Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-13 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з позовом до [PERSON] про примусове виселення з житлового будинку, мотивуючи свої вимоги тим, що 26.07.2007 між позивачем [PERSON] та відповідачем було розірвано шлюб, від якого вони мають двох синів: [PERSON] , [INFO], який є особою з інвалідністю з дитинства першої групи "А" та [PERSON] , [INFO], який також є особою з інвалідністю з дитинства до 18 років. Після розірвання шлюбу, в одній квартирі з позивачами, розташованій за адресою: [ADDRESS] , яка належить їм по 1/3 частині кожному, залишився проживати відповідач. Однак, останнім часом сім`я позивачів потерпає від психологічного та фізичного насильства з боку відповідача. Це погрози різного характеру, в тому числі застосування фізичного насильства, залякування, приниження, образи нецензурними словами, ляпаси, стусани, штовхання, кидання предметами побуту. Психологічне насильство відповідача проявляється у сварках, які виникають з будь-яких причин, особливо коли він перебуває в стані алкогольного сп`яніння, у тому числі і в нічний час. Це все супроводжується пошкодженням домашніх речей, меблів, іншого облаштування квартири, дверей, вікон та відбувається в присутності синів, чим завдається шкода їх психологічному здоров`ю. З приводу таких дій відповідача, сім`я позивача неодноразово зверталася із заявами до Тульчинського ВП Немирівського ВП ГУНП у Вінницькій області. В період з 30.05.2017 по 10.03.2020 відповідач [PERSON] притягувався до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства, а саме: 30.05.2017, 13.11.2017, 29.01.2020, 10.03.2020 (справи про адміністративні правопорушення № 148/798/17, № 148/2042/17, № 148/149/20, № 148/389/20). Також, Тульчинським районним судом Вінницької області 27.03.2019 видано обмежувальний припис стосовно відповідача (справа №148/490/19). Вказані обставини стали причиною звернення позивачів до суду з даним позовом, у якому просять виселити [PERSON] з житлового приміщення, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Судові витрати покласти на відповідача. В судовому засіданні позивач [PERSON] від свого імені та, як законний представник [PERSON] і представник за довіреністю [PERSON] , позовні вимоги підтримала, посилаючись на викладені у позовній заяві обставини. Відповідач в судовому засіданні позов визнав. Заслухавши сторін, дослідивши матеріали справи, вивчивши та оцінивши докази у справі та співставивши їх у відповідності до норм чинного законодавства, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно копії паспорта позивача [PERSON] (а.с. 3), її місце проживання зареєстровано за адресою: [ADDRESS] . Згідно копій довідок Кирнасівської селищної ради № 1147 від 22.05.2018 (а.с. 12) та Тульчинського РС УДМС від 01.04.2016 (а.с. 13), місце проживання позивачів [PERSON] та [PERSON] зареєстроване, за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до копії свідоцтва про право власності на нерухоме майно Кирнасівської селищної ради від 18.06.2014 (а.с. 7), заявнику [PERSON] , та її синам [PERSON] і [PERSON] , на праві спільної часткової власності, по 1/3 частині кожному, належить квартира [ADDRESS] . Відповідно до довідки Кирнасівської селищної ради № 787 від 25.05.2020 (а.с. 14), з заявником [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , проживають її сини [PERSON] , [INFO] , який є особою з інвалідністю з дитинства І групи "А", та [PERSON] , [INFO], який є особою з інвалідністю з дитинства до 18 років. Згідно копії свідоцтва про розірвання шлюбу від 26.07.2007 серіі [NUMBER] (а.с. 6), встановлено, що 26.07.2007 шлюб між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] розірвано. Згідно копії довідки до акту огляду МСЕК № 600397 від 12.03.2018 (а.с. 15), позивач [PERSON] є особою з інвалідністю першої "А" групи безтерміново, потребує постійного стороннього догляду. Згідно копії медичного висновку № 1 від 29.09.2006 (а.с. 16), неповнолітній [PERSON] хворіє на прогресуючу м`язову дистрофію. Рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області від 27.03.2020 (а.с. 19-21) видано обмежувальний припис стосовно [PERSON] , [INFO] , зареєстрованого за адресою: [ADDRESS] , проживаючого за адресою: [ADDRESS] , строком на три місяці, встановлено [PERSON] заборону перебувати в місці спільного проживання з [PERSON] за вказаною адресою строком на три місяці. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. За ст. 47 Конституція України, кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Поняття права власності визначено ст. 316 ЦК України, згідно якої правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до статтей 317, 319, 321 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Відповідно до ст. 150 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок, квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Положення ст. 17 ЦК України передбачають, що власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користуватися та розпоряджатися своїм майном. Як встановлено в судовому засіданні, позивач є власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , у шлюбі з відповідачем не перебуває з 2010 року, однак, останній продовжує проживати у вказаному будинку. Частиною 4 ст. 9 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Підстави виселення членів сім`ї (колишніх членів сім`ї) власника будинку, передбачені ст. 116 ЖК України. Відповідно до частини 1 статті 109 ЖК УРСР виселення із займаного житлового приміщення допускається з підстав, установлених законом; виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Згідно ч. 1 ст. 116 ЖК УРСР, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 17 постанови від 12 квітня 1985 року №2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). З оглянутих в судовому засіданні справ про адміністративні правопорушення №148/149/20, №148/389/20, №148/552/20, 148/798/17 щодо [PERSON] , судом встановлено, що він неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства (фізичного та психологічного) та на нього накладались адміністративні стягнення. З огляду на викладене, на підставі досліджених в судовому засіданні доказів, оглянутих матеріалів справ про адміністративні правопорушення, цивільної справи № 148/490/20 про видачу обмежувального припису, суд приходить до висновку, що дані докази у своїй сукупності підтверджують факт систематичного вчинення відповідачем [PERSON] фізичного та психологічного насильства щодо позивачів, за місцем їх проживання: [ADDRESS] . Такі дії відповідача роблять проживання для інших з ним в одному будинку неможливим. Окрім того, заходи запобігання і громадського впливу, що до нього застосовувались, такі як обмежувальний припис, неодноразове накладення адміністративних стягнень за вчинення домашнього насильства, виявились безрезультатними, а тому суд вважає, що відповідач підлягає виселенню з вищевказаного житлового приміщення. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог та на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. На підставі статей 12, 81 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач позов визнав, і відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Аналізуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позов є цілком законним, обгрунтованим та підтвердженим відповідними доказами, а тому підлягає задоволенню. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд враховує, що позивачу [PERSON] , в тому числі, як законному представнику іншого позивача - [PERSON] , відстрочено сплату судового збору до ухвалення судового рішення у справі, інший позивач - [PERSON] звільнений від сплати судового збору. Разом з тим, позивач [PERSON] до ухвалення судового рішення у справі судовий збір не сплатила. Відповідно до п. 31 Постанови Пленуму ВССУ від 17.10.2014 № 10, у разі якщо судом було відстрочено сплату позивачем судового збору, який із тих чи інших причин до ухвалення рішення у справі сплачено не було, а рішення ухвалено на користь позивача, то стягнення суми судового збору здійснюється безпосередньо з відповідача у дохід Державного бюджету України. З огляду на викладене, з відповідача слід стягнути в дохід держави судовий збір у розмірі 840,80 грн.

Outcome: approved