Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-29 00:00:00

Позивач ПАТ «Універсал банк» звернувся до суду із позовом до [PERSON], в якому просив стягнути з відповідача суму заборгованості за кредитним договором № CL107247 від 21.04.2009 року в загальному розмірі 67983,03 грн. та судовий збір в сумі 679,83 грн. В обґрунтування вимог позивач посилається на те, що згідно статуту ПАТ «Універсал банк» є правонаступником усіх прав і зобов»язань ВАТ «Універсал банк» та у відповідності до умов кредитного договору, банк зобов'язався надати відповідачу кредит у визначених в договорі умовах та розмірі, а позичальник зобов'язався повернути банку суму отриманого кредиту, та оплатити відповідну плату за користування кредитними коштами у строки, передбачені кредитним договором та додатком до нього. Відповідно банк виконав зобов'язання, передбачені кредитним договором і надав позичальнику кредитні кошти. Зобов'язання за кредитним договором щодо своєчасного та повного погашення передбачених договорами платежів не виконуються, у зв'язку з чим виникла прострочена заборгованість згідно розрахунку. [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом до ПАТ «Універсал банк», в якому просив визнати кредитний договір недійсним, посилаючись на положення ЗУ «Про захист прав споживачів», ст.ст.215, 216, 217 ЦК України. В судовому засіданні представник позивача, що діє на підставі довіреності, позов підтримав в повному обсязі та просив його задовольнити. Представник відповідача [PERSON], за довіреністю, в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, посилалася на його необґрунтованість, та просила задовольнити зустрічний позов з наведених в ньому підстав. Суд, вислухавши думку осіб, які брали участь у справі, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги ПАТ «Універсал банк» обґрунтовані та підлягають задоволенню, в позовні вимоги [PERSON] за зустрічним позовом задоволенню не підлягають, з урахуванням наступного. Судом встановлено, що 21.04.2009 р. між ВАТ «Універсал банк» правонаступником якого є ПАТ «Універсал банк», та [PERSON] було укладено кредитний договір CL107247 № (а.с.5-12). У відповідності до умов кредитного договору, банк зобов'язався надати відповідачу кредит у розмірі 38629,37грн., а позичальник зобов'язався повернути банку суму отриманого кредиту, та оплатити відповідну плату за користування кредитними коштами у строки, передбачені кредитним договором та додатком до нього. Банк виконав зобов'язання, передбачені кредитним договором і надав позичальнику вказані кредитні кошти, що підтверджується квитанцією про видачу готівки (а.с. 21) Зобов'язання за кредитним договором щодо своєчасного та повного погашення передбачених договорами платежів не виконуються, у зв'язку з чим виникла прострочена заборгованість. Статтею 509 Цивільного кодексу України надано визначення зобов'язання як правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Статею 629 ЦК України встановлено принцип презумпції обов'язковості виконання договору його сторонами. За загальними умовами виконання зобов'язання, встановленими ст.526 ЦК України, воно має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст.530 ЦК України). Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Правові наслідки порушення зобов'язання встановлені ст.611 ЦК України, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст.612 ЦК України). У відповідності до ст.546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися, в тому числі, неустойкою(штрафом, пенею), якою є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Відповідно ч. 2 ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Відповідно ст. 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. У зв'язку з припиненням відповідачем платежів за кредитним договором та порушенням ним своїх зобов'язань по сплаті відсотків та погашенню кредиту, позивачем нарахована станом на 18.01.2013 року загальна заборгованість 67983,03пеня, яка складається з: простроченої заборгованості за кредитом 3767,73 грн., суми дострокового стягнення кредиту 33878,91грн., відсотків 27559,89 грн., підвищених відсотків 2776,50 грн. Відповідно до ч.2 ст.1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідач систематично порушував свої договірні зобов'язання, що призвело до виникнення заборгованості. До теперішнього часу сума заборгованості за кредитним договором відповідачем не погашена, умови кредитного договору продовжують порушуватися. Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 2 ст.1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплату процентів належних йому відповідно до ст.1048 цього кодексу. У відповідності зі ст.526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Таким чином, [PERSON], будучи зобов'язаним щомісячно вносити платежі по договору, ухиляється від погашення кредиту, у зв»язку з чим, суд вважає, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі. Статтею 55 Закону України "Про банки і банківську діяльність" встановлено, що відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договором) між клієнтом та банком. Згідно зі ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договори про надання кредиту укладаються на власний розсуд кредитодавця і позичальника та з урахуванням вимог діючого законодавства України. Окремо необхідно відзначити, що відповідно до ч.1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, котрі визначені законом які істотні або є необхідними для договорів даного виду,а також усі умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди. Сторони досягли домовленості, і позивач певний час виконував свої зобов'язання, і лише коли в нього відсутні кошти він звернувся до суду. Крім того, згідно ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановленні його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах; закріпленні можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу; поєднання створення норм, спрямованих на забезпечення реалізації цивільного права, з шануванням прав та інтересів інших осіб, моралі суспільства тощо. При цьому справедливість можна трактувати як визначення нормою права обсягу, межі здійснення і захисту цивільних прав та інтересів особи адекватно її ставленню до вимог правових норм. Добросовісність означає прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків. Розумність - це зважене вирішення питань регулювання цивільних відносин з урахуванням інтересів усіх учасників, а також інтересів громади (публічного інтересу). Отже, суд вважає, що і подальше виконання кредитного договору на умовах, що діють на даний час не є порушенням одного із принципів цивільно-правових відносин, які закріплені у ст. 3 ЦК України - принципу справедливості. Умови кредитного договору є справедливими, так, як не суперечать принципу добросовісності, його наслідком не є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду позивачам, яке споживачам кредитних послуг. Статтею 11 Закону України "Про захист прав споживачів" встановлено обов'язок кредитодавця повідомити споживачу інформацію щодо умов кредитування у письмовій формі перед укладенням договору про надання споживчого кредиту. Законом не встановлено порядок надання зазначеної інформації та обов'язок отримувати письмове підтвердження щодо надання такої інформації. Обов'язок банків отримувати письмове підтвердження споживача про ознайомлення з зазначеною інформацією встановлений "Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту", затвердженими постановою Правління НБУ №168 від 10.05.2007 року, зареєстрованою Мінюстом 25.04.2007 року. Зазначений договір був укладений 21 квітня 2009 року та заява про отримання кредиту досліджені судом. Підписання [PERSON] договору кредиту свідчить про те, що він отримав всю необхідну інформацію щодо умов кредитування. До суду не надано жодних доказів того, що відповідна інформація позивачу не надавалась. Відповідно до ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Статтею 19 Конституції України встановлено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Крім того, відповідно до ч.1 ст. 205 Цивільного кодексу України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ч.2 ст. 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою. Відповідно до ч.1 ст.215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою - третьою, п'ятою статті 203 цього кодексу. Відповідно до ч.1 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Вирішуючи питання про визнання договору про надання кредиту недійсним, суд керувався постановою Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року, де роз»яснино, що при розгляді справ про визнання правочинів недійсними у зв»язку з введення в оману доказування обставин покладається на позивача. Відповідно до ст.ст. 58, 59, 60 ЦПК України сторони повинні довести перед судом ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Крім того, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З матеріалів справи видно, що позивач та його представник не надали суду належних та допустимих доказів в обґрунтування того, що кредитний договір укладено під вливом омани і при цьому яким-небудь чином порушуються права позивача як споживача фінансових послуг. При цьому, посилання позивача і його представника на відсутність інформації про умови договору є безпідставними, оскільки не спростовують умов договору та додатку до нього. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог щодо визнання кредитного договору недійсним, суд відмовляє у визначенні наслідків недійсності договору, у зв»язку з чим зустрічний позов задоволенню не підлягає. Відповідно до ст. 88 ч. 1 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені нею витрати.

Outcome: approved