Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-17 00:00:00

оскільки відповідачами порушено строк перерахування коштів за рішенням суду, позивач [PERSON] у поданій до суду 27 листопада 2018 року позовній заяві, вимоги по якій уточнені, просить стягнути з відповідача - Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області збільшення суми боргу за рахунок інфляції в сумі 75 266 грн. 89 коп., 3 % річних від простроченої суми у розмірі 14 185 грн. 48 коп. У відзиві представник відповідача - Головного управління ПФУ в Рівненській області зазначив, що відповідач позов не визнає, просить провадження у справі закрити, у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Вважає безпідставними посилання позивача на ст.625 ЦК України та Закон України "Про виконавче провадження" щодо стягнення збільшення суми боргу за рахунок індексу інфляції та 3 % річних. Вказує, що поняття пенсійних виплат визначено спеціальним Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" і не є тотожним загальному поняттю грошового зобов`язання, що застосоване ст.625 ЦК України. Вважає, що відповідачем проведено перерахунок пенсії відповідно до ст.50, 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", в розмірі 6 мінімальних пенсій за віком та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, в розмірі 50% мінімальної пенсії за віком за період з 01 липня 2009 року по 22 липня 2011 року, що підтверджується копією протоколу від 19 листопада 2012 року та копією розпорядження від 02 листопада 2012 року. Стверджує, що належним відповідачем є центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в порядку визначеному Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень", оскільки постанова Рівненського районного суду Рівненської області винесена 27 травня 2011 року, тобто до 01 січня 2013 року. Вважає, що оскільки позивачем не вжито заходів досудового врегулювання спору, що передбачені Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" така позовна заява повертається позивачу без розгляду. Крім цього, посилається на постанову Верховного суду від 20 червня 2018 року у справі №916/1227/16, зокрема, що спір, який виникає під час виконання центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, судових рішень у порядку, встановленому Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" повинен розглядатися у порядку адміністративного судочинства. У відзиві представник відповідача - Головного управління Державної казначейської служби України в Рівненській області, вказує, що рішення суду відповідно до п.13 Порядку №440 на виконання не надходило, оскільки воно не є рішенням суду про стягнення коштів, а тому й не підлягає виконанню центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів. Стверджує, що погашення заборгованості за постановою суду на користь [PERSON] , яка надійшла 11 листопада 2015 року здійснено Державною казначейською службою України 05 липня 2018 року. Пояснює, що оскільки на виконанні в казначействі знаходилися рішення судів на суми коштів, що більше ніж в два рази перевищували закладені в бюджеті кошти та такі рішення надійшли і були зареєстровані раніше, ніж рішення суду на користь [PERSON] , то останнє було виконане в порядку черговості його надходження до органів казначейства. Крім цього, вважає, що виплата коштів за постановою на користь позивача має виключно разовий характер, а тому кошти, які отримав [PERSON] в рахунок погашення заборгованості за вказаним судовим рішенням зобов`язального характеру, індексації не підлягають. Вказує, що між казначейством та позивачем відсутні укладені цивільно-правові договори чи інші правочини, а відтак Головне управління Державної казначейської служби України в Рівненській області не є боржником, що прострочив виконання грошового зобов`язання у розумінні ст.625 ЦК України. Крім цього, [PERSON] не надано жодних доказів та не вказано, чим підтверджується факт заподіяння йому моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, з чого він виходив при визначенні грошової суми в розмірі 5 000 грн. Вважає, позовні вимоги необгрунтованими та такими, що не підлягають до задоволення у повному обсязі. У суді позивач та його представник позов підтримали повністю і по аналогічних мотивах. Представник відповідача - Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області до суду не з"явився. Представник відповідача - Головного управління Державної казначейської служби України в Рівненській області позов не визнала згідно відзиву. Суд, заслухавши їх пояснення, визначивши юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, дійшов таких висновків. Вимоги ст.264 ЦПК України зобов`язують суд під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту і, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Сторони скористалися правовою допомогою. Встановлено, що постановою Рівненського районного суду Рівненської області від 27 травня 2011 року, яка залишена без змін ухвалою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 18 вересня 2012 року, визнано протиправними рішення та дії Управління ПФУ в Рівненському районі Рівненської області щодо нарахування та виплати [PERSON] пенсії та додаткової щомісячної пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю; зобов`язано управління ПФУ в Рівненському районі Рівненської області зробити перерахунок та виплатити [PERSON] пенсію в розмірі 6 мінімальних пенсій за віком та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, у розмірі 50 % мінімальної пенсії за віком з 01 липня 2009 року. 09 жовтня 2012 року Рівненським районним судом Рівненської області видано виконавчий лист зі встановленим строком пред`явлення до виконання до 18 вересня 2013 року. 05 липня 2018 року на виконання вищевказаного рішення суду управлінням Пенсійного фонду України позивачу здійснено виплату грошових коштів у розмірі 83 444 грн. 13 коп., що підтверджується випискою по картці АТ КБ "Приватбанк". Згідно представлених позивачем розрахунків нарахування інфляційних втрат на суму боргу у розмірі 30 857 грн. 45 коп. за період з листопада 2012 року по червень 2018 року становить 75 266 грн. 89 коп. та 14 185 грн. 48 коп. 3% річних. До спірних правовідносин підлягають застосуванню такі норми права. Зобов`язання виникають з правочинів, результатів діяльності, заподіяння шкоди, юридичних фактів, актів цивільного законодавства, актів відповідних органів, а у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, зобов`язання можуть виникати з рішення суду (ст.11 ЦК України). Відповідно до ч.ч.1,2 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.Згідно з ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За результатами аналізу встановлених обставин справи та вищенаведених правових норм можна дійти таких висновків. За змістом ст.ст.524, 533-535, 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Ці висновки узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц. Предметом позову у даній справі є стягнення на підставі ст.625 ЦК України 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих за період невиконання грошових зобов`язань, які виникли на підставі постанови Рівненського районного суду Рівненської області від 27 травня 2011 року. У ст.625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 01 жовтня 2014 року № 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року № 14-16цс18. Згідно розрахунків позивача за несвоєчасне виконання постанови Рівненського районного суду Рівненської області від 27 травня 2011 року у справі №2-а-9 нараховано інфляційній втрати в сумі 75 266 грн. 89 коп. та 14 185 грн. 48 коп. 3% річних. Вказані розрахунки відповідачами не спростовані, сумнівів у їх обґрунтованості у відзивах на позов не наведено. Позиція відповідача - Головного управління ПФУ в Рівненській області щодо відсутності підстав для стягнення з нього вказаних коштів ґрунтується на тому, що відповідно до ч.1 ст.58 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" № 1058 саме на органи Пенсійного фонду покладено обов`язок із визначення розміру пенсій та інших виплат, а тому розрахунок інфляційних втрат та 3% річних, наданий позивачем, не підлягає врахуванню. Разом із тим, у даному випадку позивачем не порушується питання про стягнення пенсійних чи інших виплат з відповідача, а предметом спору є саме застосування наслідків неналежного виконання грошового зобов`язання, що регулюється ст.625 ЦК України, а не вищевказаним законом. Що стосується твердження відповідача - Головного управління ПФУ в Рівненській області про те, що він не є належним відповідачем, суд його до уваги не бере та зазначає, що оскільки саме Головне управління Пенсійного фонду України порушило грошове зобов`язання з виплати позивачу разової грошової допомоги в сумі 80 444 грн. 13 коп., у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних за період невиплати пенсії. Крім цього, постановою суду обов`язки з перерахунку та виплати пенсій [PERSON] покладені саме на орган ПФУ, а не на Державне казначейство. До того ж, саме орган ПФУ як суб`єкт владних повноважень вчинив протиправні дії, які призвели до порушень прав позивача на своєчасне отримання пенсій у визначеному законом розмірі, що і було встановлено вищезазначеною постановою суду, з огляду, тому твердження відповідача про те, що відповідальність за несвоєчасну виплату пенсій позивачу лежить на Державному казначействі, є помилковими. Також, суд вважає помилковим посилання відповідача - Головного управління ПФУ в Рівненській області у відзиві на позов на те, що спір повинен розглядатися у порядку адміністративного судочинства. Оскільки Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 березня 2020 року у справі №757/63985/16 (на яку посилається відповідач) звертає увагу, що слід розрізняти вимоги щодо стягнення недоотриманої суми пенсії (борг за пенсійними виплатами) та стягнення компенсації втрати частини доходів через порушення строків їх виплати. Так, у справі № 676/1557/16-ц (провадження № 14-197 цс 19) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що оскільки відповідач вже погасив борг за пенсійними виплатами позивачу, а ця справа стосується захисту права позивача на компенсацію, зумовлену простроченням виплати пенсії належного розміру, тобто позовні вимоги пов`язані з відшкодуванням шкоди та заявлені без вимоги вирішити публічно-правовий спір, то такий спір необхідно розглядати за правилами цивільного судочинства. За таких обставин суд вважає, що в наявності є порушене право позивача, за захистом якого спрямоване його звернення до суду, а тому позов підлягає до часткового задоволення, оскільки на стягненні моральної шкоди позивач не наполягає. Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз.десятий п.9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп\\2003). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). При вирішенні питання про розподіл судових витрат між сторонами суд виходить із положень ч.1 ст.141 ЦПК України, де зазначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки на підставі п.8 та 10 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» позивача звільнено від сплати судового збору, суд вважає необхідним в порядку, передбаченому ст.141 ЦПК України, стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 840 грн. 80 коп. З огляду на викладене,

Outcome: approved