Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-16 00:00:00

30.05.2019 року [PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому просила стягнути з ДП "Херсонський морський торгівельний порт" на її користь 15663,40 грн. та витрати по оплаті судового збору в розмірі 1566,34 грн. В обґрунтування позову зазначила, що рішенням Суворовського районного суду м. Херсона від 01.10.2015 р. її відновлено на роботі в ДП "Херсонський морський торгівельний порт", тальманом району (вантажного) і стягнуто на її користь 15139,96 грн. Ухвалою апеляційного суду Херсонської області від 08.12.2015 р. вказане рішення суду залишено без змін. Постановою ВДВС Суворовського РУЮ у м.Херсоні від 08.10.2015 р. відкрито виконавче провадження за виконавчим листом від 05.10.2015 р., та відповідачу встановлено строк для добровільного виконання. Однак, станом на день звернення до суду, рішення суду не виконано в повній мірі, середній заробіток було перераховано в сумі 15132,00 грн. Крім цього, середній заробіток був розрахований неправильно, з огляду на те, що ДП "Херсонський морський торгівельний порт" дало довідку із зазначенням недійсної заробітної плати, за два місяці попередніх незаконному звільненню. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 18 червня 2019 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження та призначено судовий розгляд. 12 серпня 2019 року представником ДП "Херсонський морський торгівельний порт" подано відзив на позовну заяву, згідно якого вказав, що позивач в позовній заяві фактично ставить питання перегляду рішення Суворовського районного суду м. Херсона від 01.10.2015 року, яке набуло чинності та було фактично виконано ще 27.05.2016 р., і його законність виконання встановлена ухвалою апеляційного суду Херсонської області від 16.08.2018 р. З урахуванням вказаного, просив відмовити у задоволенні позовних вимог. 16.09.2019 р. позивачем подано відповідь на відзив, відповідно до якої змінено стягнення недоплачених сум за час вимушеного прогулу на стягнення з відповідача на її користь середній заробіток за час затримки виконання рішення суду в розмірі 3896,73 грн. за ст. 236 КЗпПУ, вимоги щодо стягнення на її користь 1307,00 грн., що на її думку недоплачені за виконавчим листом за судовим рішенням від 01.10.2015р. залишені. В судовому засіданні 23 січня 2020 року позивач підтримала позов в повному обсязі та дала пояснення, аналогічні викладеним у відповіді на відзив. Вказувала, що їй невірно розрахували середній заробіток. Просила стягнути середній заробіток за затримку у поноволенні на роботі (13 днів) та недоплачені суми за виконавчим листом 1307,00 грн. Представник відповідача 23.01.2020 року позов не визнав в повному обсязі та просив відмовити у його задоволенні. Вказав, що позивач фактично змінила предмет та підставу позову, що одночасно не допускається. Крім того, стягнення середнього заробітку було вже предметом розгляду судом та є судове рішення, що набрало законної сили. Що стосується виплат за судовим рішенням, то суд апеляційної інстанції відмови позивачеві у задоволенні скарги на дії державного виконавця. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 23.01.2020 року відмовлено у задоволенні клопотання про закриття провадження у справі, продовжено розгляд справи за суттю, досліджено докази, оголошено перерву за клопотанням позивача для надання додаткових доказів. 21.02.2020 року від позивача надійшло клопотання про долучення доказів на обґрунтування вимог, при цьому позивачем не будо виконано вимоги ч.9 ст. 83 ЦПК України. Враховуючи, що спір по справі виник з трудових правовідносин, суд з врахуванням ч.2 ст. 177 ЦПК України до початку судового засідання 17.03.2020 року вручив представнику відповідача копії наданих документів, що видані не відповідачем. 17.03.2020 року суд відмовив у задоволенні клопотання представника відповідача про перерву для підготовки правової позиції, оскільки надані документи не потребують поглибленого вивчення та формування правової позиції. В судовому засіданні 17.03.2020 року досліджені подані позивачем документи, заслухані доповнення сторін. Представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову, оскільки позивачем не змінювалися підстави позову, а у позовній заяві та заяві, яку суд розцінив як зміну частини позовних вимог відсутнє конкретне посилання на статтю КЗпПУ щодо стягнення середнього заробітку за час затримки у її поновленні на роботі. Вказав на те, що судовими рішеннями встановлено, що позивач поновлена на роботі своєчасно, а також законність не стягнення на її користь 1300,00 грн., які є обов`язковими платежами (податками). Позивач наполягала на задоволенні позову, вказала, що вона не юрист, а тому не може знати всі нюанси, її поновили несвоєчасно, вона ходила на підприємство 02.10.2015 року, але її не пустили, вона звернулася до суду за виконавчим листом, який був виданий їй через декілька днів. Крім того, поновлюючи її на посаді, підприємство вимушувало її пройти медогляд та лише після її дзвінка на Урядову лінію та їх роз`яснень допустило її до роботи у нічну зміну. Суд, заслухавши сторони, дослідивши письмові докази, встановив наступні обставини справи та відповідні ним правовідносини. Рішенням Суворовського районного суду м. Херсона від 01.10.2015 року позов [PERSON] до ДП "Херсонський морський торгівельний порт" про поновлення на роботі задоволено, визнано недійсним наказ №302-к від 17.07.2015 р. Державного підприємства "Херсонський морський торгівельний порт" в частині звільнення [PERSON] ; поновлено [PERSON] на роботі на посаді тальмана в ДП "Херсонський морський торгівельний порт" з 18.07.2015 р.; стягнуто з Державного підприємства "Херсонський морський торгівельний порт" на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу по 01.10.2015 року в сумі 15139,96 грн. та понесені витрати за надання правової допомоги в сумі 1300,00 грн. (арк. справи 5). Ухвалою апеляційного суду Херсонської області від 08 грудня 2015 року рішення Суворовського районного суду м. Херсона від 01.10.2015 року залишено без змін (арк. справи 6-7). 12 січня 2016 року Суворовським районним судом м. Херсона видано виконавчий лист на виконання рішення Суворовського районного суду м. Херсона від 01.10.2015 року (арк. справи 8). Додатковим рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 30.06.2016 року доповнено рішення Суворовського районного суду м. Херсона від 01.10.2015 року про поновлення на роботі, а саме зазначено, що розмір стягнутого з Державного підприємства "Херсонський морський торгівельний порт" на користь [PERSON] середнього заробітку за час затримки розрахунку в сумі 15139,96 грн., визначений судом без врахування податку на доходи фізичних осіб та інших обов`язкових платежів, які підлягають утриманню та сплаті (перерахуванню) роботодавцем на загальних підставах (арк. справи 16). Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 17.04.2018 року скаргу [PERSON] на дії старшого державного виконавця Суворовського РУЮ м. Херсона, в.о. начальника ВДВС Комсомольського РУЮ м. Херсона задоволено, скасовано постанову від 07.06.2016 року державного виконавця Федосєєва С.М. про закінчення виконавчого провадження №49863368; визнано незаконними дії в.о. начальника ВДВС Суворовського РУЮ у м. Херсоні Плевако І.І. про відмову в задоволенні скарги [PERSON] ; зобов`язано державного виконавця Федосєєва С.М. здійснити заходи по примусовому виконанню рішення Суворовського районного суду м. Херсона від 01.10.2015 року про стягнення на користь [PERSON] з ДП "Херсонський морський торгівельний порт" залишку суми 1300,00 грн. (арк. справи 14). Постановою апеляційного суду Херсонської області від 16.08.2018 року ухвалу Херсонського міського суду Херсонської області від 17.04.2018 року скасовано, постановлено нове судове рішення, яким відмовлено у задоволенні скарги [PERSON] на дії старшого державного виконавця Суворовського РУЮ м. Херсона (арк. справи 39-41). На виконання рішення Суворовського районного суду м.Херсона від 01.10.2015 р. у справі №668/9451/15-ц виданий наказ № 438-к від 15.10.2015 р, яким [PERSON] поновлено на роботі з 18.07.2015 р. (арк. справи 75). Виконавче провадження з примусового виконання рішення №668/9451/15-ц за виконавчим листом, виданим 05.10.2015 р. закінчено 16.10.2015 р. за п.8 ч.1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження", що підтверджується листом № 22661 від 05.02.2020 року Суворовського районного відділу Державної виконавчої служби у м.Херсоні Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м.Одеса) (арк. справи 77). За даними спецрозділу виконавчого провадження 48942185 про поновлення [PERSON] на роботі з 18.07.2015 р. за виконавчим листом у справі 668/9451/15-ц виконавчий документ надійшов 06.10.2015 р., виконавче провадження відкрите 08.10.2015 р., постанова про закінчення виконавчого провадження 16.10.2015 р. за п.8 ч.1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» (арк. справи 75). Згідно з частинами першою, п`ятою\~статті 235 КЗпП України\~у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника підлягає негайному виконанню. Належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі необхідно вважати видання власником наказу про це, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків (пункт 34\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів»). Отже, законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника в разі його незаконного звільнення. Цей обов`язок полягає в тому, що роботодавець зобов`язаний видати наказ про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде це рішення оскаржуватися. Згідно з частиною другою\~статті 65 Закону України «Про виконавче провадження»\~рішення вважається виконаним боржником з дня видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі та внесення відповідного запису до трудової книжки стягувача, після чого виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження. Статтею 236 КЗпП України\~передбачено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Враховуючи лексичне значення (тлумачення) поняття «затримка» як «зволікання», затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі необхідно вважати невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин, негайно, після проголошення судового рішення. У разі невиконання цього обов`язку добровільно рішення суду підлягає виконанню у примусовому порядку. Такий правовий висновок наведнений у постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-435цс15. Посилання в судовому засіданні представника відповідача на те, що рішення суду щодо поновлення [PERSON] виконане у встановлений законом строк, суд вважає недоречним з огляду на вище викладену правову позицію. Середній заробіток працівника визначається відповідно до\~статті 27 Закону України «Про оплату праці»\~за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим\~постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100\~(далі - Порядок). Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку). Отже, для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі\~статті 236 КЗпП України\~суду належить встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення, в разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного для після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період. Наступним робочим днем після ухвалення судового рішення про поновлення [PERSON] на роботі є 02.10.2015 р., наказ про її поновлення виданий 15.10.2015 року, тобто, період затримки склав 8 робочих днів (14.10.2015 р. святковий день). Ураховуючи, що середньоденна заробітна плата [PERSON] відповідно до вимог Постанови № 100 складає 199,21 грн. (арк. справи 5 зворотній бік судового рішення за ч.4 ст. 82 ЦПК України обставина, яка не підлягає доведенню) належить до стягнення з відповідача на користь позивача 1593,68 грн. без врахування податку на доходи фізичних осіб та інших обов`язкових платежів, які підлягають утриманню та сплаті (перерахуванню) роботодавцем на загальних підставах. Частиною 2\~статті 233 КЗПП України\~передбачено, що уразі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Викладене приводить суд до висновку про те, що позивачем не порушувались строки встановлені частиною першою\~статті 233 КЗпП України. Відсутності посилання саме на ст. 236 КЗпП України не є підставою для відмови у задоволенні таких вимог позивача, оскільки підставою позову є обставини, а не конкретна норма права, а тому суд керується принцип «jura novit curia» або «суд знає закони». Оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia ("суд знає закони") під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін (аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 у справі\~№ 487/10128/14-ц\~(провадження № 14-473цс18) та від 26.06.2019 у справі\~№ 587/430/16-ц\~(провадження № 14-104цс19)). При цьому суд, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну їх правову кваліфікацію та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі\~№ 924/1473/15\~(провадження № 12-15гс19)). Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним під час вирішення судом питання про те, яким законом потрібно керуватися для вирішення спору (аналогічну правову позицію викладено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23.10.2019 у справі\~№ 761/6144/15-ц\~(провадження № 61-18064св18)). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.12.2019 у справі\~№ 917/1739/17\~наголосила, що\~саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яку правову норму необхідно застосувати для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту. Щодо вимог про стягнення недовиплачених позивачеві за виконавчим листом сум. 06.06.2016 р. на виконання рішення Суворовського районного м.Херсона від 01.10.2015 року в частині стягнення з ДП «ХМТП» на користь [PERSON] середнього заробітку за час вимушеного прогулу 1539,96 грн. та витрат за надання правової допомоги в сумі 1300,00 грн. (разом 16439,96 грн.) перераховано [PERSON] 15132,00 грн. (арк. справи 12). Позивач вважає, що їй недоплачено за рішенням суду 1307,00 грн. Суд не погоджується з позицією позивача, оскільки додатковим рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 30.06.2016 р. роз`яснено, що розмір стягнутого з Державного підприємства "Херсонський морський торгівельний порт" на користь [PERSON] середнього заробітку за час затримки розрахунку в сумі 15139,96 грн., визначений судом без врахування податку на доходи фізичних осіб та інших обов`язкових платежів, які підлягають утриманню та сплаті (перерахуванню) роботодавцем на загальних підставах (арк. справи 13). Крім того, постановою Апеляційного суду Херсонської області від 16 серпня 2018 року у справі №766/7911/16-ц за скаргою [PERSON] на дії старшого державного виконавця Суворовського районного управління юстиції м.Херсона заінтересованою особою за якою виступав ДП «ХМТП» встановлено та не потребує доведення за ч.1 ст. 81 ЦПК України, що при перерахуванні [PERSON] середнього заробітку в сумі 13 832 грн. і витрат на правову допомогу 1 300 грн, перераховано обов`язкових платежів за платіжним дорученням № 7276, 7275, 7278, 7277 від 27 травня 2018 року у розмірі: 260,98 грн. - військовий збір, ЄСВ - 3 827,72 грн.; ПДФО - 3 131,77 грн. (арк. справи 39-41). З огляду на викладене відповідачем в повному обсязі виконане судове рішення у справі №668/9451/15-ц, заборгованість відсутня, вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Щодо розподілу судових витрат. Позивачем при поданні позовної заяви сплачено судовий збір в розмірі 1566,34 грн., тоді як сплаті підлягало 768,40 грн. Позовні вимоги задоволені частково, а тому на підставі ч.1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню пропорційно задоволеним вимогам (загальна сума уточнених вимог 5203,70, задоволено 1593,68 грн., процент задоволених вимог 31%) 238,20 грн. В разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом, за ч.1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду. Тобто позивач не позбавлена права звернутися до суду з заявою про повернення їй помилково сплаченої суми судового збору в розмірі 797,94 грн. Про наявність інших судових витрат сторонами не заявлено. Заходи забезпечення позову судом не застосовувалися. Рішення в повному обсязі складене 20 березня 2020 року.

Outcome: partial