Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-08 00:00:00

10 вересня 2019 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , третя особа: Новоолександрівська сільська рада Дніпровського району Дніпропетровської області про неправомірну відмову в підписі документу та визнання дійсним даного документу. 24 жовтня 2019 року (а.с.47) відповідач за первісним позовом [PERSON] подала до суду зустрічний позов до [PERSON] , Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області про визнання недійсними державних актів на право приватної власності на земельну ділянку. У судовому засіданні позивач [PERSON] і її представник [PERSON] підтримали первісні позовні вимоги, просили суд задовольнити їх у повному обсязі. Зустрічні позовні вимоги не визнали, посилаючись на долучений до матеріалів справи письмовий відзив (а.с.75). Відповідач [PERSON] у судовому засіданні заперечувала щодо задоволення первісних позовних вимог і просила суд застосувати до них строки позовної давності, зустрічні позовні вимоги підтримала у повному обсязі і просила суд їх задовольнити. Від представника третьої особи Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області надійшла заява про розгляд справи без участі представника (а.с.74). Заслухавши пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, зокрема свідків [PERSON] , і [PERSON] дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази, у їхній сукупності та взаємозв`язку, суд встановив наступне. Як встановлено в судовому засідання та вбачається з матеріалів справи, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом виданого 25.02.1992 р. Дніпропетровською районною державною нотаріальною конторою, після смерті матері [PERSON] , позивач [PERSON] та її сестра - відповідач [PERSON] в рівних частинах успадкували домоволодіння розташоване на земельній ділянці площею 0,32 га за адресою [ADDRESS] , де згідно довідки Новоолександрівської сільської ради №4951 від 18.07.2019 р., у зв`язку з упорядкуванням нумерації житлових будинків, будинок за [ADDRESS] змінено на [ADDRESS] . Згідно з раніше встановленими межами земельних ділянок відповідачка не має виходу на [ADDRESS] . Відповідачка має вихід на [ADDRESS] , до якої примикає її земельна ділянка. В літку 2018 року відповідачка обладнала заїзд для свого автомобілі з боку [ADDRESS] , через частину земельної ділянки позивачки. В підтвердження правомірності своїх дій відповідачка надала Державний акт на право приватної власності на землю також від 20.10.1997 р., який з її слів нібито повторно виданий Новоолександрівською сільською радою і згідно з яким їй відійшла частина земельної ділянки, яка примикає до виділеної [PERSON] частини будинку та до [ADDRESS] . На підставі вищевказаного [PERSON] просила суд, визнати неправомірною відмову [PERSON] у підписанні двох примірників Акту приймання-передачі межових знаків на зберігання [PERSON] від 08 серпня 2019 р. по земельній ділянці площею 0,1600 га, яка належить [PERSON] на праві приватної власності і знаходиться на території Новоолександрівської сільської ради за адресою [ADDRESS] і визнати дійсними два примірники Акту приймання-передачі межових знаків на зберігання [PERSON] від 08 серпня 2019 р. по земельній ділянці площею 0,1600 га, яка належить [PERSON] на праві приватної власності і знаходиться території Новоолександрівської сільської ради за адресом [ADDRESS] без підпису їх [PERSON] . Реалізуючи передбачене ст.64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Відповідно до ст.15, ч.2 ст.16, ч.1 ст.20 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Право на захист особа здійснює на свій розсуд. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Так, відповідно до п.5 ч.3 ст.2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є зокрема диспозитивність. Яка відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За приписами ч.4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Із змісту ч. 2 ст.5 ЦПК України вбачається, що суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону лише у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду. З наведеного вище випливає, що суд позбавлений за своїм розсудом визначати інший спосіб захисту права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду якщо законом чи договором передбачено інший спосіб захисту ніж той який особа обрала при зверненні до суду. Невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Зокрема ч.2 ст.16 ЦК України встановлено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4)відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6)\~зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд вважає, що спосіб захисту права, що обрав позивач [PERSON] передбачений вищенаведеними нормами закону, проте у даному випадку не є ефективним засобом захисту, та не відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення, наслідкам, спричиненим цим порушенням. Інші документи додані сторонами до справи не спростовують встановлених судом обставин і не змінюють висновків суду. З огляду на наведене, суд доходить висновку, що позивач [PERSON] не виконала обов`язок по доведенню обставин, на які посилається як на підставу своїх вимог, тому первісні позовні вимоги слід залишити без задоволення. Як встановлено судом із зустрічного позову, після смерті [PERSON] , позивач та її сестра [PERSON] успадкували домоволодіння в рівних частинах, розташоване на земельній ділянці площею 0,32 га за адресою [ADDRESS] . В порядку приватизації рішенням виконкому Новоолександрівської сільської ради народних депутатів №106 від 25 грудня 1996 року сторонам передані земельні ділянки площами по 0,16 га. У 1997 році позивач та відповідач оформили право власності на свої земельні ділянки, про що 20 жовтня 1997 року виконкомом Новоолександрівської сільської ради видані державні акти на право приватної власності на землю та погоджені відповідні межі земельних ділянок. Однак, як зазначає позивач за зустрічним позовом [PERSON] , під час виготовлення державних актів булі допущені помилки та видані Державні акти з невідповідними розмірами меж, де на підставі цього просить суд визнати недійсним Держаний акт на право приватної власності на земельну ділянку від 20 жовтня 1997 року, виданий на ім`я [PERSON] , на земельну ділянку площею 0,16 га, розташовану на території в [ADDRESS] (на теперішній час - буд.110) з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд і визнати недійсним Держаний акт на право приватної власності на земельну ділянку від 20 жовтня 1997 року, виданий на ім`я [PERSON] , на земельну ділянку площею 0,16 га, розташовану на території [ADDRESS] (на теперішній час - буд. 110) з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. За змістом ст.ст. 316, 317, 319 ЦК України право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, які він здійснює на власний розсуд. Згідно ст.321 ЦК України право власності непорушно, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений в його здійсненні, власник може бути позбавлений права власності або обмежений в його здійсненні тільки у випадках і порядку, встановленому законом..»». Згідно ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи , яка померла(спадкодавця), до інших осіб спадкоємців. На підставі ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ч.1 ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. З матеріалів справи вбачається, що 21 січня 2020 року ухвалою Дніпропетровського\~районного суду Дніпропетровської області було задоволено клопотання позивача за зустрічним позовом [PERSON] , про призначення судової земельно-технічної експертизи, де за повідомленням експерта №878/879-20 неможливо провести експертизу та надати висновок на поставлені питання у зв`язку з невиконанням клопотання експерта від 05.03.2020 №750/878/879-20/06/20 та неповерненням цивільної справи №175/356/-19-ц відповідно до статті 72 ЦПК України, п.п. 1.13., 2.1., 4.11. Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень та Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 08.10.98 №53/5, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 3 листопада 1998р. за №705/3145. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13-на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ратифікована Україною Законом України" Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950року, Першого протоколу та протоколів N2,4,7 та 11 до Конвенції"N475/97-ВР від 17 липня 1997 року і набрала чинності для України 11 вересня 1997 року. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції) наголошує, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на подання до суду скарги, пов`язаної з його або її правами та обов`язками цивільного характеру (рішення від 21 лютого 1975 року у справі "Голдер проти Сполученого Королівства" (п. 36). На це "право на суд", в якому право на доступ до суду є одним з його аспектів, може посилатися кожен, хто небезпідставно вважає, що втручання у реалізацію його або її прав цивільного характеру є неправомірним (рішення від 13 жовтня 2009 року у справі "Салонтаджі-Дробняк проти Сербії" (п. 132). З огляду на наведене, суд доходить висновку, що позивач за зустрічним позовом [PERSON] не виконала обов`язок по доведенню обставин, на які посилається як на підставу своїх вимог, тому у задоволенні позову слід відмовити за недоведеністю. Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; тощо. Згідно зі ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмету спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. На підставі вищевикладеного зустрічні позовні вимоги не підлягають задоволенню у зв`язку з недоведеністю. Судові витрати суд розподіляє відповідно до ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed