Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-01 00:00:00

заявник [PERSON] просить суд встановити факт, що трудова книжка б/н, заповнена 30.12.1976 належить їй [PERSON], [INFO], посилаючись на те, що відповідно до наказу №137 від 05.10.1976 при прийнятті на роботу в поліклініку Черкаського комбінату шовкових тканин, їй була видана трудова книжка б/н. На даний час вона набула право на пенсію. При зверненні до Ватутінського відділу обслуговування громадян управління обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області, для оформлення документів, з'ясувалось, що на першій сторінці трудової книжки невірно вказане її ім'я, а саме замість вірного «[PERSON]», зазначено «[PERSON]». Дані обставини порушують її законне право на призначення пенсії за віком, оскільки графа «ім'я » в трудовій книжці не відповідає паспортним даним. Представник заінтересованої особи за довіреністю, начальник Ватутінського відділу обслуговування громадян управління обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області, Кодола С.М. щодо задоволення заяви [PERSON] не заперечила. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Заслухавши заявника та представника заінтересованої особи, які просять дану справу розглянути під час підготовчого судового засідання та вивчивши письмові докази справи, суд вважає, що заява підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Відповідно до п.6 ч.1 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім'я, по-батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім'ям, по-батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. Згідно пункту 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення"в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений або знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення." Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Приписами п.1ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов'язків … має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Так, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті6 та статті13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-яку заяву, що стосується його прав і обов'язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 у справі "Голден проти Сполученого королівства") та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції). Судом встановлено, що відповідно до наказу № 137 від 05.10.1976, заявника було прийнято на роботу в поліклініку Черкаського комбінату шовкових тканин та, відповідно, було видано їй трудову книжку від 30.12.1976, в якій заявник зазначена як «[PERSON]», вказане підтверджується копією трудової книжки (а.с.8-9). Після укладення шлюбу 21.02.1981, заявнику присвоїли прізвище «[PERSON]», що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу (а.с.11),. При зверненні [PERSON] до Ватутінського відділу обслуговування громадян управління обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області, для оформлення документів необхідних для призначення пенсії, було виявлено помилку в написанні її імені, а саме: на першій сторінці трудової книжки, в графі ім'я, зазначено «[PERSON]», в той час, як згідно свідоцтва про народження (а.с.7), паспорта громадянина України [NUMBER], виданого 27.06.2018 Ватутінським МС УДМС України у Черкаській області (а.с.4-5), свідоцтва про укладення шлюбу, заявник зазначена як «[PERSON]» (а.с.11). Вказана неточність, порушує право заявниці на отримання пенсії за віком, відповідно до ЗУ «Про загально обов'язкове державне пенсійне страхування». Як вбачається із довідки КЗ «Третя Черкаська міська лікарня швидкої медичної допомоги» ЧМР від 25.05.2018 року № 1452, (поліклініка Черкаського шовкового комбінату ввійшла до складу Черкаської міської лікарні №3), [PERSON], дійсно працювала гардеробницею поліклініки Черкаського шовкового комбінату з 05.10.1976 року (наказ №137 від 05.10.1976 року) по 01.01.1977 року (наказ №1 від 03.01.1977 року), що підтверджується копією довідки (а.с.12). Таким чином, факт належності трудової книжки № б/н від 30.12.1976 року заявнику [PERSON] підтверджений вище зазначеними доказами, дослідженими і перевіреними судом і має для неї юридичне значення, від його встановлення залежить реалізація її права на оформлення і отримання пенсії, і іншого порядку його встановлення немає. До вказаного висновку суд прийшов, виходячи не тільки із вимог національного законодавства України, а і з висновків Європейського Суду з прав людини. Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів.

Outcome: approved