Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-07 00:00:00

Начальник Бериславського РВ УМВС України в Херсонській області [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про спростування недостовірної інформації , захисту честі, гідності та ділової репутації. Свої вимоги мотивуючи тим , що 19.04.2014 року о 23.15 години до чергової частини Бериславського РВ УМВС України в Херсонській області надійшло повідомлення по телефону 102 від невідомої жінки про те, що в місті Берислав по вулиці 1-го Травня поблизу бару «Лекс» відбувається бійка. Вказане повідомлення було зареєстроване до ЖЕО за номером 1472. В ході виїзду на місце події слідчо-оперативної групи було встановлено, що 19.04.2014 року біля 23.00 години в м. Берислав біля перехрестя вулиць 1-го Травня та К.Маркса, громадянин [PERSON] разом з громадянином [PERSON], грубо порушуючи громадський порядок з мотивів явної неповаги до суспільства, нормальний спокій та відпочинок людей, умисно, очевидно для оточуючих, супроводжуючи свої дії грубою нецензурною лайкою в адресу [PERSON], умисно спричинили йому тілесні ушкодження, в тому числі за допомогою заздалегідь підготовленої палиці, в результаті чого останнього було доставлено до Бериславської ЦРЛ. [PERSON] та [PERSON] продовжуючи свої хуліганські дії, умисно пошкодили службовий автомобіль ВАЗ-2110 та відеокамеру за допомогою якої працівниками міліції проводилася відео зйомка, а також словесно вимагали покинути місце події працівниками міліції, не допускали останніх до постраждалого для надання необхідної медичної допомоги, після чого самовільно заволоділи ключами запалювання службового автомобіля, перешкоджали проведенню огляду місця події та припиненню їх протиправних дій. Протягом всього часу скоєння хуліганських дій [PERSON] та [PERSON] висловлювались на адресу працівників міліції грубою нецензурною лайкою. Крім того в присутності біля десяти працівників міліції, які являються підлеглими позивача , працівників швидкої медичної допомоги, які приїхали для надання медичної допомоги, охоронця будівлі Бериславської РДА, інших громадян, мешканців м.Берислава розповсюджували неправдиві чутки про роботу Бериславського РВ УМВС України в Херсонській області та позивача особисто а саме про те, що потерпілий [PERSON] «наркобарига» торгує білим порошком і являється людиною позивача , також людьми позивача є «[PERSON]» і «[PERSON]» які також торгують наркотичними засобами в БСШ №3, педагогічному та медичному коледжах, а позивач їх «кришує». Також [PERSON] неодноразово в присутності всіх здійснював дзвінки до голови Бериславської РДА Чачібая О.Г. з вимогою звільнити позивача з роботи. На думку позивача , своїми неправомірними діями, відповідачі принизили його честь та гідність, ділову репутацію, позивач був ображений та принижений в присутності громадян, які знаходились на вулиці міста, працівників швидкої медичної допомоги, які приїхали для надання медичної допомоги, охоронця будівлі Бериславської РДА, в присутності співробітників позивача , в очах його керівництва, він був вимушений виправдовуватись перед ними. Крім того позивачу безпідставними висловлюваннями відповідачів завдано значної моральної шкоди, зокрема, він втратив душевний спокій, зазнав значних переживань, суттєво погіршився стан його фізичного і душевного здоров'я, що в подальшому може вплинути на роботу в посаді та в цілому в органах внутрішніх справ. Посилаючись на ст.ст.3,28, 55 Конституції України, ст. 16, 23, 270, 277, 1167 ЦК України ЦК України, позивач просив суд зобов'язати [PERSON], [PERSON] протягом десяти днів з дня набрання судовим рішенням законної сили спростувати на загальних зборах трудового колективу Бериславського РВ УМВС України в Херсонській області та на загальних зборах трудового колективу Бериславської Центральної районної лікарні неправдиві відомості про те що," [PERSON] будучи начальником Бериславського РВ УМВС «кришує» наркоторгівців і [PERSON], «[PERSON]», «[PERSON]» є його людьми". Визнати , що вищезазначені поширені відомості [PERSON], [PERSON], не відповідають дійсності та принижують честь, гідність та ділову репутацію позивача . Стягнути з відповідачів на користь позивача в рахунок відшкодування моральної 10000 грн. та судові витрати. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав позовні вимоги за підставами викладеними в позовній заяві , та додатково пояснив , що відомості про те , що " [PERSON] будучи начальником Бериславського РВ УМВС «кришує» наркоторгівців і [PERSON], «[PERSON]», «[PERSON]» є його людьми" побудовані у формі прямих звинувачень у протиправних діях, аморальних вчинках та порушеннях чинного законодавства України. Негативні наслідки, причинені вищезазначеними висловлюваннями усвідомлені та сплановані Відповідачами , збільшуються через те, що позивач є Начальником Бериславського РВ УМВС України в Херсонській області а таму є публічною особою. Відповідачі в судове засідання не з'явилися , хоча про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином про що свідчить надане оголошення в пресі. Суд, вислухавши позивача, дослідивши матеріали справи, надані докази, оцінивши їх в сукупності прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено , що [PERSON] є начальником Бериславського РВ УМВС України в Херсонській області, що підтверджується наданою суду довідкою Т.в.о начальника сектору кадрового забезпечення Берпиславського РВ УМВС України в Херсонській області. З витягу ЄРДР № 12013230090001429 від 20.04.2014р. вбачається , що 19.04.2014 року біля 23.00 години в м. Берислав біля перехрестя вулиць 1-го Травня та К.Маркса, громадянин [PERSON] разом з громадянином [PERSON], грубо порушуючи громадський порядок з мотивів явної неповаги до суспільства, нормальний спокій та відпочинок людей, умисно, очевидно для оточуючих, супроводжуючи свої дії грубою нецензурною лайкою в адресу [PERSON], умисно спричинили йому тілесні ушкодження, в тому числі за допомогою заздалегідь підготовленої палиці, в результаті чого останнього було доставлено до Бериславської ЦРЛ. [PERSON] та [PERSON] продовжуючи свої хуліганські дії, умисно пошкодили службовий автомобіль ВАЗ-2110 та відеокамеру за допомогою якої працівниками міліції проводилася відео зйомка, а також словесно вимагали покинути місце події працівниками міліції, не допускали останніх до постраждалого для надання необхідної медичної допомоги, після чого самовільно заволоділи ключами запалювання службового автомобіля, перешкоджали проведенню огляду місця події та припиненню їх протиправних дій. Допитані в судовому засіданні в якості свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] пояснили суду, що перебуваючи на чергуванні по телефонному звінку, який надійшов до чергової частини Бериславського РВ, щодо скоєння хуліганських дій у кафе «Лекс» м. Берислав, 19.04.2014 року приблизно о 23.15. год. прибули на місце події де побачили гр-н [PERSON] та [PERSON], які били лежачого на землі чоловіка, як в подальшому було встановлено [PERSON].Протягом всього часу скоєння хуліганських дій [PERSON] та [PERSON] висловлювались на адресу працівників міліції грубою нецензурною лайкою. Крім того в їх присутності та інших працівників міліції, працівників швидкої медичної допомоги, які приїхали для надання медичної допомоги, інших громадян, мешканців м.Берислава розповсюджували неправдиві чутки про роботу Бериславського РВ УМВС України в Херсонській області та начальника Бериславського РВ УМВС України в Херсонській області [PERSON] , а саме про те, що потерпілий [PERSON] «наркобарига» торгує білим порошком і являється людиною [PERSON] який торгує наркотичними засобами, а [PERSON] його «кришує». Конституція України визнає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю та що кожен має право на повагу до його гідності (ст. ст. 3, 28). Цивільний кодекс України серед інших особистих немайнових прав, що забезпечують соціальне буття фізичної особи, визначає право на повагу до гідності та честі (ст. 297) та на недоторканість ділової репутації (ст. 299). Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист визначених цими статтями ЦК України особистих немайнових прав у порядку цивільного судочинства. Водночас ст. 68 Конституції України покладає обов'язок на кожного неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Разом із цим Конституцією України гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя (ст. 34 Конституції України). Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, ратифікованої Україною, передбачено право кожного на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Аналіз зазначеного національного законодавства та ст.10 Конвенції і практики її застосування свідчить про те, що межі свободи вираження думок залежить від їх змісту та від того, чим займається особа, стосовно якої ці думки висловлені. В пункті 21 Постанови Пленуму Верховного суду України № 1 від 27.02.2009 року "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи"(далі Постанова Пленуму № 1) вказано, що при поширенні недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації (далі - Декларація), схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканість приватного життя. Зокрема, у названій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися "виставити" себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв'язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Право на недоторканість ділової репутації та честі і гідності публічної особи підлягають захисту лише у випадках, коли політичний, державний або громадський діяч доведе, що інформація поширена "з явним злим умислом", тобто з нехтуванням питання про їх правдивість чи неправдивість, а не з метою доведення до громадськості тверджень про наміри і позицію політичних лідерів, інших публічних осіб та сформувати про них свою думку. Безспірно, позивач по справі є публічною особою. Обираючи свою посаду та погоджуючись бути начальником РВ УМВС залишив себе відкритим для суворої критики і пильного нагляду; це той тягар, який публічна особа має прийняти в демократичному суспільстві. Крім того, межа допустимої критики щодо публічної особи, яка виступає у своїй публічній якості, є ширшою ніж щодо приватної особи. На відміну від останнього, перший неминуче та свідомо відкриває кожне своє слово та вчинок для ретельної уваги журналістів та всього суспільства і тому має виявляти більшу терпимість. Однак суд, розглядаючи дану справу прийшов до переконання , що відповідачі, розповсюджуючи відносно позивача відомості про те , що " [PERSON] будучи начальником Бериславського РВ УМВС «кришує» наркоторгівців серед них і [PERSON], є його людиною" , розповсюдили дані відомості " з явним злим умислом", тобто з нехтуванням питання про їх правдивість чи не правдивість, з метою переконання значної кількості громадян та підлеглих позивача в корисливих, протиправних діях позивача з метою його "дискредитування" а не з метою доведення до громадськості тверджень про наміри і позицію політичних лідерів, інших публічних осіб та сформувати про них свою думку. Недостовірність, неправдивість поширеної Відповідачами вищезазначеної негативної інформації про Позивача, об'єктивна неможливість підтвердити її у судовому процесі належними і допустимими доказами були завідомо відомі Відповідачам, ця інформація була вигадкою саме Відповідачів, метою яких є створення негативного ставлення з боку суспільства до Позивача. В пункті 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 1 від 27.02.2009 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» зазначено , що 24. Задовольняючи позов, суд повинен у резолютивній частині рішення зазначити, чи було порушено особисте немайнове право особи, яка саме інформація визнана недостовірною та порочить гідність, честь чи ділову репутацію позивача, а також вказати на спосіб захисту порушеного особистого немайнового права. Якщо суд ухвалює рішення про право на відповідь або про спростування поширеної недостовірної інформація, то у судовому рішенні за необхідності суд може викласти текст спростування інформації або зазначити, що спростування має здійснюватися шляхом повідомлення про ухвалене у справі судове рішення, включаючи публікацію його тексту. За загальним правилом, інформація, що порочить особу, має бути спростована у спосіб, найбільш подібний до способу її поширення (шляхом публікації у пресі, повідомлення по радіо, телебаченню, оголошення на зібранні громадян, зборах трудового колективу, відкликання документа тощо). У судовому рішенні також має бути зазначено строк, у межах якого відповідь чи спростування повинно бути оприлюднено. Враховуючи вищезазначені обставини , суд прийшов до висновку про обгрунтованість вимог позивача в частині зобов'язання [PERSON], [PERSON] протягом десяти днів з дня набрання судовим рішенням законної сили спростувати на загальних зборах трудового колективу Бериславського РВ УМВС України в Херсонській області та на загальних зборах трудового колективу Бериславської Центральної районної лікарні неправдиві відомості про те що," [PERSON] будучи начальником Бериславського РВ УМВС «кришує» наркоторгівців і [PERSON], «[PERSON]», «[PERSON]» є його людьми". Визнати , що вищезазначені поширені відомості [PERSON], [PERSON], не відповідають дійсності та принижують честь, гідність та ділову репутацію позивача. Моральна шкода, завдана фізичній особі поширенням недостовірної інформації, підлягає відшкодуванню особою, яка її завдала ( ст. 1167 ЦК.) Згідно ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у приниженні честі, гідності, також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)" від 31.03.95 р. (зі змінами та доповненнями) під моральною шкодою потрібно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб. Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.95 р. (зі змінами та доповненнями) при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди з'ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинового зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Суд вважає , що протиправними діями відповідачів які виразилися у приниженні честі, гідності, та ділової репутації позивача , останньому завдано моральної шкоди яка виразилась у втраті душевного спокою, позивач зазнав значних переживань, при цьому суд вважає, що позивач розмір заподіяної моральної шкоди декілька завищений, а тому дані вимоги підлягають частковому задоволенню в розмірі по 500 грн., що є достатнім для задоволення моральних вимог позивача. На підставі викладеного,

Outcome: partial