Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-25 00:00:00

[PERSON] звернулася до Ужгородського міськрайонного суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення грошових коштів в сумі 99 000,00 грн. за договором позики. Мотивуючи позовні вимоги позивач зазначає, що між нею, [PERSON] та відповідачем - [PERSON] було укладено договір позики, за яким позивач надала відповідачу позику в розмірі 100 000 (сто тисяч) гривень, а позичальник зобов`язалася прийняти, використати та повернути надану позику позикодавцю в порядку та строки визначені даним договором, в строк до 31.12.2019 року, що підтверджується написаними відповідачем власноручно борговими розписками. Відповідно до написаних відповідачем власноручно розписками, позивач передала їй на виконання умов договору позики кошти в розмірі 39 000,00 грн., 27 500,00 грн. та 33 500,00 грн., а [PERSON] зобов`язалася повернути їй отримані кошти в строк до 31.12.2019 року. Однак, взяті на себе зобов`язання, щодо повернення грошових коштів відповідач [PERSON] не виконала. Позивач зазначає, що відповідач [PERSON] повернула їй тільки частину боргу в розмірі 1 000,00 грн. Вимогу - претензію позивача про повернення грошових коштів від 03.08.2020 року відповідачем залишено без задоволення. Листом від 10.08.2020 року відповідач повідомив позивача , що борг визнає, однак кошти нпразі повернути не може. Оскільки, відповідач [PERSON] на день звернення з позовом до суду не виконала в повному обсязі взяті на себе зобов`язання по поверненню грошових коштів, просить суд ухвалити рішення яким стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу в розмірі 99 000,00 грн. та судові витрати. В судове засідання позивач не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася своєчасно та належним чином. Представник позивача адвокат Ракущинець А.А. , подав до суду заяву про розгляд справи без участі позивача, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] у судове засідання повторно не з`явилася, хоча про час та місце розгляду справи була повідомлена у встановленому законом порядку за зареєстрованим місцем проживання у відповідності до ч.ч.6,7 ст. 128 ЦПК України, що стверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення. Відзив на адресу суду не надходив. Відповідно до ч.4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Суд вважає за необхідне звернути увагу на тому,що застосовуючи відповідно до ч.4 ст.10 Цивільно-процесуального кодексу України, ст.17 ЗаконуУкраїни "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи ч.1ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій,що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії"(AlimentariaSandersS.A.v.Spain).Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу,навідповіднідержавнісудовіоргани. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору.Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1ст.6 даної Конвенції(§66-69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України"). Враховуючи, що відповідач повідомлений належним чином повторно не з`явився до суду без повідомлення причин, не подав відзив, тому, при відсутності заперечень зі сторони представника позивача, вирішує справу на підставі наявних в ній доказів та матеріалів і ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогамст. 280 ЦПК України. У відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України у зв`язку з розглядом справи за відсутності сторін фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. 11.03.2021 року представником позивача подано до суду заяву про розгляд справи у відсутності позивача та його представника; Вивчивши та перевіривши в судовому засіданні матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті суд приходить до наступного. За правилами ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 5. даної статті передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи , а ч.6 що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власноїініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Фактичні обставини справи: Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що 08.01.2019 року між позикодавцем [PERSON] та позичальником [PERSON] було укладено договір позики, що стверджується договором позики копія якого приєднана до матеріалів справи .( а.с. 5-6) Відповідно до п.1 даного договору позики Позикодавець зобов`язалася в порядку та на умовах визначених цим договором надати позичальнику позику в розмірі 100 000 гривень, а позичальник зобов`язується прийняти, використати та повернути надану позику позикодавцю в порядку та строки визначені даним договором. Факт одержання грошей підтверджується розпискою, власноручно написаною позичальником в момент передачі йому суми позики. Відповідно до п. 3 вказаного договору позики зазначену вище суму грошей позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві готівкою в строку до 31.12.2019 року. Відповідно до п. 5 вказаного договору позики після повернення позики в повній сумі позикодавець повинен повернути позичальнику розписку. У разі не повернення розписки позикодавець повинен вказати про це у розписці, яку він видає позичальнику. Наявність розписки у позичальника (власноручної або виданої позикодавцем) підтверджує виконання ним свого обов`язку по поверненню коштів. Судом встановлено, що 10.01.2019 року [PERSON] складено боргову розписку згідно змісту якої [PERSON] отримала на виконання умов договору позики від 08.01.2019 року - 39 000 ,00 гривень від [PERSON] , які зобов`язалася повернути до 31.12.2019 року в повному обсязі , що стверджується розпискою копія якого приєднана до матеріалів справи .(а.с.7). Судом встановлено, що 12.02.2019 року [PERSON] складено боргову розписку згідно змісту якої [PERSON] отримала на виконання умов договору позики від 08.01.2019 року - 27 500 ,00 гривень від [PERSON] , які зобов`язалася повернути до 31.12.2019 року в повному обсязі , що стверджується розпискою копія якого приєднана до матеріалів справи .(а.с.8). Судом встановлено, що 04.03.2019 року [PERSON] складено боргову розписку згідно змісту якої [PERSON] отримала на виконання умов договору позики від 08.01.2019 року - 33 500 ,00 гривень від [PERSON] , які зобов`язалася повернути до 31.12.2019 року в повному обсязі , що стверджується розпискою копія якого приєднана до матеріалів справи .(а.с.9). Аналізуючи зміст наданих [PERSON] розписок вбачається, що такі свідчать про взяття на себе [PERSON] безумовного обов`язку повернути зазначену в розписках суми. Як стверджується позивачем у позовній заяві, [PERSON] у добровільному порядку та в строк зазначений у розписках не повернув в повному обсязі взяті в борг кошти. Як встановлено судом, позивачем надіслано вимогу - претензію відповідачу про повернення грошових коштів від 03.08.2020 року. ( а.с. 10) Листом від 10.08.2020 року відповідач [PERSON] повідомила позивача , що борг , який складає 99 000,00 грн. визнає, однак кошти наразі повернути не може у зв`язку з фінансовим становищем. ( а.с. 11-12) Нормативно-правове обґрунтування : Правовідносини між сторонами по справі є цивільно-правовими та урегульовані положеннями ЦК України. Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Отже, внаслідок укладання договору позики між сторонами виникли цивільні права та обов`язки. Тобто між сторонами виникли правовідносини стосовно укладеного між позивачем та відповідачем договору позики які врегульовані гл.71 параграф 1 (ст.ст.1046-1053 ) ЦК України та умовами договору позики. За змістом ч.1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштіввід позичальника до позикодавця. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов`язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Вказана вище правова позиція викладена Верховним Судом України в постанові від 18 вересня 2013 року по справі № 6-63цс13. Відповідно до правової позиції викладеної у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13 - за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Аналогічна правова позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 16 січня 2019 року по справі 464/3790/16-ц. Таким чином, дослідивши зміст розписки вбачається, що передача грошових коштів частинами у сумі 39 000,00 грн., 27 500,00 грн. та 33 500,00 грн., була здійснена, оскільки зазначено, що в розписках : "отримала на виконання умов договору позики від 08.01.2019 року - 39 000 ,00 гривень від [PERSON] " , "отримала на виконання умов договору позики від 08.01.2019 року - 27 500 ,00 гривень від [PERSON] " , "отримала на виконання умов договору позики від 08.01.2019 року - 33 500 ,00 гривень від [PERSON] " , а відтак суд приходить до висновку про те, що факт отримання відповідачем [PERSON] в борг грошової суми у позивача підтверджено. Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. До цього зводяться правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України у справі № 6-1967цс15 від 11.11.2015 року. Така позиція міститься в інших постановах ВС від 10.12.2018 року ( справа № 319/1669/16); від 12.09.2019 року ( справа № 604/1038/16). Зі змісту наданої [PERSON] розписки від 10.01.2019 року вбачається, що така свідчить про отримання [PERSON] грошей в сумі 39 000,00 гривень та про взяття на себе [PERSON] обовязку їх повернути [PERSON] в строк до 31.12.2019 року. Зі змісту наданої [PERSON] розписки від 12.02.2019 року вбачається, що така свідчить про отримання [PERSON] грошей в сумі 27 500,00 гривень та про взяття на себе [PERSON] обовязку їх повернути [PERSON] в строк до 31.12.2019 року. Зі змісту наданої [PERSON] розписки від 04.03.2019 року вбачається, що така свідчить про отримання [PERSON] грошей в сумі 33 500,00 гривень та про взяття на себе [PERSON] обовязку їх повернути [PERSON] в строк до 31.12.2019 року. Боргові розписки, що написані відповідачем [PERSON] та надані позивачеві [PERSON] , відповідають формі, встановленій для договору позики, що передбачена в ст.1047 ЦК України. Отже, означені розписки підтверджують дві обставини: факт отримання відповідачем [PERSON] в якості позики грошей в сумі 39 000,00 грн., 27 500,00 грн. та 33 500,00 грн., та волевиявлення позикодавця і боржника, зокрема, позикодавця щодо надання позики, а також зобов`язання відповідача, з яким погодився позивач, що повернення боргу буде здійснено до 31.12.2019 року . Відповідно до вимог ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Як вбачається із змісту наданих [PERSON] розписок від 10.01.2019 року , від 12.02.2019 року, від 04.03.2019 року такі містять встановлення строку повернення позики. Таким чином, факт отримання відповідачем у позивача в борг 100 000,00 гривень в загальній сумі з кінцевим терміном повернення 31.12.2019 року підтверджується розписками від 10.01.2019 року , від 12.02.2019 року, від 04.03.2019 року. ( а.с. 7,8,9) Аналізуючи норми ст. ст. 1046, 1047, 1049 ЦК України у взаємозвязку з обставинами справи суд вважає, що між сторонами був укладений договір позики. Як стверджено позивачем у позовній заяві, відповідачем повернено в рахунок погашення боргу - 1000,00 грн. Вказані обставини відповідачем не заперечуються, а також листом від 10.08.2020 року відповідач визнав наявність боргу в сумі 99 000,00 грн. Отже, як свідчать матеріали справи, відповідач всупереч умовам договору, свого зобов`язання в частині здійснення повернення боргу не виконала, що підтверджується листом [PERSON] від 10.08.2020 року про визнання боргу в сумі 99 000,00 грн. Обставин на підтвердження повернення боргу в повній сумі чи не одержання в борг коштів судом встановлено не було. За доводами позивача, спір у справі виник внаслідок неналежного виконання відповідачем [PERSON] зобов`язання за договором позики від 08.01.2019 року. За змістом ст. 527 Цивільного кодексу України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається (ст.525 ЦК України). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 Цивільного кодексу України). Враховуючи те, що строк виконання зобов`язання настав, приймаючи до уваги те, що доказів повернення боргу в сумі 99 000, 00 гривень станом на день розгляду справи відповідачем не надано, не надано будь-яких інших доказів у підтвердження відсутності його обов`язку зі сплати заявленої в позові заборгованості, у зв`язку з чим суд доходить висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача суму боргу в розмірі 99 000,00 гривень, з огляду на що позовні вимоги підлягають задоволенню. Суд відзначає, що будь-яких доказів щодо повернення відповідачем позивачу боргу в сумі 99 000,00 гривень, сторонами спору до суду не подано. Так, відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. З урахуванням всіх обставин справи, враховуючи вимоги ст. 81 ЦПК України - кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, виходячи із принципів розумності та справедливості, зважаючи на те, що відповідачем не представлено суду жодних доказів щодо безпідставності вимог позивача, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задовлення. Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України,№ 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Щодо розподілу судових витрат Частинами першою-другою статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у разі задоволення позову, судові витрати покладаються на відповідача. З огляду на висновки Суду щодо позовної заяви та задоволення позовних вимог , у порядку частин першої та другої статті 141 ЦПК України, з відповідача за позовом на користь позивача підлягає стягненню фактично сплачений судовий збір за подання позовної заяви та заяви про забезпечення позову у сумі 1410,40 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved