Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-29 00:00:00

У травні 2015 року прокурор м.Житомира (далі також позивач) звернувся до Корольовського районного суду м. Житомира з зазначеним позовом до Житомирської міської ради, [PERSON] та [PERSON] (далі також відповідачі), в якому просив: скасувати рішення про державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON], [PERSON] та [PERSON]; визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладений 08.12.2014 між [PERSON] та [PERSON]; визнати незаконним та скасувати рішення сьомої сесії Житомирської міської ради шостого скликання №220 від 24.10.2011 в частині безоплатної передачі [PERSON] у власність земельної ділянки площею 0,083 га, що розташовується за адресою: м.Житомир, пров. Паперовий, 6а, визнати недійсною державну реєстрацію державного акту на право власності на вказану земельну ділянку; визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки за адресою: м. Житомир, пров. Паперовий, 6а, укладений 08.12.2014 між [PERSON] та [PERSON]; скасувати рішення приватного нотаріуса Житомирського районного нотаріального округу [PERSON] про державну реєстрацію прав та їх обтяжень про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку за адресою: м. Житомир, пров. Паперовий, 6а за [PERSON] та [PERSON]; повернути до земель територіальної громади м. Житомира земельну ділянку загальною площею 0,83 га за кадастровим номером 1810136600:08:034:0006, шляхом складання акту прийому-передачі. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що рішенням Житомирської міської ради №220 від 24.10.2011 [PERSON] безоплатно передано у власність земельну ділянку площею 0,083 га, за адресою: м. Житомир, пров. Паперовий, 6-а, підставою для надання якого був договір дарування квартири [ADDRESS], укладеного 26.01.2011 між [PERSON] та [PERSON] Вказувалося, що рішення Житомирською міської ради про передання [PERSON] у власність спірної земельної ділянки, яка раніше не виділялася, було прийнято з порушенням вимог земельного законодавства, лише на підставі розгляду та затвердження технічної документації, без виготовлення проекту відведення землевпорядної ділянки. Також зазначалося, що рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 03.11.2011 р., за яким [PERSON] первинно набув право власності на спірну квартиру [ADDRESS] - скасовано рішенням апеляційного суду Житомирської області від 06.10.2011 р., а зазначена квартира є самочинно збудованим майном, не прийнята в експлуатацію, а права власності на дану квартиру не оформлено. Посилаючись на те, що рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 21.01.2015 р. договір дарування від 26.10.2011 р. визнано недійсним та на незаконність рішення Житомирської міської ради №220 від 24.10.2011 в частині надання у власність [PERSON] спірної земельної ділянки, прокурор вказував на недійсність укладених у подальшому 08.12.2014 між [PERSON] та [PERSON] договорів купівлі-продажу квартири [ADDRESS] та земельної ділянки за цією адресою, а також необхідності скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно за ними. Ухвалою Корольовського районного суду м. Житомира від 6 серпня 2015 року до розгляду справи у якості третьої особи без самостійних вимог залучено [PERSON] Прокурор у судовому засіданні поданий позов підтримав та просив його задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві, проти застосування строків позовної давності заперечував, посилаючись на те, що про порушення закону прокуратура дізналася лише у жовтні 2015 року за наслідками перевірки звернення гр. [PERSON] з приводу незаконного отримання та захоплення земельної ділянки за адресою: м. Житомир, пров. Паперовий, 6а. Представник Житомирської міської ради у судовому засіданні проти позову заперечувала та просила у його задоволенні відмови у звязку з пропуском строків позовної давності. Відповідач [PERSON] та його представник у судовому засіданні проти позову заперечували, подали письмові заперечення, в яких посилаючись на те, що позивачем обрано неправильний спосіб захисту порушеного права, а також на застосування наслідків пропуску строків позовної давності, просили у задоволенні позову відмовити. Представник відповідача [PERSON] та третя особа [PERSON] у судовому засіданні проти позову заперечували, просили у задоволенні позову прокурора відмовити з підстав, викладених представником [PERSON] Треті особи - Реєстраційна служба Житомирської міського управління юстиції, приватний нотаріус [PERSON] у судове засідання не зявилися, повідомлялися про дату, час та місце розгляду справи, письмових пояснень з приводу предявленого позову не подавали. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Судом встановлено, що 26 січня 2011 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування квартири, за яким [PERSON] передав безоплатно у власність (подарував), а [PERSON] прийняв (у дар) квартиру [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 1063. 8 грудня 2014 року щодо зазначеної квартири був укладений договір купівлі-продажу між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу [PERSON]Л, зареєстрований в реєстрі за № 6344. З наявного в матеріалах справи рішення Апеляційного суду Житомирської області від 6 жовтня 2011 року вбачається, що рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 3 листопада 2010 року, яким встановлено факт належності та володіння на праві приватної власності кв. 1 по пров.Паперовому, 6-а в м.Житомирі [PERSON], яка померла 19.06.2000 року та визнано за [PERSON] право власності в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] на вказану квартиру, скасовано та ухвалено нове рішення, яким відмовлено в позові [PERSON] за безпідставністю (а.с. 26-28). Також встановлено, що рішенням Корольовського районного суду м.Житомира від 21 січня 2015 року визнано недійсним договір дарування квартири [ADDRESS], укладений 26.01.2011 р. між [PERSON] та [PERSON] (а.с. 25). Так, у поданому позові заявлено вимогу про скасування рішення про державну реєстрацію права власності на [ADDRESS] за [PERSON], [PERSON] Відповідно до інформації з Реєстру прав власності на нерухоме майно №33371521 від 10.02.2015 право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано з 25.01.2011 р. за [PERSON] (запис №1) на підставі рішення суду від 03.11.2010 р., а надалі з 31.01.2011 р. за [PERSON] (запис №2) на підставі договору дарування від 26.01.2011 р. (а.с. 29). Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Державний реєстр речових прав на нерухоме майно - єдина державна інформаційна система, що містить відомості про права на нерухоме майно, їх обтяження, а також про об'єкти та суб'єкти цих прав. Законодавче закріплення необхідності державної реєстрації права власності на нерухоме майно є, таким чином, визнанням з боку держави публічно - правового інтересу у встановленні належності нерухомого майна конкретній особі. Державна реєстрація прав покликана служити забезпеченням стабільності обороту нерухомості, оскільки остання має не тільки майнову, а й соціальну значимість. Подібна стабільність досягається шляхом винесення операцій та інших дій з нерухомістю за рамки приватних інтересів сторін, а також створення особливої, єдиної інформаційної системи, дозволяє всім суб'єктам права отримувати виключно і єдино достовірні дані про правовий статус того чи іншого об'єкта. Фактично ж реєстрація покликана надати відповідну силу правовстановлюючим документам і виступає формальною умовою подальшого захисту (у тому числі і судового) прав особи, що виникають з правовідносин, предметом яких є нерухоме майно. При цьому вона ніяк не впливає на цивільно-правову рівність учасників обороту, автономію волі і свободу договору. Тобто не надає публічно-правового характеру вказаним правовідносинам, що дозволяє зробити висновок про можливість розгляду спорів щодо державної реєстрації виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно. Тому вказані позовні вимоги, якщо вони заявлені у позові щодо нерухомого майна і не стосуються дотримання державним реєстратором процедури здійснення державної реєстрації, належить розглядати у порядку цивільного судочинства. Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав проводиться на підставі рішень судів, що набрали законної сили. Відповідно до ст. 26 цього Закону записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Згідно з пп. 10 п. 27 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 червня 2011 року № 703, документами, що підтверджують виникнення, перехід та припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, є рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно. Рішення суду про визнання договору дарування квартири недісним не є таким рішенням і без зазначення у рішенні суду про скасування рішення про державну реєстрацію права власності на спірну квартиру не можна вважати таким, що відбувся реальний захист права власності. У даному випаду реєстраційні правовідносини спрямовані на встановлення, зміну, припинення прав на нерухоме майно і є визначеним організаційним заходом, що використовується для впорядкування основних відносин, предметом яких є нерухоме майно. Таким чином, враховуючи, що право власності на спірну квартиру за [PERSON] та [PERSON] скасовано у судовому порядку, то суд дійшов висновку, що позовні вимоги прокурора в частині скасування державної реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] та [PERSON] підлягають задоволенню. Щодо заявлених позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної квартири від 08.12.2014 р., укладеного між [PERSON] та [PERSON], суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до частини першої статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно зі статтею 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. З роз'яснень, викладених у п.п.5,8,10 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" № 9 від 06.11.2009 року вбачається, що вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним і про застосування наслідків його недійсності може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених статтею 388 ЦК. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Таким чином, враховуючи, що договір дарування від 26.01.2011 року на підставі якого [PERSON] набув право владності на квартиру [ADDRESS], вже визнано в судовому порядку недійсним, то суд дійшов висновку, що вимога позивача про визнання недійсним подальшого договору купівлі-продажу спірної квартири від 08.12.2014 р., укладеного між [PERSON] та [PERSON] задоволенню не підлягає. Щодо вимог визнання незаконним та скасування рішення Житомирської міської ради №220 від 24.10.2011 в частині безоплатної передачі [PERSON] у власність земельної ділянки за адресою: м.Житомир, пров. Паперовий, 6а, слід зазначити наступне. Судом встановлено, що 24 жовтня 2011 року рішенням сьомої сесії шостого скликання Житомирської міської ради №220 "Про приватизацію, передачу в оренду, надання дозволу на складання проектів із землеустрою щодо відведення земельних ділянок громадянам", зокрема, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд [PERSON] безоплатно передано у власність земельну ділянку площею 0,083 га, а також земельну ділянку 0,0225 га, що розташовані за адресою: м. Житомир, пров. Паперовий, 6-а. На підставі вказаного рішення міської ради [PERSON] приватизовано земельну ділянку для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд загальною площею 0,083 га за адресою: м. Житомир, пров. Паперовий, 6-а. Правовий механізм реалізації права на безоплатну приватизацію громадянами земельних ділянок державної та комунальної власності визначено положеннями статтей 116, 118, 123 Земельного кодексу України. Так, згідно частини другої статті 116 ЗК України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Частинами 6, 7 статті 118 ЗК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. Відповідна місцева державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян особами, які мають відповідні дозволи (ліцензії) на виконання цих видів робіт, у строки, що обумовлюються угодою сторін. Частинами 8, 9 статті 118 ЗК Укаїни (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що розроблений проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки подається Комісії з розгляду питань, пов'язаних з погодженням документації із землеустрою (далі - Комісія). Комісія надає відповідному органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування свій висновок щодо погодження проекту або відмови у його погодженні. Рада міністрів Автономної Республіки Крим, районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов'язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність. Натомість, згідно оспорюваного рішення міської ради [PERSON] земельна ділянка видана на підставі розгляду та затвердження технічної документації щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку та виготовлення державного акта на право власності на земельну ділянку, а не проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, як цього вимагав ЗК України. Абзацом 5 частини 1 статті 123 ЗК України передбачено, що надання земельної ділянки на підставі технічної документації щодо складання документів, що посвідчує право користування земельною ділянкою, відбувається лише щодо земельних ділянок, межі яких встановлено в натурі (на місцевості) без зміни їх цільового призначення. Відтак, враховуючи, що вищевказана земельна ділянка до винесення Житомирською міською радою оспорюваного рішення у власність або користування громадянам або юридичним особам не надавалася, а отже її межі в натурі (на місцевості) не визначалися, суд дійшов висновку про відсутність у Житомирської міськради законних підстав для здійснення приватизації земельної ділянки у спосіб, відмінний від передбаченого ч. 1 ст. 123 Земельного кодексу України, що передбачає прийняття рішення органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування про надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок. При цьому, матеріали справи не місять рішення Житомирської міської ради про надання дозволу на виготовлення землевпорядної документації стосовно спірної земельної ділянки відповідачем, що не відповідає вимогам ст.123 ЗК України щодо порядку надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування. З огляду на зазначене, суд вважає обґрунтованими доводи прокурора в частині порушення Житомирською міською радою вимог чинного земельного законодавства при прийнятті рішення №220 від 24.10.2011 року "Про приватизацію, передачу в оренду, надання дозволу на складання проектів із землеустрою щодо відведення земельних ділянок громадянам", в частині безоплатного передання [PERSON] у власність земельну ділянку площею 0,083 га, що розташована за адресою: м. Житомир, пров. Паперовий, 6-а, що є підставою для його скасування в цій частині. Щодо іншої частини заявлених позовних вимог, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Статтею 15 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. Відповідності до ст. ст. 11, 60 ЦПК України, суд розглядає справу не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін чи інших осіб, які беруть участь у справі. Враховуючи те, що позовні вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 08.12.2014 земельної ділянки за адресою: м. Житомир, пров. Паперовий, 6а, укладеного між [PERSON] та [PERSON]; визнання недійсної державної реєстрації державного акту та скасування рішення нотаріуса про державну реєстрацію права власності на вказану земельну ділянку за [PERSON] та [PERSON], а також про повернення спірної земельної ділянки до територіальної громади міста Житомира є похідними від вирішення питання про скасування державного акту на право власності на спірну земельну ділянку, яке прокурором у поданому позові не заявлялося, а тому згідно вимоги ч. 1 ст. 11 ЦПК щодо меж заялених позовних вимог, судом не розглядалось та не вирішувалося, то суд дійшов висновку, що зазначні вимоги є передчасними, а тому задоволенню не підлягають. Щодо заяв представників відповідачів про застосування строків позовної давності, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Позовна давність за статтею 256 ЦК України - це строк у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Йдеться про те, що протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого порушеного права судом. Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Стаття 261 ЦК України визначено, що початком перебігу строку є день, коли особа довідалась або повинна була могла) довідатися про порушення свого права. Таким чином, для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об'єктивні (сам факт порушення права), так і суб'єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти. Сторонами справи не оспорюється, що оскаржуване рішення від 24.10.2011 р. №220 приймалося на сесії міськради за участю прокуратура м. Житомира та надалі було отримано Прокуратурою м.Житомира, а до суду прокурора м. Житомира звернувся 21.05.2015 р. Разом з тим, отримання прокуратурою оскаржуваного рішення, його офіційне оприлюднення не дає можливості прокуратурі зробити висновок про відповідність такого акту чинному законодавству, позаяк надання земельної ділянки супроводжується численними процедурами, погодженнями, виготовленням дозвільної документації. В даному випадку, лише після проведення перевірки звернення гр. [PERSON] від 15.10.2012 р. направленого до Прокуратури Житомирської області з приводу неправомірних дій посадових осіб КП «Житомирське обласне міжміське БТІ» при реєстрації права власності на нерухоме майно та дій сусіда заявника щодо незаконного отримання та захоплення земельної ділянки, руйнування сараю та інших питань (а.с. 171-173), прокуратура зробила висновок про протиправність оскаржуваного рішення, на підставі чого був поданий даний цивільний позов. Суд не приймає до уваги доводи представників відповідачів, що позивач був обізнаним про порушення закону при приватизації спірної земельної ділянки, оскільки з оглянутих судом у судовому засіданні матеріалів наглядового провадження №86/743с-11, заведеного прокуратурою м.Житомира, вбачається, що в попередніх зверненнях та скаргах гр. [PERSON] питання законності виділення [PERSON] земельної ділянки не порушувалося. Крім того, як вбачається зі змісту позовної заяви, однією з підстав подання прокурором міста Житомира даного позову слугувало рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 21 січня 2015 року, яким було визнано недійсним договір дарування квартири [ADDRESS], укладений 26.01.2011 р. між [PERSON] та [PERSON] З огляду на викладені обставини, суд дійшов висновку, що строк звернення до суду прокурора міста Житомира з даним позовом не пропущено.

Outcome: partial