225 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК). Суд, заслухавши пояснення представника позивача, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 28.10.2004 р. між позивачем та Приватним підприємством "Центр міста" (правонаступником якого є відповідач) було укладено договір про інвестування житлового будівництва № 21, за яким позивач зобов'язалася взяти участь у фінансування будівництва житлового будинку за адресою: [ADDRESS] (будівельна адреса), сплативши відповідачу 169 204,50 грн. Відповідач у свою чергу зобов'язався здійснити будівництво і передати у власність позивача за актом приймання-передачі після прийняття в експлуатацію у ІІІ кварталі 2005 року нежитлове приміщення № 1 площею 118,74 м2, розташоване на цокольному поверсі будинку (а.с.а.с. 6 - 11, 18). Свої обов'язки зі сплати відповідачу коштів позивач виконала у повному обсязі (а.с.а.с. 12 - 14). Відповідачем виконано будівництво об'єкту нерухомості, визначеного договором від 28.10.2004 р., проте дотепер його не прийнято в експлуатацію і не передано позивачу за актом приймання-передачі. Розпорядженням Дніпропетровського міського голови від 14.02.2014 р. № 74р побудованому житловому комплексу було присвоєно адресу: [ADDRESS] (а.с.а.с. 23, 24). Згідно з поточною інвентаризацією після виконання будівельних робіт нежитлове приміщенню на цокольному поверсі, будівництво якого інвестувала позивач, присвоєно номер 76, а його площа складає 111,4 м2 (а.с. 32). Позивач за договором від 01.02.2011 р. бере участь у відшкодуванні витрат, пов'язаних з утриманням будинку та прибудинкової території (а.с.а.с. 33, 34). Відповідно до частин 1, 2 статті 331 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Згідно зі статтею 177 ЦК об'єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага. У відповідності зі статтею 190 ЦК майном як особливим об'єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки. Майнові права є неспоживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами. За правилами частини 1 статті 317 ЦК власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Частиною 2 статті 3 Закону України від 12.07.2001 р. № 2658-ІІІ "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" (далі - Закон № 2658-ІІІ) передбачено, що майновими правами, які можуть оцінюватися, визнаються будь-які права, пов'язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовими частинами права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права (права на провадження діяльності, використання природних ресурсів тощо) та права вимоги. Відповідно до абзацу 1 частини 5 статті 7 Закону України від 18.09.1991 р. № 1560-ХІІ "Про інвестиційну діяльність" (далі - Закон № 1560-ХІІ) інвестор має право володіти, користуватися і розпоряджатися об'єктами та результатами інвестицій, включаючи реінвестиції та торговельні операції на території України, відповідно до законодавчих актів України. Ураховуючи зміст статті 331 ЦК, суд доходить висновку про те, що, оскільки спірне нерухоме майно не введено в експлуатацію, право власності на нього не може бути зареєстровано. Між тим, аналіз диспозицій статей 177, 190, 317 ЦК, статті 3 Закону № 2658-ІІІ, статті 7 Закону № 1560-ХІІ діє суду підстави вважати, що позивач набула майнові права на спірне майно. Такий висновок цілком узгоджується із встановленими судом обставинами (повне виконання позивачем договірних зобов'язань з внесення інвестицій, фактична готовність спірного об'єкту нерухомості тощо). Відтак, суд вважає за необхідне заявлений позов задовольнити.

Outcome: approved