Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-21 00:00:00

10.08.2015 р. до Слов'янського міськрайонного суду звернувся [PERSON] з позовом до Державного підприємства "Донецький експертно-технічний центр держпраці" про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсацію за невикористану відпустку, компенсації заробітної плати у зв'язку з порушенням строків їх виплати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні і моральної шкоди, мотивуючи свої вимоги тим, що 24.12.2014р. він був звільнений з роботи за п.6 ст.36 КЗПП України. Дана обставина підтверджуються записами в сторінках його трудової книжки. Вважаю, під час його праці заробітна плата йому виплачувалася нерегулярно, із затримками, роботодавець при оплаті його праці не дотримувався колективного договору, вимог Регіональної та Галузевої угоди, до сфери дії яких він належав, вимог трудового законодавства, що призвело до того, що у роботодавця до сих пір мається заборгованість переді ним по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку, компенсації заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати, індексації заробітної плати. Роботодавець (відповідач) не виплатив йому в день його звільнення всі суми, належні йому, як звільненому працівнику. Таким чином, роботодавець грубо порушив його законні трудові права. Вважає, з вини власника або уповноваженого ним органу. Вище вказані обставини підтверджуються тим, що представник відповідача в судовому засіданні визнає та підтвердить своїми усними та/або письмовими поясненнями (запереченнями) вказані факти та обставини, отже, він вказую суду на те, що має передбачені законом (ст. 61 ЦПК України) підстави звільнення від доказування вказаної обставини, а саме: ті обставини, що визнаються обома сторонами по справі не потребують доказування, у відповідності до закону. Точний розмір заборгованостей роботодавця переді ним при звільненні йому невідомий, ця обставина підлягає з'ясуванню, оскільки має значення для вирішення його справи. З метою з'ясувати точних розмір усіх заборгованостей, у липні 2015року він зверталася до відповідача з письмовою заявою про видачу йому письмових довідок та письмової інформації про наявність заборгованостей переді ним після його звільнення та/або дату здійснення зі ним повного остаточного розрахунку при звільненні по всім сумам, належним звільненому працівнику в день звільнення та з проханням видати йому довідки про розмір його середнього та середньоденного заробітку, який розраховується згідно Постанови КМУ № 100 від 08.02.1995р. за два місяці перед звільненням, але письмової відповіді ще не отримав. Вважає, його роботодавець (відповідач) повинен йому виплатити не лише усі наявні заборгованості, а ще і його середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, починаючи від дати мого звільнення по день повної виплати всіх сум, належних йому, як звільненому працівникові в день звільнення або по день ухвалення рішення суду по цій справі, якщо остаточний розрахунок на дату ухвалення рішення суду по цій справі ще не був проведений. Оскільки роботодавець не виплатив йому всі суми, належні йому, як звільненому працівникові в день звільнення, йому заподіяна моральна шкода, розмір якої він оцінює в сумі 10000 гривень, з урахуванням наступного. Роботодавцем (відповідачем) були порушені його законні трудові права в зв'язку з чим йому були спричинені моральні страждання, так як він тривалий час не отримував усі суми, належні йому, як звільненому працівникові в день звільнення, які були джерелом доходу для нього. Він відчував і відчуває моральні страждання, які не вгамувалися ще й досі, тому що його законні трудові права були порушені відповідачем, який не бажав їх самостійно своєчасно самотужки відновити. Його моральні страждання посилює той факт, що згодом, після його звільнення, роботодавець не вибачився усно та письмово належним чином переді ним, не продемонстрував переді ним ніякого каяття у тому, що серйозно порушив його законні трудові права, не бажав самостійно своєчасно самотужки їх відновити. Внаслідок невиплати йому роботодавцем (відповідачем) всіх сум, належних йому, як звільненому працівникові в день звільнення він відчував і відчуває почуття незручності, пов'язане з неповагою, презирством відповідачем його гарантованих Конституцією України і передбачених трудовим законодавством прав на отримання остаточного розрахунку в день звільнення. Тому, він вважає, з відповідача необхідно стягнути на його користь 10000 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України, відповідно до якої відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Просить суд стягнути з відповідача - "Донецького експертно-технічного центру держпраці" (код ЄДРПОУ 23182908) на його, [PERSON] (ІПН [NUMBER]) користь: 1) заборгованість по заробітній платі в сумі 35000 грн.; 2) заборгованість по компенсації за невикористану відпустку в сумі 27000 грн.; 3) компенсацію заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати в сумі 2750 грн.; 4) середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, починаючи від дати його звільнення, яке було 24.12.2014р. по день повної виплати всіх сум, належних йому, як звільненому працівникові в день звільнення або по день ухвалення рішення суду по цій справі ( якщо остаточний розрахунок на дату ухвалення рішення суду по цій справі ще не був проведений ). 5) 10000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, заподіяної порушенням законних трудових прав. Позивач [PERSON] та його представник - [PERSON] в судовому засіданні не були присутні, але надали до суду заяви, в яких просили розглянути справу без їх участі, підтримали позовні вимоги в повному обсязі та просили їх задовольнити. Представник відповідача Державного підприємства "Донецький експертно-технічний центр держпраці" в судове засідання не з'явився, але надав до суду заперечення, в якому просив відмовити позивачу в задоволенні позову, посилаючись на те, що позивач отримав трудову книжку у день звільнення, а саме: 24.12.2014 року, про що є відмітка у книзі реєстрації видачі трудових книжок та відповідно в особовій картці працівника є підпис позивач. Також, при масовому звільненні працівників підприємства всі звільненим було повідомлено про переміщення з 21.11.2014 року підприємства з міста Донецьк у м. Димитров Донецької області по вул. Ватутіна, 18а. При цьому було наголошено про розмір нарахованих сум, належних для виплати працівникам при звільненні. На засіданні економічної ради підприємства було винесене протокольне рішення першим пунктом якого є Графік погашення заборгованості по зарплаті. Також складено Графік погашення цієї заборгованості, який виконується підприємством вчасно. При цьому позивач не наполягав на сумі заборгованості, так як отримує суми, які йому дораховані відповідно до графіку. Щомісячно (січень, квітень, травень, липень 2015 року) перераховувались суми платежів заробітної плати всім працівникам підприємства, як працюючим так і звільненим, у тому числі і відповідачу. Це суми 1263,86 грн., 1200,00 грн., 700 грн., 1400,00 грн. відповідно. На даний час в липні 2015 року виплачено 4563,86 грн. із суми заборгованості. Згідно довідки від 28.08.2015 року заборгованість по заробітній платі склала 4929,69 грн. Визначальним фактором для обчислення тримісячного строку служить саме факт виплати належних працівникові при звільненні сум, а не день звільнення. Також, позивачем не надано жодних доказів відносно заподіяння йому моральної шкоди. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Як встановлено, [PERSON] працював в Державному підприємстві "Донецький експертно-технічний центр держпраці" по 24.12.2014 року, коли був звільнений з підприємства на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України (а.с. 6-8). При звільненні з підприємства остаточний розрахунок по заробітній платі з позивачем проведений не був. Згідно довідки № 636 від 28.08.2015 року заборгованість по заробітній платі підприємства перед позивачем станом на 27.08.2015 року становить 4929 грн. 69 коп. (а.с. 35) Судом встановлено, що [PERSON] був звільнений з підприємства на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України 24.12.2014 року, заборгованість по заробітній платі складає 4929 грн. 69 коп., а ні вказану позивачем суму в розмірі 35000 грн., яка є необґрунтованою, тому зазначена сума підлягає стягненню з відповідача на користь [PERSON] У відповідності до ч.1 ст. 94 КЗпП України « Заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу». Згідно ст. 115 КЗпП України заробітна плата повинна виплачуватися робітнику регулярно у робочі дні у строки, встановлені колективною угодою, але не ріже двох разів на місяць через проміжок часу, не перевищуючий шістнадцяти календарних днів. Частиною першої ст. 47 КЗпП України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України. Згідно вимог ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У частині першій статті 1 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року, який є спеціальним нормативно- правовим актом, що регулює правовідносини у сфері оплати праці, міститься аналогічне визначення поняття «заробітна плата». Згідно з ст. 2 Закону України «Про оплату праці» основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці ( норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов»язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок ( окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов»язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Згідно з положеннями частини шостої статті 95 Кодексу законів про працю України, статей 33, 34 Закону України « Про оплату праці» від 24 березня 1995 року заходами державного регулювання оплати праці є індексація заробітної плати та компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв»язку з порушенням строків її виплати. Відповідно до статті 33 Закону України «Про оплату праці» в період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством. Індексація грошових доходів населення - це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. Підприємства, установи та організації підвищують розміри оплати праці працівникам у зв»язку з індексацією за рахунок власних коштів ( стаття 1, частина перша статті 5 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03 липня 1991 року. Положенням статті 34 Закону України «Про оплату праці» передбачено компенсацію працівникам втрати частини заробітної плати у зв»язку із порушенням строків її виплати, що провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Згідно зі статтями 1, 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв»язку з порушенням строків їх виплати» від 19 жовтня 2000 року підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу ( особи), а саме у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати нарахованих громадянам грошових доходів: пенсії, соціальних виплат, стипендії, заробітної плати ( грошового забезпечення тощо). Отже, кошти, які підлягають нарахуванню в порядку індексації заробітної плати та компенсації працівникам частини заробітної плати у зв»язку з порушенням строків її виплати, мають компенсаторний характер. Як складові належної працівникові заробітної плати ці кошти спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв»язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги. Із роз»яснень, викладених у п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» вбачається, що у справах, пов»язаних із вирішенням спорів про індексацію заробітної плати або компенсацію працівникам втрати її частини у зв»язку із затримкою її виплати, суди мають враховувати, що: індексація заробітної плати провадиться згідно зі ст. 33 Закону України «Про оплату праці» між переглядами Верховною Радою України розміру мінімальної заробітної плати і здійснюється відповідно до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» і тих положень Порядку проведення індексації грошових доходів громадян, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 07 травня 1998 року №663 ( з внесеними змінами та доповненнями), котрі йому відповідають, підприємством, установою чи організацією, які виплачують заробітну плату, при її нарахуванні починаючи з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін, який перевищив 105 відсотків ( величину порога індексації). За наявності зазначених умов у тому ж самому порядку індексації підлягає присуджена за рішенням суду сума заробітної плати, якщо ці умови настали у зв»язку з несвоєчасним виконанням рішення. Компенсація втрати частини заробітної плати провадиться згідно зі ст. 34 Закону України «Про оплату праці» і Положенням про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв»язку з порушенням термінів її виплати, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427 ( зі змінами, внесеними Постановою від 23 квітня 1999 року №692) підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності й господарювання своїм працівникам у будь-якому разі затримки виплати нарахованої заробітної плати ( проіндексованої за наявності необхідних для цього умов) на один і більше календарних місяців, незалежно від того, чи була в цьому вина роботодавця, якщо в цей час індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги зріс більше ніж на один відсоток. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів» у зв»язку з порушенням строків їх виплати» виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць. Стаття 7 вищевказаного Закону передбачає, що відмова власника або уповноваженого ним органу ( особи) від виплати компенсації може бути оскаржена громадянином у судовому порядку. Однак, на теперішній час заборгованість по заробітній платі відповідачем позивачу не виплачена. Тому саме з цих підстав позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення компенсації заробітної плати в зв»язку з порушенням строків її виплати задоволенню не підлягають. Позовні вимоги в частин заборгованості по компенсації за невикористану відпустку в сумі 27000 грн. задоволенню не підлягають, так як в матеріалах справи відсутнє жодне документальне обґрунтування даної позовної вимоги. Вирішуючи питання стосовно виплати середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 24 грудня 2014 року по 22 вересня 2015 року, суд виходить з наступного. У відповідності до ч.1 ст. 117 КЗпП України "В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку". За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є компенсаційною виплатою за порушення права на оплату праці. Зазначені норми трудового права структурно віднесені до розділу VII "Оплата праці" указаного Кодексу. За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не відноситься до неустойки та не є санкцією за невиконання грошового зобов'язання. Це компенсаційна виплата за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку. З урахуванням вимог ч.1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності до п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24 грудня 1999 р. "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" встановлено, що закінчення строку виплати заробітної плати ( ст. 115 КЗпП) не є початком перебігу зазначеного процесуального строку, якщо не оспорюється право на її одержання; у відповідних випадках ця обставина може бути підставою для вимог про компенсацію втрати частини заробітку у зв'язку із затримкою його виплати. Непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП. У відповідності до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24 грудня 1999 р. "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці": "Задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення." Виходячи з встановлених по справі обставин та наведених законодавчих норм права та роз'яснень Пленуму Верховного суду України суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] про стягнення середнього заробітку підлягають частковому задоволенню. Виходячи з періоду затримки, а також штучне накопичення суми середнього заробітку з боку позивача (його не звернення за захистом порушеного права протягом тривалого часу), а також враховуючи розмір заборгованості 4929 грн. 69 коп., та істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком, який просив стягнути позивач (п.20 постанови Пленуму), суд вважає за можливе відповідно до ст. 117 КЗпП України стягнути з відповідача 4929 грн. 69 коп. При вирішенні питання про стягнення моральної шкоди у розмірі 10000 грн., суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до Рішення Конституційного суду України №4-рп/2012 від 22.02.2012 року, в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Оскільки на теперішній час заборгованість по заробітної платі відповідачем не погашена, то процесуальний строк звернення до суду позивача з вимогою про стягнення моральної шкоди не сплив. У зв'язку з чим, враховуючи обставини справи, а також те, що визнання факту порушень відповідачем строку розрахунку з позивачем сам по собі становить достатньо справедливу сатисфакцію за моральну шкоду, суд вважає за можливе зменшити розмір моральної шкоди та встановити його в сумі 500 грн. Згідно п. 1 ч. 1 ст.5 ЗУ "Про судовий збір" від сплати судового збору звільняються позивачі - за подання позовів про стягнення заробітної плати, поновлення на роботі та за іншими вимогами, що випливають із трудових правовідносин. Виходячи з цього, на підставі ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судові витрати, а саме судовий збір в сумі 243,60 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial