Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-29 00:00:00

До Дарницького районного суду м. Києва звернулось АТ КБ «ПриватБанк» із позовом до [PERSON] , про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що [PERSON] звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав Заяву №б/н від 18.05.2011 року, згідно якої отримав кредит у розмірі 7760,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua. складає між ним та Банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Позивач свої зобов`язання за Договором виконав в повному обсязі, а саме, надав відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах передбачених Договором та в межах встановленого кредитного ліміту. Відповідач не надавав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за Кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов Договору, що має відображення у Розрахунку заборгованості за договором. Таким чином, у порушення умов кредитного договору, а також ст.ст. 509, 526, 1054 ЦК України, відповідач зобов`язання за вказаним договором не виконав, хоча ст. 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. У зв`язку з зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором відповідач станом на 04.11.2019 року має заборгованість, яка становить 33 025,46 грн. Ухвалою судді від 16.12.2019 року відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. До суду 28.02.2020 року від відповідача надійшов відзив, де останній вказує про те, що позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором від 18.05.2011 року у вигляді пені та штрафів. Із заявленими вимогами не погоджується виходячи з наступного. На користь позивача з відповідача стягнута заборгованість за даним кредитом, разом з урахуванням всіх штафних санкцій, пені та відсотків, у сумі 30 942,15 грн. згідно рішення Третейського суду при Асоціації «Дніпровський Банківський Союз» від 18.01.2013 року. Згідно практики Великої Палати Верховного Суду, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договором неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другої статті 1050 України. Таким чином, стягнення пені та штрафів Банком, безпідставно нарахованих після строку кредитування та рішення про стягнення заборгованості, є неправомірним. Разом з тим, відповідачем подано заяву про застосування позовної давності до заявлених вимог АТ КБ «ПриватБанк», оскільки строк стягнення заборгованості становить три роки. Представником позивача у свою чергу 19.05.2020 року подано до суду відповідь на відзив, де останній вказує про те, що станом на 04.11.2019 року поточна заборгованість за кредитом складає 33 025,46 грн. Рішенням Третейського суду при Асоціації «Дніпровський Банківський Союз» м.Дніпропетровська від 18.01.2013 року задоволено позов банку про стягнення заборгованості, згідно з яким, в рахунок погашення заборгованості за кредитом задоволено суму у розмірі 30942,15 грн. Виконавче провадження, відкрите на підставі вказаного рішення, було закрито на підставі повного виконання. Однак, позивач зазначає, що під час виконання відповідачем рішення Третейського суду при Асоціації «Дніпровський Банківський Союз» договірні правовідносини між сторонами не припинилися, у зв`язку з чим Банк продовжує здійснювати нарахування пені, штрафів. Крім того, позивач зазначив, що відповідно до п. 1.7.31 Умов договору строк позовної давності за кредитним договором, щодо вимог про повернення кредиту, відсотків, винагороди, неустойки (пені та штрафів) був збільшений до 50 років, тому позивач вже звернувся до суду з позовом до відповідача 22.11.2019 року - до спливу строку позовної давності. У зв`язку з цим, обставини, на які відповідач посилається, не відповідають дійсності, а строк позовної давності позивачем дотримано при зверненні до суду. В судове засідання представник позивача не з`явився, однак разом із позовною заявою подав до суду клопотання про розгляд справи у його відсутність, а також просив суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. В разі неявки відповідача в судове засідання щодо ухвалення заочного рішення не заперечував. Представник відповідача у судове засідання не з`явилась, однак подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, заперечувала відносно задоволення позовних вимог з підстав, зазначених у відзиві на позов, а також просила врахувати заяву про застосування строків позовної давності. Крім того, надала докази на підтвердження вимог про стягнення з позивача на користь відповідача витрат на правову допомогу. За таких обставин, суд ухвалив провести розгляд справи у відсутності сторін за наявними у справі матеріалами. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу у відповідності до вимог ч.2 ст. 247 ЦПК України не здійснювалось. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов таких висновків. Частиною 3 ст. 3 ЦПК України визначено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд становлює наявність бао відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і за-перечення учасників справи, та інших обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і запере-чення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними доказами. відповідно до ч.1 ст.77 ЦПК України є докази. які містять інфор-мацію щодо предмета доказування. Відповідно до ст. 81 КПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі (ч. 1 ст. 1055 ЦК України). За змістом ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (стаття 638 ЦК України). Згідно з нормою ст. 526 ч. 1 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом 18.05.2011 року [PERSON] було підписано анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в «ПриватБанку» . В обґрунтування своїх позовних вимог, позивач також долучив до позовної заяви письмові Умови та Правила надання банківських послуг, де визначено, за яких умов та за якими правилами банк відкриває позичальнику банківську картку чи надає інші банківські послуги. Дослідженням наданої до суду позивачем анкети-заяви про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг в «ПриватБанку» встановлено, що Банк надав відповідачу строковий кредит у сумі 77600,00 грн., на строк до 17.02.2012 року, на придбання товару, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,01% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом та щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 107,86 грн. Умови та Правила надання банківських послуг в «ПриватБанку» та Тарифи обслуговування кредитних карт не містять підпису відповідача та надано до суду не у повному обсязі. Суду не надано належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що долучені до позовної заяви Умови були складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору і що саме ці Умови мав на увазі відповідач, підписуючи анкету-заяву, та відповідно брав на себе зобов`язання відповідач зі сплати винагороди та неустойки в разі порушення зобов`язання з повернення кредиту, чи в межах позовної давності позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором. Верховний Суд України у справі № 6-16цс15 від 11.03.2015 року висловив правову позицію з приводу того, що за частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Верховний Суд в ухвалі від 28.11.2018 року справі № 362/4079/16-ц вказав, що при розгляді справ на підтвердження тих чи інших умов кредитування, банки повинні надавати судам підписані позичальником Умови та Правила надання банком кредиту або докази, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів відповідач, підписуючи заяву позичальника, наприклад, підписану заяву позичальника, яка містить посилання на конкретну редакцію таких Умов, відповідно, із наданням суду цієї редакції Умов або докази на підтвердження того, яка саме редакція Умов була чинною на дату підписання заяви позичальником, тощо. Таким чином, документи, долучені до позовної заяви, не є достатніми доказами, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про ознайомлення відповідача саме з цими Умовами та Правилами надання банківських послуг, що в сукупності із Заявою, свідчило б про укладення у належній формі договору між сторонами про надання банківських послуг. Відповідно до ч. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості тлумачиться як основоположний принцип судочинства. Згідно з рішенням Третейського суду при Асоціації «Дніпровський Банківський Союз» м.Дніпропетровська від 18.01.2013 року задоволено позов банку про стягнення заборгованості, згідно з яким в рахунок погашення заборгованості за кредитом задоволено суму у розмірі 30942,15 грн. Виконавче провадження, відкрите на підставі вказаного рішення, було закрито на підставі повного виконання, що підтверджується постановою про закінчення ВП №48435999 від 19.07.2018 року. Позивач у листопаді 2019 року звернувся до Дарницького районного суду м.Києва із вказаним позовом до відповідача про стягнення заборгованості у сумі 33 025,46 грн., яка складається з пені у сумі 30 976,63 грн. та штрафів: фіксована частина у сумі 500,00 грн. та процентна складова у сумі 1548,83 грн. Разом з тим, згідно рішення Третейського суду при Асоціації «Дніпровський Банківський Союз» м.Дніпропетровська від 18.01.2013 року, та умов самого кредитного договору від 18.05.2011 року, строк дії його визначено сторонами до 17.02.2012 року. Після спливу строку дії вказаного договору, Банк реалізував своє право щодо звернення із позовом до відповідача про стягнення заборгованості, за результатом чого було ухвалено рішення Третейського суду при Асоціації «Дніпровський Банківський Союз» м.Дніпропетровська від 18.01.2013 року, відповідно до якого на користь Банку було стягнуто заборгованість з урахуванням всіх штафних санкцій, пені та відсотків. В обгрунтування позовних вимог позивач не зазначив за який саме період прострочення заборгованості він просить суд стягнути з відповідача пеню та штрафи за неналежне виконання кредитного договору від 18.05.2011 року, з урахуванням рішення Третейського суду при Асоціації «Дніпровський Банківський Союз» м.Дніпропетровська від 18.01.2013 року. На підставі чого, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є необгрунтованими, та такими, що не підлягають задоволенню. Відповідно положень ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом враховано заяву відповідача щодо застосування строків позовної давності, проте з огляду на викладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, судом встановлено, що загальні підстави для задоволення позову, відповідно до норм матеріального права, - відсутні. Оскільки судом ухвалене рішення про відмову у задоволенні позову, враховуючи положення ст. 141 ЦПК України, суд відносить судові витрати по сплаті судового збору за рахунок позивача. Щодо вимоги відповідача про стягнення з витрат на правову допомогу, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до ч. 2, 3 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. В той же час, ч. 3 ст. 141 ЦПК України визначено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Судом встановлено, що 11.02.2020 року між АО "Кравець і партнери" та [PERSON] було укладено договір про надання правничої допомоги №38. Згідно Акту надання послуг №192 від 14.02.2020 року АО "Кравець і партнери" було надано правничу допомогу на загальну вартість 5000,00 грн. з детальним описом наданих послуг. При цьому, за отриману правову (правничу) допомогу відповідачем [PERSON] 14.02.2020 року було сплачено АО "Кравець і партнери" грошові кошти у сумі 5000,00 грн., що підтверджується квитанцією №1-1557К від 14.02.2020 року. Таким чином, [PERSON] поніс витрати на правову допомогу у сумі 5000,00 грн., що документально підтверджено у ході розгляду справи. За умовами ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Крім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі "Баришевський проти України" від 26.02.2015, пунктах 34-36 рішення у справі "Гімайдуліна і інших проти України" від 10.12.2009, пункті 80 рішення у справі "Двойних проти України" від 12.10.2006, пункті 88 рішення у справі "Меріт проти України" від 30.03.2004 заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Беручи до уваги вимоги ч.ч. 4-6 ст. 137 ЦПК України, суд вважає за можливе стягнути з позивача на користь відповідача кошти судових витрат на правову допомогу у сумі 5000,00 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved