Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-26 00:00:00

Позивач, за первісним позовом, звернулась до суду з позовом до відповідачів, у якому, з урахуванням уточнень просив суд: -визнати незаконним та скасувати рішення Одеської міської ради від 19 квітня 2012 року № 2077-VI "Про передачу громадянам [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] у приватну власність земельної ділянки площею 0,0860 га., для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою [ADDRESS] , визнання нечинним державного акту на право власності, скасування запису, визнання права користування земельною ділянкою та усунення перешкод; -визнати нечинним Державний акт про право власності на земельну ділянку серії ЯМ №016433, від 18.10.2012 року, виданий [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на підставі рішення Одеської міської ради від 19 квітня 2012 року № 2077-VI зареєстрований за № 511010001001291 в Книзі записів державної реєстрації актів на право власності на землю та на право постійного користування землею; -та скасувати державну реєстрацію Державного акту на право власності на земельну ділянку шляхом виключення запису № 511010001001291 із Книги реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею; -визнати за [PERSON] право користування земельною ділянкою для обслуговування садового будинку з надвірними спорудами, площею 0,0253 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , конфігурація і межі якої визначені проектом відведення земельної ділянки складеним у 1999 році Одеським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості затвердженим рішенням Одеської міської ради № 1499 від 10.08.2000 року; -зобов`язати [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] усунути перешкоди у користуванні [PERSON] земельною ділянкою для обслуговування садового будинку з надвірними спорудами площею 0,0253 кв.м., садовим будинком з надвірними спорудами, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , шляхом звільнення земельної ділянки та не перешкоджати в користуванні земельною ділянкою площею 0,0253 кв.м., та садовим будинком з надвірними спорудами. При цьому позивач посилався на те що, садовий будинок під літ. "Б" загальною площею 24,4 кв.м. та надвірні споруди: літ. "В" - сарай, літ. "Д" - навіс, №1 огорожа, що знаходяться на земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] , належить їй на праві приватної власності на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 05.11.2007 р. укладеного з колишнім власником садового будинку [PERSON] . В свою чергу [PERSON] володіла садовим будинком з надвірними спорудами, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору дарування, укладеного з [PERSON] від 25.12.2003 року. Позивач зазначає, що колишні власники земельної ділянки на якій розташований садовий будинок отримали та користувались земельною ділянкою, площею 0,0253 га., за адресою: [ADDRESS] на підставі рішення Одеської міської ради від 10.08.2000 року №1499, яким було затверджено проект відведення земельної ділянки, а також затверджені конфігурація і межі, які були визначені проектом відведення земельної ділянки складеним у 1999 р. Одеським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості. Земельна ділянка, що розташована за адресою: [ADDRESS] належить Відповідачам та земельна ділянка за адресою: [ADDRESS] , що належить Позивачу є суміжними, та при передачі Відповідачам у власність зазначеної земельної ділянки в 2012 році не було враховано, що на земельній ділянці Відповідачів знаходиться садовий будинок під літ. "Б" загальною площею 24,4 кв.м. та надвірні споруди: літ. "В" - сарай, літ. "Д" - навіс, №1 огорожа, що належать Позивачу. Позивач також посилається на те, що при передачі Відповідачам у власність земельної ділянки в 2012 році не було здійснено погодження зовнішніх меж земельної ділянки з суміжними землевласниками. В свою чергу [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] звернулись до суду зі зустрічним позовом до [PERSON] у якому, з урахуванням уточнень просили суд: -витребувати майно з чужого незаконного володіння - [PERSON] на користь [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , що зазначене у договорі купівлі-продажу від 05.11.2007 р., як садовий будинок з надвірними спорудами, що розташований у [ADDRESS] та складається в цілому з одного садового будинку під літ "Б", загальною площею 24,4 кв.м. та надвірних споруд: літ "В"-сарай, літ. "Д" - навіс, №1 огорожа, розташованих на земельній ділянці площею 227 кв.м.; -скасувати в управлінні державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради запису державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради запису державної реєстрації права власності [PERSON] , на садовий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться в [ADDRESS] . Позивачі за зустрічним позовом посилаються на те, що з 1957 року житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , належав батькам [PERSON] з 1957 року, який в подальшому Відповідачі успадкували від своїх родичів. Рішення Приморського суду від 17.10.2003 року по справі № 2-6748, яким був визнав дійсним Договір купівлі-продажу між [PERSON] та [PERSON] на садовий будинок з надвірними спорудами, який розташований у [ADDRESS] та складається в цілому з одного садового будинку під літ "Б", загальною площею 24,4 кв.м. та надвірних споруд: літ "В, Г"- два сараї, №1 огорожа, розташованих на земельній ділянці площею 227 кв.м. - скасоване, а Ухвалою Апеляційного суду Одеської області по справі № 22-ц/785/2387/13, залишено в силі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18.12.2012 р., яким у позовних вимогах, щодо визнання дійсним договору купівлі-продажу відмовлено. У судовому засіданні представник позивача за первісним позовом позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити, зустрічні позовні вимоги не визнав, просив залишити без задоволення. Відповідачі за первісним позовом та представник відповідачів у судовому засіданні позов не визнали, просив у його задоволенні відмовити. Позовні вимоги викладені у зустрічному позові - підтримали, просили їх задовольнити. Представник Департаменту комунальної власності Одеської міської ради у судовому засіданні просив відмовити у задоволенні всіх позовів. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов [PERSON] та зустрічний позов [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , не обґрунтовані, не доведені та задоволенню не підлягають з огляду на наступне. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що право власності на садовий будинок з надвірними спорудами, який розташований у [ADDRESS] та складається в цілому з одного садового будинку під літ "Б", загальною площею 24,4 кв.м. та надвірних споруд: літ "В, Г"- два сараї, №1 огорожа, розташованих на земельній ділянці площею 227 кв.м. виникло вперше у [PERSON] на підставі рішення Приморського суду м. Одеси від 17.10.2003 року по справі № 2-6748, яким було визнано дійсним укладений Договір купівлі-продажу між [PERSON] та [PERSON] . В подальшому 05.12.2003 р. [PERSON] уклав Договір дарування, яким передав садовий будинок з надвірними спорудами, що розташований у [ADDRESS] та складається в цілому з одного садового будинку під літ "Б", загальною площею 24,4 кв.м. та надвірних споруд: літ "В, Г"- два сараї, №1 огорожа, розташованих на земельній ділянці площею 227 кв.м. у власність [PERSON] . 05.11.2007 року [PERSON] уклала Договір купівлі-продажу, яким передала садовий будинок з надвірними спорудами, що розташовані у [ADDRESS] та складається в цілому з одного садового будинку під літ "Б", загальною площею 24,4 кв.м. та надвірних споруд, які зазначаються вже як: сарай - літ "В" та навіс - літ. "Д", №1 огорожа, розташованих на земельній ділянці площею 227 кв.м. у власність [PERSON] . Рішення Приморського суду м. Одеси від 17.10.2003 року по справі № 2-6748, яким було визнано дійсним укладений Договір купівлі-продажу між [PERSON] та [PERSON] на садовий будинок з надвірними спорудами, який розташований у [ADDRESS] та складається в цілому з одного садового будинку під літ "Б", загальною площею 24,4 кв.м. та надвірних споруд: літ "В, Г"- два сараї, №1 огорожа, розташованих на земельній ділянці площею 227 кв.м. неодноразово переглядалось. 18.12.2012 року Рішенням Приморського районного суду м. Одеси у цивільній справі №2-3180/11, за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] та за позовом [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа - [PERSON] , у задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання договору купівлі -продажу садового будинку з сараями, за адресою: [ADDRESS] , було відмовлено. Позов [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа [PERSON] - задоволено частково: зобов`язано [PERSON] та [PERSON] не перешкоджати сім`ї Матакових у користуванні гаражем та сараєм, які розташовані по [ADDRESS] . Зазначене рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18.12.2012 року по цивільній справі №2-3180/11, судом апеляційної інстанції залишено без змін та набрало законної сили. Зазначеним рішенням вказується, що в судовому засіданні стороною Позивача не доведено того факту, що на момент укладення спірного договору [PERSON] була власником даного майна, що унеможливлює визнання такого договору дійсним на підставі положень ст. 225 чинного на той час Цивільного кодексу УРСР так як право продажу майна належить власникові цього майна. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Надана копія Рішення Одеської міської ради від 10.08.2000 р. "Про надання у тимчасове довгострокове користування строком до 5 років гр. [PERSON] земельної ділянки, площею 0,0253 кв.м., за адресою: [ADDRESS] , для індивідуального городництва" не підтверджує, наведені Позивачем доводи, щодо володіння попередніми власниками земельною ділянкою за адресою: [ADDRESS] , а також не підтверджує виникнення права власності на зазначений садовий будинок з надвірними спорудами. Відповідно до наданої Відповідачами відповіді від КП "Одеське міське Бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості" Одеської міської ради № 11383-06/5662 (С-419) від 14.11.2007 р. Садовий будинок [ADDRESS] за [PERSON] , [PERSON] на праві приватної власності, раніше та в наступний час, не був зареєстрований. Технічна документація на вищезазначений садовий будинок та інвентаризаційна справа відсутня. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що на укладення подальшого договору Дарування у 2003 році [PERSON] не мав законних підстав, так само як і [PERSON] не мала законних підстав для укладення Договору купівлі-продажу 2007 році з [PERSON] . В наданому Позивачем Договорі Дарування від 05.12.2003 р. № 7434 та дублікату Договору купівлі-продажу від 05.11.2007 р. №797 різняться відомості в позначеннях та видах надвірних споруд. Посилання Позивача на те, що під час виділення земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] відбулось накладення земельних ділянок з земельною ділянкою, по [ADDRESS] , суд залишає поза увагою через відсутність доказів такого факту. Позивачем не надано жодного доказу щодо меж та конфігурації розташування земельної ділянки та не надано графічних підтверджень, топографічних зйомок місця розташування садового будинку з надвірними спорудами, що розташований у [ADDRESS] та складається в цілому з одного садового будинку під літ "Б", загальною площею 24,4 кв.м. та надвірних споруд: літ "В, Г"- два сараї, №1 огорожа. В той же час суд встановив, що земельна ділянка площею 0,086 га., за кадастровим номером 5110137500:49:001:0026, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , на підставі Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №96627372 від 07.09.2017 р., №90065363 від 20.06.2017 р., та № 90065828 від 20.06.2017 р. належить на праві спільної часткової власності наступним співвласникам: [PERSON] з часткою Ѕ, [PERSON] з часткою 2/6 та [PERSON] з часткою ⅙ відповідно. Житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , на підставі Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №1282833739 від 20.06.2018 р., №131084370 від 17.07.2018 р., № 131083609 від 17.07.2018 р. та № 131084961 від 17.07.2018 р. належить на праві спільної часткової власності наступним співвласникам: [PERSON] з часткою Ѕ, [PERSON] з часткою 2/6 та [PERSON] з часткою ⅙ відповідно. За замовленням [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] була проведена судово будівельно-технічна експертиза. Висновком експерта №24/2019 від 25.06.2019 р. встановлено, що у результаті проведеного візуально-інструментального дослідження встановлено, що на земельній ділянці (кадастровий номер 5110137500:49:001:0026), що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , відсутній садовий будинок загальною площею 24,4 кв.м., з надвірними будівлями та спорудами: сарай літ. "В", навіс літ. "Д", огорожа № 1, що розташований у [ADDRESS] . В матеріалах Висновку експерта №24/2019 від 25.06.2019 р. також міститься Технічний звіт з топографічного знімання земельної ділянки, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] від 20.06.2019 р., який підтверджує, що об`єкти нерухомого майна, що зазначені в технічному паспорті Відповідачів відповідають реальній топографічній зйомці. Позовні вимоги Позивача щодо визнання незаконним та скасування рішення, визнання нечинним державного акту на право власності, скасування запису не підлягають задоволенню, оскільки наведені позовні вимоги позивача не підтверджуються матеріалами справи та відповідними доказами. Позивач також посилається на відсутність здійснення погодження зовнішніх меж земельної ділянки з ним як власником суміжної земельної ділянки при виділені земельної ділянки, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] - Відповідачам. Однак, до суду Позивачем не було надано доказів, які підтверджували, що земельна ділянка, на якій розташований садовий будинок загальною площею 24,4 кв.м., з надвірними будівлями та спорудами: сарай літ. "В", навіс літ. "Д", огорожа № 1, що розташований у [ADDRESS] , є суміжною земельною ділянкою, або доказів, що Позивач позбавлений реальної можливості надати суду такі докази. Така правова позиція суду узгоджується з правовою позицією, висловленою, у Постанові Верховного Суду по справі № 445/297/17 від 18.04.2018 р. Верховний суд зазначив, що межі земельної ділянки в натурі (на місцевості) визначаються не відповідно до акта узгодження та визначення меж, а згідно з наявними планово-картографічними матеріалами та матеріалами кадастрової зйомки, що відповідає Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженою наказом Державного Комітету України по земельних ресурсах, що була чинна на час оформлення проектної документації на землю. Крім того, в правовому висновку викладеному в Постанові Верховного Суду по справі № 580/168/16-ц від 23.01.2018 зазначається, що непідписання суміжним власником та/або землекористувачем акту узгодження меж земельної ділянки саме по собі не є підставою для визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку. Судом встановлено, що Позивач не є власником суміжної земельної ділянки відносно земельної ділянки, що розташована за адресою: [ADDRESS] , то відповідно з Позивачем не повинні були погоджуватись межі земельної ділянки, що підлягала відведенню. Щодо позовної вимоги Позивача визнати за [PERSON] право користування земельною ділянкою для обслуговування садового будинку з надвірними спорудами, площею 0,0253 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , то Позивачем не надано жодного доказу порушення зазначеного права. В матеріалах справи наявні лише підтвердження, що особа за Договором купівлі-продажу, який в подальшому є нікчемним, оскільки першочергове виникнення права власності на зазначений садовий будинок в судовому порядку було визнано недійсним, набула права власності на садовий будинок з надвірними спорудами, а доказів передачі чи відмови у передачі земельної ділянки Позивачу - надано не було. Доказів звернення Позивача до Одеської міської ради з заявою щодо оренди чи щодо виділення земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] - суду також надано не було. В даному випадку в Позивача відсутнє порушене право, а тому суд відмовляє у задоволенні даної позовної вимоги. Аналогічний висновок викладений в Постанові Верховного суду по справі № 727/5138/15-ц від 22.04.2019 р. Так в судовому рішені зазначено, що позивачами не доведено порушення їх прав щодо земельної ділянки, яка перебуває у спільному користуванні сторін, оскільки як вбачається з матеріалів справи, особа в порядку спадкування отримав лише право власності на частину житлового будинку разом із господарськими будівлями та спорудами, а земельна ділянка біля будинку не передавалася позивачу у встановленому законом порядку, доказів протилежного позивачами не надано. Позивач не надав жодного доказу, який би підтверджував, що Відповідачі, чинять перешкоди у користуванні земельною ділянкою для обслуговування садового будинку з надвірними спорудами площею 0,0253 кв.м., садовим будинком з надвірними спорудами, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , то й вимога про їх усунення - не підлягає задоволенню. Окрім того, рішенням Приморського суду м. Одеси по справі № 2-3180/11 від 18.12.2012 р. зобов`язано [PERSON] та [PERSON] не чинити перешкод Відповідачам як власникам земельної ділянки, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] була залучена до розгляду даної справи у якості третьої особи та прийняте Рішення Приморським районним судом не оскаржувала. Судом встановлено, що на земельній ділянці, площею 0,086 га., за кадастровим номером 5110137500:49:001:0026, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що належить на праві спільної часткової власності наступним співвласникам: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , відсутні об`єкти нерухомого майна, що належать [PERSON] , а саме: садовий будинок загальною площею 24,4 кв.м., з надвірними будівлями та спорудами: сарай літ. "В", навіс літ. "Д", огорожа № 1, що розташований у [ADDRESS] . Відповідно дост. 2 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановити обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно з нормами статті 17 Конвенції, жодне з положень цієї Конвенції не може тлумачитись як таке, що надає будь-якій державі, групі чи особі право займатися будь-якою діяльністю або вчиняти будь-яку дію, спрямовану на скасування будь-яких прав і свобод, визнаних цією Конвенцією, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції. Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Європейський суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом. Відмовляючи у задоволенні позову [PERSON] , суд виходить з того, що Позивачем за первісним позовом не надано жодних доказів щодо порушення його права. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно положень ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Крім того, така правова позиція суду узгоджується з правовою позицією, висловленою Верховним Судом у Постанові по справі 736/675/17 від 11.02.2019 р. Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними, допустимими, достовірними, а у своїй сукупності - достатніми. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Таким чином, суд вважає, що Позивач не надав жодних доказів, які б підтверджували викладені в позовній заяві вимоги, надані позивачем [PERSON] докази не можуть вважатися достатніми, а тому суд дійшов висновку про необґрунтованість та недоведеність позовних вимог. Щодо вимог зустрічного позову то, суд також відмовляє у його задоволенні виходячи з наступного. Зустрічна позовна вимога щодо витребування садового будинку загальною площею 24,4 кв.м., з надвірними будівлями та спорудами: сарай літ. "В", навіс літ. "Д", огорожа № 1, що розташований у [ADDRESS] не підтверджена належними доказами. Відповідно до статей 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України пов`язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 13 травня 2015 року в справі № 6-67цс15, від 24.04.2019 р. по справі №295/11278/17, від 06.03.2019 р. по справі № 359/9371/13-ц, від 06.03.2019р. по справі №643/9748/14-ц. Між тим Постановою ВСУ від 17.12.2014 року по справі № 6-140цс14 (№ в ЄДРСРУ 42576425) передбачено, що за положеннями зазначених норм права власник майна може витребувати належне йому майно від будь якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. У разі встановлення що відповідач є добросовісним набувачем суд повинен установити, чи вибуло майно з володіння власника поза його волею або було продане в порядку виконання судових рішень. Аналогічно висновок виклав Верховний суд у своїй правовій позиції від 25.03.2019 р. по справі №191/3532/17, встановивши, що спірне майно вибуло з власності особи не з його волі, оскільки земельні ділянки вибули з власності батька позивача на підставі судового рішення, яким було визнано дійсним правочин, яке в подальшому було скасоване, а також врахувавши, що договір не був посвідчений нотаріально, не зареєстрований, вважається неукладеним, суди попередніх інстанцій правильно застосували норми матеріального права та дійшли обґрунтованого висновку про витребування земельних ділянок на користь позивача. Отже, для застосування положень ч. 1 ст. 388 ЦК України, необхідно встановити, що Відповідачі були власниками садового будинку загальною площею 24,4 кв.м., з надвірними будівлями та спорудами: сарай літ. "В", навіс літ. "Д", огорожа № 1, що розташований у [ADDRESS] , належав Відповідачам на праві приватної власності. Суд погоджується з доводами Відповідачів що визнавати Договір купівлі-продажу від 05.11.2007 р. недійсним не потрібно, оскільки нерухоме майно вибуло з волі власника на підставі судового рішення, яким було визнано дійсним правочин, яке в подальшому було скасоване, а також врахувавши, що договір не був посвідчений нотаріально, не зареєстрований, вважається неукладеним, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними, власник має право витребувати дане майно шляхом пред`явлення віндикаційного позову. Проте, Відповідачами не було надано достатніх доказів для встановлення існування в них права власності на садовий будинок загальною площею 24,4 кв.м., з надвірними будівлями та спорудами: сарай літ. "В", навіс літ. "Д", огорожа № 1, що розташований у [ADDRESS] , а тому дана позовна вимога не підлягає задоволенню. Щодо позовної вимоги зі скасування запису державної реєстрації права власності [PERSON] , на садовий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться в [ADDRESS] , то суд знаходить що дана вимога є похідною від основної щодо витребування майна з чужого незаконного володіння, а тому відмовляє у її задоволенні. Відповідно до ч. 1, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Висновки суду відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами.

Outcome: dismissed