Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-01 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в особі Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Запоріжжя про відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що з ПАТ „Запоріжабразив" він перебував у трудових відносинах з 1965 року по 19 липня 2012 року, остання професія на вказаному підприємстві - грузчик в управлінні відгрузки продукції. 20 серпня 2001 року актом розслідування хронічного професійного захворювання позивачу був поставлений діагноз: „пылевой бронхит 1-2 ст., эмфизема легких 1-2 ст., ДН 2 ст., заболевание профессиональное». Внаслідок цього захворювання позивач змушений тривалий час знаходитись на лікарняному, проходити численні медичні огляди та обстеження, відновлювальні процедури. Всі витрати на ліки він оплачує самостійно. За результатами висновку останнього обстеження Медико-соціальної експертної комісії від 24 вересня 2001 року у результаті професійного захворювання, пов'язаного з виробництвом, йому було встановлено третю групу інвалідності з 30 % стійкої втрати професійної працездатності - безстроково. У зв'язку з професійним захворюванням, пов'язаним з виробництвом було порушено його нормальні життєві зв'язки, він позбавлений можливості реалізувати свої звички та бажання, в нього постійно виникають складнощі, у зв'язку із поганим самопочуттям. Він не може вести повноцінний образ життя, постійно відчуває страждання, психологічний дискомфорт. Все це постійно і негативно позначається на його душевному стані. Посилаючись на ці обставини, позивач просить стягнути з відповідача на відшкодування моральної шкоди 36 540 грн. та допустити виконання судового рішення у межах суми стягнення з відповідача відповідно до п. 3 ч. 1, ч. 2 ст. 367 ЦПК України. У судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав, просить задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Представник відповідача в судовому засідання заперечував проти позову, просив відмовити у його задоволенні в повному обсязі. Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Статтями 11, 15 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, а також з інших правовідносин. Судом встановлено, що [PERSON] з 1965 року по 19 липня 2012 року, працював в ПАТ „Запоріжабразив" (а.с. 8-10). Під час роботи отримав професійне захворювання. Так, згідно акту розслідування професійного захворювання від 20 серпня 2001 року [PERSON] під час роботи в ВАТ „Запоріжабразив" отримав професійне захворювання (а.с. 11). Відповідно до виписки з акту огляду МСЕК від 29 вересня 2001 року [PERSON] було встановлено 30 % втрати професійної працездатності, у зв'язку з отриманим професійним захворюванням під час роботи на ВАТ „Запоріжабразив" (а.с. 34). Відповідно до роз'яснень, які містяться в пп. 1-1.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 „Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" (зі змінами), відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоров'я від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, провадиться згідно із законодавством про страхування від нещасного випадку. Це законодавство складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, Закону України від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV „Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" (далі - Закон № 1105-XIV), Закону від 14 жовтня 1992 року № 2694-XII „Про охорону праці" (у редакції Закону від 21 листопада 2002 року № 229-IV, КЗпП України, а також законодавчих та інших нормативно-правових актів. Спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. За змістом ст. 13 Закону № 1105-XIV страховим випадком є нещасний випадок на виробництві або професійне захворювання, що спричинили застрахованому професійно зумовлену фізичну чи психічну травму за обставин, зазначених у ст. 14 цього Закону, з настанням яких виникає право застрахованої особи на отримання матеріального забезпечення та/або соціальних послуг. Нещасний випадок або професійне захворювання, яке сталося внаслідок порушення нормативних актів про охорону праці застрахованим, також є страховим випадком. Підставою для оплати потерпілому витрат на медичну допомогу, проведення медичної, професійної та соціальної реабілітації, а також страхових виплат є акт розслідування нещасного випадку або акт розслідування професійного захворювання (отруєння) за встановленими формами. Положення ст.ст. 21, 28, 34 Закону України „Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності", в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачали обов'язок Фонду провести потерпілому страхову виплату за моральну шкоду за наявності факту заподіяння йому такої шкоди. За змістом ст.ст. 21, 28, 30, 34, 35 Закону України „Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" право на отримання потерпілим страхових виплат у разі настання стійкої втрати працездатності, у тому числі виплати за моральну шкоду, виникає в особи з дня встановлення їй такої стійкої втрати працездатності вперше висновком МСЕК. Системний аналіз вищенаведених норм матеріального права свідчить про те, що отримане позивачем професійне захворювання являється страховим випадком і позивач має право на відшкодування завданої його здоров'ю шкоди, в тому числі і моральної, незалежно від вини підприємства, з яким він перебував у трудових відносинах. Порядок відшкодування такої шкоди регулюється законодавством, яке діяло на вересень 2001 року - дата встановлення стійкої втрати професійної працездатності. Як встановлено судом, стійка втрата професійної працездатності вперше встановлена потерпілому у вересні 2001 року, а тому до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення № 1105-XIV в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин. Статті 21, 28, 34 вказаного Закону передбачали обов'язок Фонду провести потерпілому страхову виплату за моральну шкоду за наявності факту заподіяння йому такої шкоди. Оскільки матеріалами справи підтверджується та сторонами не заперечується, що страховий випадок щодо позивача за яким встановлено втрату професійної працездатності, настав під час дії вказаного Закону, то суд на підставі ст. 28 Закону приходить до висновку про стягнення компенсації моральної шкоди на користь позивача з Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві. Відповідно до ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, у душевних стражданнях, які вона зазнає. Розмір моральної шкоди, який підлягає стягненню на користь позивача, має бути визначений з урахуванням роз'яснень п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України „Про судову практику про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" № 4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, відповідно до якого, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховуються характер і тривалість страждань, стан здоров'я потерпілого, характер професійного захворювання, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, конкретні обставини по справі. Отже, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Таким чином, суд наділений правом визначати розмір відшкодування незалежно від наявності або відсутності будь-якого медичного висновку. З матеріалів справи вбачається, що позивачу у результаті професійного захворювання, пов'язаного з виробництвом було встановлено було встановлено 30 % втрати професійної працездатності - безстроково, що само по собі свідчить про наявність моральної шкоди. Враховуючи характер моральних та фізичних страждань, їх тривалість, спосіб заподіяння і виходячи з засад справедливості та розумності, суд визначає розмір стягнення у 15 000 гр. на відшкодування моральної шкоди, заподіяної стійкою втратою професійної працездатності на виробництві. Разом з цим, судом не встановлено підстав встановлених ст. 367 ЦПК України для негайного виконання судового рішення. Відповідно до ст. 5 п. 18 Закону України „Про судовий збір" органи Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття, Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, Фонду соціального захисту інвалідів і його відділення звільнені від сплати судового збору.

Outcome: partial