Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-23 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ТОВ "УТР "Право та Консалтинг", в якому з урахуванням уточнень від 17.07.2020 року просить визнати дії та бездіяльність [PERSON] протиправними та такими, що спричинили збитки [PERSON] , стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] матеріальну шкоду в розмірі 78 123, 84 грн., судові витрати покласти на відповідача. В обґрунтування позову посилається на те, що 15.09.2017 року [PERSON] прийнята на посаду директора ТОВ "УТР "Право та Консалтинг". В процесі своєї роботи нею була затверджена посадова інструкція, згідно з якою передбачено, що директор, зокрема: 1) вирішує усі питання в межах наданих йому прав; 2) направляє діяльність персоналу на досягнення високих економічних та фінансових результатів; 3) організовує роботу і ефективну взаємодію структурних підрозділів підприємства, направляє їх діяльність на досягнення високих темпів розвитку і удосконалення діяльності підприємства; 4) несе відповідальність за завдання матеріальної шкоди - в межах, визначених чинним цивільним законодавством та законодавством про працю України. Також 07.09.2017 року, враховуючи викладений [PERSON] бізнес-план, між [PERSON] та [PERSON] укладено трудовий договір. Враховуючи те, що на підприємстві є директор, який прийняв на себе усі права та обов`язки директора, має Посадову інструкцію, то засновник [PERSON] вирушив до Туреччини і перебував там з 05.10.2017 року по 07.11.2017 року. Після приїзду [PERSON] дізнався про відсутність доходів, в той час, як директором прийнято на роботу нових працівників на посади дизайнера графічних робіт, юрисконсульта, програміста. З прийняттям нових працівників, директор вимушував засновників вносити особисті кошти на рахунок підприємства для можливості розраховуватися з найманими працівниками. На думку позивача, [PERSON] постійно вчиняла дії без врахування фінансових можливостей компанії, що завдало підприємству шкоду, а відповідно й її засновникам, які жодного разу не отримували дивідендів або повернення фінансової допомоги. Для забезпечення функціонування підприємства [PERSON] як засновник здійснив фінансову поворотну допомогу: 19.01.2018 року на суму 30000 грн.; 08.02.2018 року на суму 20100 грн.; 02.03.2018 року на суму 16000 грн. Крім того, засновник [PERSON] вимушений був нести додаткові витрати власних коштів на рекламу в сумі 4443,84 грн. В період з 01.03.2018 року по 12.03.2018 року [PERSON] не виходила 6 робочих днів на роботу. 05.03.2018 року [PERSON] надала заяву про звільнення за власним бажанням, видачу їй трудової книжки і проведення з нею повного розрахунку. Таким чином, на діяльність [PERSON] у якості директора, [PERSON] витрачено особисті кошти у розмірі 70543,84 грн. у вигляді поворотної фінансової допомоги. Крім того, 10.03.2018 року орендодавець офісу ТОВ "Побутелектротехніка" надав розрахунок про сплату орендної плати за березень 2018 року у безготівковій формі. Однак, в зв`язку з відсутністю на робочому місці директора [PERSON] , в якої був виключний доступ до рахунку підприємства (ЕЦП), неможливо було сплатити за оренду приміщення. 12.03.2018 року орендодавець висунув вимогу про звільнення приміщення, а 14.03.2018 року вимкнув електроенергію в приміщенні. На той час [PERSON] продовжувала прогули та не вважала за необхідне вийти на зв`язок, відповісти на телефонні дзвінки працівників та власників підприємства. В подальшому речі позивача та ТОВ "УТР "Право та Консалтинг" були примусово виставлені з орендованого приміщення. Враховуючи зазначені обставини та зіпсовану репутацію [PERSON] як засновника так і роботодавця всі працівники написали заяви про звільнення. Таким чином, дії [PERSON] привели до повного припинення роботи підприємства, яке за два тижні прогулів директора залишилось без працівників, приміщення, клієнтів, тобто фактично підприємство стало банкрутом. Також зазначає, що 06.04.2018 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про виплату недорахованої заробітної плати, суми розрахунку, що підлягає виплаті при звільненні, включаючи вихідну допомогу, компенсацію за невикористану відпустку. Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 24.09.2019 року, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного суду від 17.10.2019 року, позов залишено без задоволення. Однак, під час розгляду позову [PERSON] , [PERSON] поніс матеріальні збитки у розмірі 7580 грн. на оплату правової допомоги, які просить стягнути в межах цієї справи. 07.09.2020 року [PERSON] до суду подано відзив на позовну заяву, в якому вона просить в позовних вимогах відмовити в повному обсязі. В обґрунтування відзиву посилається на те, що позивач в своєму позові вказує на певні обставини, однак не надає жодних доказів на їх підтвердження, а саме: погоджений між сторонами бізнес-план, копію трудового договору, докази на підтвердження сум фінансової допомоги. Також вказує, що позивачем ще до прийому на роботу відповідача підшукувалися працівники, такі як юрист, асистент директора. Щодо доступу до рахунку підприємства, вказує, що ЕЦП - це ключ у вигляді файлу, доступ до якого є у будь-якої особи, в кого є в наявності пароль. Також вказує, що 02.03.2020 року проводились виплати з рахунку підприємства вже після її звільнення, що підтверджує те, що підприємство має доступ до своїх рахунків. Щодо відсутності на робочому місці вказує, що 28.02.2018 року нею був підписаний наказ про надання [PERSON] відпустки без збереження заробітної плати, відповідно до якого вона відбула у відпустку з 01.03.2018 року до 07.03.2018 року. Крім того, 05.03.2018 року, [PERSON] було підписано наказ № 8/К про надання їй щорічної основної відпустки з 08.03.2018 року по 18.03.2018 року, та покладено повноваження директора на засновника товариства [PERSON] . За час перебування у відпустці, засновниками підприємства не було відкликано [PERSON] з відпустки відповідно до норм трудового законодавства. Також посилається на те, що поворотна фінансова допомога надавалась ТОВ "УТР "Право та Консалтинг", а не особисто [PERSON] . Відповідач договір про надання поворотної фінансової допомоги не підписувала. Тому в даній справі [PERSON] є неналежним відповідачем. [PERSON] 07.09.2020 року звернулась до Комінтернівського районного суду м. Харкова з зустрічним позовом до [PERSON] , в якому з урахуванням уточнень від 18.09.2020 року просить зобов`язати відповідача видати наказ про звільнення її з посади директора за ч. 3 ст. 38 КЗпП України та ознайомити її з ним шляхом направлення завіреної копії на поштову адресу, також стягнути з [PERSON] невиплачену вихідну допомогу, оплату відпустки та середній заробіток за час затримки по день фактичного розрахунку, стягнути з [PERSON] суми відшкодування моральної шкоди. Вимоги зустрічного позову обґрунтовує тим, що з 07.09.2017 року по 18.03.2018 року вона працювала у ТОВ "УТР" Право та Консалтинг" на посаді директора. 28.02.2018 року [PERSON] був підписаний наказ про надання їй відпустки без збереження заробітної плати, відповідно до якого вона відбувала у відпустку з 01.03.2018 року по 07.03.2018 року. 05.03.2018 року [PERSON] було підписано наказ про надання їй щорічної основної відпустки з 08.03.2019 року по 18.03.2018 року, та відправлено заяву на звільнення на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України. 18.03.2018 року загальними зборами учасників товариства, які були проведені у неділю, у вихідний день, [PERSON] звільнено з посади директора з 18.03.2018 року, а [PERSON] було призначено на посаду директора товариства з 19.03.2018 року. Зазначає, що звільнено її було за ст. 38 КЗпП України, хоча заяву про звільнення вона подавала відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України. З наказом від 18.03.2018 року про звільнення [PERSON] на її вимогу по теперішній час не ознайомлено. Зазначає, що в квітні 2018 року вона звернулась до Московського районного суду м. Харкова з позовною заявою про виплату недорахованої заробітної плати, спростування інформації, визнання договору таким, що містить дискримінаційні положення. Підставою звернення до суду був трудовий договір з сумою заробітної плати в 10000 грн., та враховуючи відсутність у [PERSON] оригіналу договору, рішенням Московського районного суду м. Харкова від 24.09.2019 року позовна заява була залишена без задоволення. [PERSON] на усні та письмові прохання [PERSON] про надання оригіналу договору відповів, що оригінал договору в нього відсутній, тому що [PERSON] його вкрала, але як виявляється з позовної заяви [PERSON] наявний реальний оригінал спірного трудового договору, а це дає [PERSON] правові підстави подати заяву про розгляд справи за нововиявленими обставинами. Посилається на те, що підставою її позову є факт не виплати належних їй сум при звільненні навіть на рівні мінімальної заробітної плати. Також вказує, що порушення [PERSON] її прав призвело до моральних страждань, зміни устрою життя її родини, безпідставні звинуваченням, які порочать честь, гідність та ділову репутацію, неможливість влаштуватись на роботу у зв`язку з відсутністю запису в трудовій книжці, та постійна відмова [PERSON] надати їй копію наказу про звільнення, що вимусило [PERSON] змінити рід занять, що понесло додаткові фінансові витрати з бюджету родини. Вказує, що в зв`язку з порушенням [PERSON] законодавства про працю при звільненні [PERSON] з посади, їй відмовили у виплаті допомоги у зв`язку з вагітністю та пологами. Моральні страждання продовжуються вже 3 роки, що впливає на побут [PERSON] , її взаємовідносини в родині, самопочутті та емоційному здоров`ї її родини. Заподіяну їй моральну шкоду вона оцінює у 100000грн. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 03.03.2020 року матеріали цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ТОВ "УТР "Право та Консалтинг", про визнання дій та бездіяльності протиправними, стягнення матеріальної та моральної шкоди було направлено до Комінтернівського районного суду м. Харкова. Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 15.04.2020 року зазначена позовна заява була залишена без руху та надано строк для усунення недоліків позовної заяви. Ухвалою від 19.08.2020 року провадження у справі відкрито та призначено її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження. Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 10.09.2020 року зустрічну позовну заяву залишено без руху. Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 09.12.2020 року клопотання [PERSON] про витребування доказів залишено без задоволення. Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 09.12.2020 року клопотання [PERSON] про звільнення від сплати судового збору задоволено. Звільнено [PERSON] від сплати судового збору за подання зустрічної позовної заяви у справі №638/2979/20. Зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про зобов`язання вчинити певні дії прийнято для спільного розгляду з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ТОВ "УТР "Право та Консалтинг", про визнання дій та бездіяльності протиправними, стягнення матеріальної шкоди, об`єднавши їх в одне провадження. Здійснено перехід від розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до розгляду за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 17.02.2021 року задоволено клопотання [PERSON] про витребування доказів. Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 05.04.2021 року у задоволенні заяви [PERSON] та його представника [PERSON] про відвід головуючого судді Ященко С.О. у цивільній справі № 638/2979/20 відмовлено. Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 05.04.2021 року закрито підготовче провадження та цивільну справу № 638/2979/20 призначено до судового розгляду по суті. Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 07.04.2021 року заяву представника позивача [PERSON] про закриття провадження по справі залишено без задоволення. У судовому засіданні представник [PERSON] - адвокат Корольчук Ю.Ю. вимоги первісного позову підтримав в повному обсязі, проти задоволення зустрічного позову заперечує. Додатково пояснив, що сума коштів, яку [PERSON] просить стягнути з межах первісного позову складається з суми поворотної фінансової допомоги у розмірі 66100грн., внесеної [PERSON] на рахунок ТОВ "УТР "Право та Консалтинг", витрат за розміщення реклами у розмірі 4443,84грн., витрат на послуги адвоката під час розгляду справи у Московському районному суді м. Харкова у розмірі 7580грн. Також зазначив, що зустрічний позов пред`явлено до неналежного відповідача, оскільки трудові відносини у [PERSON] склались саме з ТОВ "УТР "Право та Консалтинг", а не з [PERSON] як фізичною особою. [PERSON] та її представник - адвокат Шахова О.І. у судовому засіданні проти первісного позову заперечують, просять задовольнити зустрічний позов. Розглянувши матеріали справи, дослідивши надані докази в їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини. З матеріалів справи встановлено, що з 15.09.2017 року [PERSON] прийнята на посаду директора ТОВ "УТР "Право та Консалтинг", що підтверджується копією трудової книжки [PERSON] . Встановлено, що [PERSON] ознайомилась та затвердила наказом директора ТОВ "УТР "Право та консалтинг" від 15.09.2017 року № 2 Посадову інструкцію директора, з якої вбачається, що директор має право, зокрема укладати трудові договори з працівниками. Матеріали справи містять копію заяви [PERSON] від 05.03.2018 року про звільнення її з посади директора ТОВ "УТП "Право та Консалтинг" за власним бажанням на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, з вимогою видати їй трудову книжку та провести повний розрахунок. Копіями актів від 01.03.2018 року, від 02.03.2018 року, від 05.03.2018 року, від 06.03.2018 року, від 07.03.2018 року, від 12.03.2018 року підтверджується факти відсутності [PERSON] на робочому місці. Матеріали справи містять заяву [PERSON] від 31.10.2017 року про прийняття її на роботу, на посаду юрисконсульта з 02.11.2017 року. Також міститься заява [PERSON] від 28.02.2018 року про звільнення її за угодою сторін з 28.02.2018 року. З копії Наказу № 7/К від 28.02.2018 року встановлено, що [PERSON] відбуває у відпустку без збереження заробітної плати з 01.03.2018 року по 07.03.2018 року включно. Обов`язки директора відповідно до статуту покладено на засновника [PERSON] . З копії Наказу № 8/К від 05.03.2018 року встановлено, що [PERSON] відбуває у щорічну оплачувану основну відпустку з 08.03.2018 року по 18.03.2018 року включно. Обов`язки директора відповідно до статуту покладено на засновника [PERSON] . З копії протоколу № 15 Загальних зборів учасників ТОВ "УТР "Право та Консалтинг" від 18.03.2018 року встановлено, що [PERSON] звільнено з посади директора ТОВ "УТР "Право та Консалтинг" з 18.03.2018 року на підставі ст. 38 КЗпП України. Призначено директором ТОВ "УТР "Право та Консалтинг" [PERSON] з 19.03.2018 року. Згідно розрахунково-платіжної відомості за березень 2018 року [PERSON] нараховано компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 1394,28грн., з урахуванням утриманих податків сума до видачі становить 1122,40грн. Відповідно до індивідуальних відомостей про застраховану особу [PERSON] , що містяться у Реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообовязкового державного страхування, відомості про кількість трудових днів та позначка про сплату страхових внесків за лютий, березень 2018 року на ТОВ "УТР "Право та Консалтинг" (код 41200697) відсутні. З копій свідоцтв серії [NUMBER] від 20.12.2016 року та серії [NUMBER] від 30.07.2019 року встановлено, що [PERSON] має малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Копією листа з Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Шевченківського району Харківської міської ради № 2587/4/1 від 04.11.2019 року підтверджується, що [PERSON] відмовлено у призначенні допомоги у зв`язку з вагітністю та пологами, оскільки допомога призначається непрацюючим жінкам. В зв`язку з чим, необхідно додатково надати до УПСЗН адміністрації Шевченківського району ХМР оформлену трудову книжку (запис про звільнення). Крім того, як вбачається з матеріалів справи, рішенням Московського районного суду м. Харкова від 24.04.2019 року, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного суду від 17.10.2019 року, позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про виплату недонарахованої заробітньої плати, спростування інформації, визнання договору таким, що містить дискримінаційні положення, залишено без задоволення. Інтереси [PERSON] у Московському районному суді м. Харкова представляв адвокат Корольчук Ю.Ю. Згідно копії виписки за період з 01.01.2018 року по 31.12.2018 року по рахунку ТОВ "УТР "Право та Консалтинг" (код 41200697), відкритому у АТ КБ "ПриватБанк", на рахунок підприємства внесена фінансова поворотна допомога від засновника [PERSON]: 19.01.2018 року у розмірі 30000грн., 08.02.2018 року у розмірі 20100грн., 02.03.2018 року у розмірі 16000грн., 07.05.2018 року у розмірі 7000грн., 15.06.2018 року у розмірі 7170грн., 04.07.2018 року у розмірі 7970грн., 08.08.2018 року у розмірі 8500грн. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] пояснила, що у кінці лютого 2018 року прийшла працевлаштовуватись в ТОВ "УТР "Право та Консалтинг". З 01.03.2018 року працювала на посаді юриста, також в той час працювала [PERSON] , [PERSON] вона не бачила. Пояснила, що була присутня при складанні актів про відсутність [PERSON] на роботі у березні 2018 року. Також при складанні актів була присутня [PERSON] . На ТОВ "УТР "Право та Консалтинг" так і не влаштувалась, оскільки були не всі документи на підприємстві. Вказує, що бачила у комп`ютері ТОВ "УТР "Право та Консалтинг" договір з [PERSON] , однак підписів у цьому договорі не було. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] пояснила, що в жовтні 2017 року пройшла співбесіду на посаду юрисконсульта у ТОВ "УТР "Право та Консалтинг". Працювала на підприємстві з 02.11.2017 року по 28.02.2018 року юрисконсультом. 28.02.2018 року також звільнилась і директор [PERSON] , яка просила в день звільнення провести з нею розрахунок, однак у [PERSON] була традиція виплачувати кошти у п`ятницю, тому він їй відмовив. Сталась словесна перепалка між [PERSON] та [PERSON] . Остання зібрала свої речі та залишила приміщення фірми. [PERSON] з [PERSON] розрахувався в день звільнення, про що вона на заяві про звільнення написала про відсутність претензій. Вказує, що робота на підприємстві була організована шляхом нарад, [PERSON] надавав доручення та розподіляв обсяг робіт, кожного тижня вони звітували про виконання робіт. Після звільнення [PERSON] приходила до офісу та допомогала [PERSON] в упорядкуванні документів. Всі фінансові питання погоджував [PERSON] . Під час звільнення у [PERSON] претензій до [PERSON] не було. Вказує, що при звільненні через декілька днів вона отримала трудову книжку, до якої внесено запис про звільнення, трудову книжку видавала бухгалтер підприємства. Також зазначає, що при видачі трудової книжки вона у книзі видачі трудових книжок не розписувалась. Таким чином, між сторонами склались правовідносини щодо майнової відповідальності директора ТОВ «УТР «Право та Консалтинг» [PERSON] перед його засновником [PERSON] та правовідносини щодо звільнення директора з займаної посади. Відповідно до частин першої, другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування. Відповідно до п. 14.1.257 Податкового кодексу України фінансова допомога - фінансова допомога, надана на безповоротній або поворотній основі. Безповоротна фінансова допомога - це: сума коштів, передана платнику податків згідно з договорами дарування, іншими подібними договорами або без укладення таких договорів; сума безнадійної заборгованості, відшкодована кредитору позичальником після списання такої безнадійної заборгованості; сума заборгованості одного платника податків перед іншим платником податків, що не стягнута після закінчення строку позовної давності; основна сума кредиту або депозиту, що надані платнику податків без встановлення строків повернення такої основної суми, за винятком кредитів, наданих під безстрокові облігації, та депозитів до запитання у банківських установах, а також сума процентів, нарахованих на таку основну суму, але не сплачених (списаних). Поворотна фінансова допомога - сума коштів, що надійшла платнику податків у користування за договором, який не передбачає нарахування процентів або надання інших видів компенсацій у вигляді плати за користування такими коштами, та є обов`язковою до повернення. Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 610, пункт 4 частини першої статті 611 ЦК України). Загальні правила щодо матеріальної відповідальності працівників визначаються гл.IX Кодексу законів про працю України, Положенням про матеріальну відповідальність робочих і службовців за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації, затвердженим указом Президії Верховної Ради СРСР від 13.07.76 року №4204-IX, та іншими нормативними актами. Зазначені норми матеріального права визначають як підстави й умови покладення матеріальної відповідальності на працівників, так і розмір такої матеріальної відповідальності. Відповідно до роз`яснень, що містяться у постановах Пленуму Верховного Суду «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» від 29.12.92 року №14; «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6.11.92 року №9 та інформаційному листі ВССУ «Про практику застосування судами при розгляді справ окремих норм трудового права» від 27.09.2012 року №10-1389/0/4-12, вирішуючи питання про притягнення працівників до матеріальної відповідальності, роботодавець та суд під час розгляду справи повинні визначити, порушення яких конкретних норм стали причиною завданої шкоди. Загальні підстави і умови матеріальної відповідальності працівників містить стаття 130 КЗпП. У ч. 1 ст. 130 КЗпП передбачена матеріальна відповідальність працівників за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. Матеріальна відповідальність є інститутом трудового права. Умови, підстави, обсяг та порядок її застосування закріплено КЗпП. Майнова відповідальність є цивільно-правовою категорією. Правове забезпечення застосування заходів майнової відповідальності здійснює ЦК України, тому вона не поширюється на трудові правовідносини. Галузева належність матеріальної відповідальності до трудового права визначається характером правопорушення. Щодо шкоди, завданої роботодавцю працівником внаслідок недотримання трудової дисципліни, норми цивільного законодавства не застосовуються. За трудовим законодавством суб`єктом матеріальної відповідальності може бути лише працівник, який знаходиться в трудових правовідносинах з підприємством, установою, організацією і заподіяв матеріальну шкоду внаслідок невиконання чи неналежного виконання трудових обов`язків, покладених на нього трудовим договором. Поняття «працівник» розкрито в ст.1 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» від 15.09.99 року №1045-XIV ( надалі - Закон №1045-XIV). Працівник - це фізична особа, яка працює на підставі трудового договору на підприємстві, в установі, організації чи у фізичної особи, яка використовує найману працю. У ст. 21 КЗпП передбачено, що трудовий договір є угодою між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою. Отже, не може відповідати перед підприємством, установою чи організацією працівник, який не перебуває з ним у трудових правовідносинах. Приписами ст.130 КЗпП передбачено, що працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду заподіяну підприємству, установі, організації. Законом України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» визначено термін «роботодавець», який узагальнює поняття «власник або уповноважений ним орган» та «фізична особа». Так, у ст.1 вказаного закону зазначено, що роботодавцем є власник підприємства, установи, організації незалежно від форми власності, виду діяльності, галузевої належності або уповноважений ним орган (керівник) чи фізична особа, яка відповідно до законодавства використовує найману працю. Таким чином, позивачами у справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації їх працівниками, можуть бути юридичні особи або фізичні особи, які використовують найману працю, яким завдано майнової шкоди, а відповідачами - завжди фізичні особи, які перебувають у трудових правовідносинах і заподіяли шкоду під час виконання трудових обов`язків. Підставою настання матеріальної відповідальності працівників є трудове майнове правопорушення, тобто невиконання або неналежне виконання працівником покладених на нього трудових обов`язків, в результаті чого підприємству, установі чи організації була завдана майнова шкода. Трудові обов`язки працівника визначаються законодавством, трудовим договором, посадовою інструкцією, наказами керівника тощо. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника (ч.2 ст.130 КЗпП). Відповідно до ч. 1 ст. 47 Кодексу законів про працю України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 116 Кодексу законів про працю України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно приписів ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Також суд зазначає, що закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок - виплатити всі суми, що належать йому; у разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність. Відповідно до частин першої та третьої статті 2 Закону України «Про відпустки» право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи (далі - підприємство). Право на відпустки забезпечується: гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом; забороною заміни відпустки грошовою компенсацією, крім випадків, передбачених статтею 24 цього Закону. Згідно із статтею 3 Закону України "Про відпустки" за бажанням працівника у разі його звільнення (крім звільнення за порушення трудової дисципліни) йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням. Датою звільнення в цьому разі є останній день відпустки. Статтею 24 Закону України «Про відпустки» визначено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. Згідно ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику проводиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995р. "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 221 КЗпП України трудові спори розглядаються: 1) комісіями по трудових спорах; 2) районними, районними у місті, міськими чи міськрайонними судами. Такий порядок розгляду трудових спорів, що виникають між працівником і власником або уповноваженим ним органом, застосовується незалежно від форми трудового договору. Таким чином, трудовий спір (в тому числі щодо видачі наказу про звільнення, виплати працівникові належних сум при звільненні, відшкодування моральної шкоди, заподіяної порушенням трудових прав працівника) виникає між працівником та роботодавцем, якими укладено трудовий договір. Постановою Пленуму ВСС України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014р. № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» у п. 2 роз`яснено, що згідно із главою 8 розділу I ЦПК судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується виключно ЦПК. Зазначені витрати не є збитками в розумінні статті 22 Цивільного кодексу України (далі - ЦК), не входять до складу ціни позову і не можуть стягуватися як збитки. За своєю правовою природою витрати на правову допомогу, що ґрунтуються на договірних відносинах, можуть бути відшкодовані виключно у спосіб, передбачений процесуальним законодавством. Витрати, зокрема, пов`язані з оплатою правової допомоги адвоката є такими, що понесені особою у зв`язку із реалізацією своїх процесуальних прав при розгляді певної справи у суді. Такі витрати процесуальним законом віднесено до судових витрат, вони відшкодовуються в порядку, передбаченому відповідним процесуальним законом; їх не можна визнати збитками чи шкодою у розумінні положень цивільного законодавства України й вони не можуть бути стягнуті за позовною вимогою в іншому провадженні. Аналогічну правову позицію закріплено у постановах Верховного Суду України від 20.05.2009 у справі № 6-3261св08, від 27.01.2010 у справі № 6-11633св09, від 03.02.2010 у справі № 6-15773св09. У пункті 6.19 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.04.2020 у справі № 925/1196/18 зазначено, що за висновками Великої Палати Верховного Суду процесуальні витрати, понесені у судовому провадженні, не є збитками, що можуть бути стягнуті шляхом подання цивільного позову; такі витрати розподіляються виключно за правилами, встановленими процесуальним законодавством (пункт 29 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 462/6473/16-ц за провадженням № 14-400 цс 18, пункт 45 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2019 у справі № 688/2479/16-ц за провадженням № 14-447цс19, пункт 20 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 у справі № 489/5045/18 за провадженням № 14-191 цс 19). Отже, витрати, пов`язані із наданням правової допомоги (оплата послуг адвоката) не є тотожними реальним збиткам (грошовій вартості втраченого майна та додаткових витрат на його відновлення) та не набувають відповідних ознак унаслідок нереалізації права на їх відшкодування у передбаченому законом порядку. Законодавством не передбачено правових підстав для ототожнення витрат на правову допомогу і шкоди (збитків) у розумінні положень чинного законодавства. Приписами ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Частинами 1, 2 ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Приписами ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження. Тобто, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. Визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, що до цього причетні. З урахуванням викладеного, суд зазначає, що надання підприємству поворотної фінансової допомоги здійснюється на підставі відповідного договору, укладеного між підприємством та особою, яка надає таку фінансову допомогу. У зазначеному договорі його сторонами регламентуються умови надання та повернення такої допомоги, зокрема, строки її повернення. Відповідно і вимога щодо повернення коштів фінансової допомоги може бути звернута до особи, на користь якої така фінансова допомога була перерахована. Позивачем в обґрунтування позовних вимог не надано доказів укладення договорів поворотної фінансової допомоги між [PERSON] та ТОВ «УТР «Право та Консалтинг», копій таких договорів, що позбавляє суд можливості з`ясувати питання щодо порядку повернення фінансової допомоги, в тому числі покладення на директора підприємства відповідальності за надання засновником підприємству сум поворотної фінансової допомоги. З огляду на викладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 66100грн. фінансової допомоги, яка була перерахована [PERSON] на користь ТОВ «УТР «Право та Консалтинг». Щодо стягнення коштів на рекламу, то, як зазначає сам позивач за первісним позовом, ці кошти були сплачені іншим засновником [PERSON] , а не [PERSON] . При цьому до матеріалів справи взагалі не надано доказів сплати цих коштів, а тому відповідні вимоги первісного позову задоволенню не підлягають. Витрати на правову допомогу, понесені [PERSON] в зв`язку з розглядом справи у Московському районному суді м. Харкова, не є збитками у розумінні статті 22 Цивільного кодексу України та підлягають відшкодуванню (розподілу) в межах судової справи, по якій вони були понесені. Крім того, в межах цієї справи не надано будь-яких доказів понесення [PERSON] витрат на правову допомогу при розгляді справи в Московському районному суді м. Харкова. З урахуванням системного аналізу зазначених вище норм та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що первісні позовні вимоги [PERSON] необґрунтовані, безпідставні та недоведені, а тому підстави для їх задоволення відсутні. Суд також зазначає, що належним відповідачем у цій справі за зустрічним позовом [PERSON] є ТОВ "УТР "Право та Консалтинг" (юридична особа, з якою у позивача за зустрічним позовом існували трудові відносини), однак позивачем за зустрічним позовом ця особа до участі у справі у якості відповідача не залучена. [PERSON] не є належним відповідачем за зустрічним позовом, оскільки трудовий договір або цивільно-правову угоду з [PERSON] він не укладав, а тому суд дійшов висновку про відмову в задоволенні зустрічного позову, оскільки позов пред`явлено до неналежного відповідача. При цьому позивач за зустрічним позовом не позбавлений права на судовий захист у трудових правовідносинах шляхом подання позову до належного відповідача за своїми позовними вимогами. В п. 23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» наголошується, що п.1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, а в п.58 рішення Європейського суд у справі «Серявін та інші проти України» зазначається про те, що призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті… Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватися публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»). З огляду на викладене, оцінивши надані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, а також належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, перевіривши всі доводи і заперечення сторін, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги за первісним та зустрічним позовами задоволенню не підлягають. Щодо розподілу судових витрат, то представник [PERSON] Корольчук Ю.Ю. у судовому засіданні зробив заяву в порядку ч. 8 ст. 141 ЦПК України про подання доказів сплати судових витрат протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, з огляду на що для вирішення питання про розподіл судових витрат суд вважає за необхідне призначити судове засідання на 06.07.2021 року о 11-30 та встановити відповідачу строк для надання таких доказів.

Outcome: dismissed