Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 30.04.2020 відкрито провадження по справі. Позивач обґрунтовує позовні вимоги тим, що в період з 23.12.1999 по 2018 рік сторони перебували в шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] та свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] . За час перебування в зареєстрованому шлюбі сторонами набуто в спільну сумісну власність двохкімнатну квартиру [ADDRESS] , орієнтованою ринковою вартістю 1600000,00грн. Після розірвання шлюбу, сторони проживали в спірній квартирі, однак в серпні 2019 року відповідачка змінила замки від вхідних дверей та почала чинити позивачу перешкоди. Але спірна квартира придбана за спільні кошти сторін, під час спільного проживання і перебуванні у зареєстрованому шлюбі, квартира була зареєстрована на ім`я відповідачки. У зв`язку з викладеним позивач просить суд визнати двохкімнатну квартиру [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] ; в порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю, визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] ; в порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю, визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] . 01.04.2021 до суду надійшов відзив від представника відповідача - адвоката Голубничого О.І. відповідно до якого зазначено, що квартира [ADDRESS] була придбана на підставі договору купівлі-продажу від 25.04.2003, що був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дем`яненко Т.М. та зареєстровано в реєстрі за № 539. Згідно з п. 2.1. зазначеного договору вартість продажу квартири складає 122590,00грн. Також, у п.2.3. Договору вказано «Покупець сплатив продавцю зазначену в п. 2.1. цього договору суму до підписання і нотаріального посвідчення цього договору». Позивач не має документів, які підтверджують факт придбання квартири та право власності на спірну квартиру, оскільки не має жодного відношення до її придбання. Вказана квартира була придбана не за спільні кошти подружжя, а за особисті кошти відповідача, які вона отримала від продажу речей, що перебували в її власності до шлюбу з позивачем. 24.04.2003 між відповідачкою та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу. Згідно умов пункту 1 даного договору продавець продає, а покупець купує наступні речі: ікона Покрови Пресвятої Богородиці (полотно, олія 40х23см) автор невідомий, час і місце створення - невідомі, приблизно ХІХ ст. за 20000грн; ікона Божої Матері (полотно олія, 45х31м) автор - невідомий, час і місце створення невідомі, приблизно ХVІІІ ст. за 25000грн; ікона святого Миколая Чудотворця (полотно, олія, 53х23см) автор - невідомий, час і місце створення невідомі, приблизно ХVІІІ ст. за 25000грн, годинник Брейтліг Кросвінд ремінь сталевий за 53000грн. На загальну вартість 123000грн. Окрім того, відповідно до п. 2 вказаного договору одночасно з підписанням даного договору Продавець передав у право власності покупцю речі, зазначені в пункті, а покупець передав продавцю оплату за них в готівці в сумі 123000грн. Таким чином, саме вказані грошові кошти були витрачені на придбання вказаної квартири. Вказані речі були особистою приватною власністю відповідача та буди набуті нею під час перебуванні в попередньому шлюбі з громадянином [PERSON] . У зв`язку з викладеним представник відповідача просить суд відмовити в позовних вимогах в повному обсязі. 24.05.2021 до суду надійшла відповідь на відзив від представника позивача - адвоката Горбового В.А. відповідно до якої зазначено, що представник позивача та позивач заперечують проти обставин зазначених у відзиві, оскільки за час перебування у шлюбі (близько 20 років) позивачу не було відомо про існування зазначених в відзиві речей у [PERSON] , не був повідомлений про намір своєї дружини укласти договір купівлі-продажу від 24.03.2003. Позивач разом із відповідачем протягом чотирьох років накопичували кошти на придбання квартири, а саме: вирощували свиней у домашніх умовах та займались їх подальшим продажем в кількості -18, 21, 33, 41 свиней щороку; [PERSON] у 2003 році продав власний автомобіль Audi 80 за 3500 доларів США; [PERSON] отримав у позику від колишнього колеги [PERSON] в розмірі 3500 доларів США; кошти від продажу спільної квартири у місті Києві приблизно вартість 18000 доларів США. Також, представник позивача заперечував проти витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 28000,00грн, оскільки відсутні належні та допустимі докази. У зв`язку з викладеним представник позивача та позивач просять суд задовольнити позовні вимоги, заперечують щодо витрат на професійну правничу допомогу зі сторони відповідача та її представника. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 24.05.2021, витребувано у Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Дем`яненко Тетяни Миколаївни, матеріали (архівні) на підставі яких 25.04.2003 було оформлено і нотаріально посвідчено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 25.04.2003 за реєстровим №539, укладений між [PERSON] та [PERSON] . 08.07.2021 до суду надійшли матеріали (архівні) на підставі яких 25.04.2003 було оформлено і нотаріально посвідчено договір купівлі-продажу квартири від 25.04.2003 за реєстровим №539, укладений між [PERSON] та [PERSON] від Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Дем`яненко Тетяни Миколаївни на виконання Ухвали Деснянського районного суду міста Києва від 24.05.2021. Позивач [PERSON] та представник позивача - адвокат Горбовий В.А. в судових засіданнях підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити в повному обсязі, посилаючись на докази які містяться в матеріалах справи та на обставини, які викладені в позовній заяві. Відповідач [PERSON] та її представники - адвокати Голобничий О.І. та Наталушко А.О. в судових засіданнях заперечували проти позовних вимог та просили відмовити в повному обсязі, посилаючись на докази та обставини які викладені у відзиві. 24.05.2021 в судовому засіданні був допитаний свідок [PERSON] . Свідок [PERSON] надала свідчення проте, що дійсно у неї у власності перебували старовинні ікони, які вона передала своїй колишній невістці в час перебування останньої з [PERSON] в шлюбі для продажу, щоб забезпечити свого онука житлом. 05.08.2021 в судовому засіданні були допитані свідки: [PERSON] та [PERSON] . Свідок [PERSON] є рідним братом [PERSON] , зазначив, що ікони подарувала сестрі колишня свекруха, щоб [PERSON] могла забезпечити житлом свого сина. Під час продажу ікон та годинника перебував разом зі своєю сестрою. Позивач [PERSON] під час продажу не був та йому не було відомо про вищезазначені речі, оскільки [PERSON] не вважала необхідним, про це зазначати. Також зазначив, що його батьки займались сільським господарством, а саме вирощували свиней на продаж, кошти в сільське господарство вкладали батьки, позивач не вкладав кошти, але коли провідували батьків допомагав прибирати. Свідок [PERSON] працював разом з позивачем [PERSON] , зазначив, що з 2005 по 2007 роки проживав разом зі сторонами по [ADDRESS] . У 2003 році позивач звернувся до [PERSON] з проханням надати в позику кошту в розмірі 3500 доларів США, оскільки потрібно було завчасно внести кошти до договору купівлі-продаж. [PERSON] в 2008 році повернув кошти. Також, зазначив, що протягом чотирьох - п`яти років позивач разом з батьками позивачки займався сільським господарством по вирощуванню на продаж свиней. Під час проживання в одній квартирі зі сторонами ніколи не бачив та не чув про старовинні ікони. 11.10.2021 в судовому засіданні були допитані свідки: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Свідок [PERSON] зазначила, що познайомилась з [PERSON] та [PERSON] зимою 2003 року під час покупки ікон. [PERSON] купила у [PERSON] три ікони, передала за них кошти в розмірі 15000 доларів США та від руки написала договір - купівлі продажу. Свідок [PERSON] зазначила, що квартира [ADDRESS] є її власністю, оскільки квартира купувалась за її особисті кошти, отриманих за договором купівлі-продажу старовинних речей, подарованих колишньої свекрухою. Свідок [PERSON] зазначив, що квартира [ADDRESS] є спільною власністю подружжя, придбання квартири відбувалось під час зареєстрованого шлюбу, збирала кошти на квартиру разом та довгий час проживали разом в спірній квартирі, оскільки купувалася для сім`ї. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити рішення. Стаття 263 ЦПК України, регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, вислухавши учасників справи, свідків, оцінивши всі необхідні, зібрані по справі докази для ухвалення обґрунтованого рішення, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлені такі факти та їх правовідносини. 23 грудня 1999 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] , видане Могилів-Подільським міським відділом реєстрації актів громадянського стану Вінницької області, актовий запис № 293. Від шлюбу сторони не мають дітей. 25.04.2003 між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дем`яненко Т.М., зареєстровано в реєстрі за № 539. Відповідно до пункту 1.1. договору купівлі-продажу квартири від 25.04.2003, продавець продав, а покупець купив квартиру [ADDRESS] , загальною площею згідно договору купівлі - продажу - 50,68кв.м, а згідно довідки характеристики -55,60кв.м., що складається з двох житлових кімнат, житловою площею 29.80кв.м. У пункті 1.1. договору купівлі-продажу квартири від 25.04.2003, визначено, що за домовленістю сторін, зазначена квартира продається по ціні 122590,00грн. 07 серпня 2018 року між [PERSON] та [PERSON] розірвано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] , видане Деснянським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, актовий запис №285. Судом установлено та не заперечувалось учасниками справи, що позивач [PERSON] та відповідачка [PERSON] після розірвання шлюбу в 2018 році, продовжували проживали в спільній квартирі [ADDRESS] , однак в серпні 2019 року відповідачка [PERSON] змінила замки в квартирі та стали існувати перешкоди щодо проживання в спільній квартирі у позивача [PERSON] . Тому позивач звернувся до суду обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що квартира [ADDRESS] є спільною власністю [PERSON] та [PERSON] , як майно набуте під час шлюбу за спільні кошти подружжя. [PERSON] обґрунтовуючи заперечення щодо поділу майна подружжя, зазначила, що квартира [ADDRESS] , не є спільним майном подружжям, оскільки відповідачка за особисті кошти придбала квартиру, які вона отримала від продажу речей, що перебували в її власності до шлюбу з позивачем, а саме: ікона Покрови Пресвятої Богородиці (полотно, олія 40х23см) автор невідомий, час і місце створення - невідомі, приблизно ХІХ ст.; ікона Божої Матері (полотно олія, 45х31м) автор - невідомий, час і місце створення невідомі, приблизно ХVІІІ; ікона святого Миколая Чудотворця ( полотно, олія, 53х23см) автор - невідомий, час і місце створення невідомі, приблизно ХVІІІ ст., годинник Брейтліг Кросвінд ремінь сталевий, про що був укладений 24.04.2003 між [PERSON] та [PERSON] договір купівлі-продажу. [PERSON] заперечував факт існування особистих речей у відповідачки, а саме ікони Покрови Пресвятої Богородиці, ікони Божої Матері, ікони святого Миколая Чудотворця, годинник Брейтліг Кросвінд ремінь сталевий, оскільки за 20 років спільного життя з відповідачкою, не бачив вищезазначених речей та не знав про їх існування у відповідачки. За загальним правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. При визначенні майна, яке підлягає поділу, необхідно вирішити питання, коли саме сторонами припинений шлюб; обсяг спільного майна, нажитого за час ведення спільного господарства; джерел його придбання, наявності боргів подружжя за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно з частиною третьою якої, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. За таких обставин, за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя та яке використане саме в інтересах сім`ї. Відповідно до вимог ч.3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до ст. 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшенням, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Зокрема відповідно ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Відповідно до ч.1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Отже враховуючи зазначені вище норми законодавства, суд ставиться критично до договору купівлі-продажу від 24.04.2003 між [PERSON] та [PERSON] , який написаний власноручно [PERSON] , як до отримання відповідачкою особистих коштів, оскільки як встановлено судом та підтверджено свідками, відсутній будь-який договір щодо надання таких старовинних речей у власність [PERSON] , а надані відповідачці під час перебування в шлюбі з [PERSON] для реалізації щоб поліпшити житлові умови сім`ї. Крім того, як отримання речей зазначених в цьому договорі та і продаж відбувався під час перебування позивача та відповідачки у зареєстрованому шлюбі. Крім того зміст договору не зазначає, що кошти від продажу є особистими [PERSON] та направлені саме на покупку спірної квартири. Також в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, що кошти отримані відповідачкою за продаж речей, зазначених в договорі купівлі-продажувід 24.04.2003, були витрачені саме на спірну квартиру, ані витрачені на інші речі або майно. Разом з тим судом враховуються покази всіх свідків та додані до матеріалів справи докази, відповідно до яких можливо дійти висновку, що за час перебування сторонами у зареєстрованому шлюбі, як позивач так і відповідачка працювали, отримували доходи, кожен з них докладав різних зусиль для збільшення сімейного доходу, але всі дії та праця були направлені на одну мету задля поліпшення житлових умов проживання однією сім`єю, що і було зроблено придбанням квартири [ADDRESS] . Таким чином, враховуючи, що спірна квартира була набута сторонами за час шлюбу в інтересах сім"ї і є об`єктом спільної сумісної власності подружжя у зв`язку з чим суд доходить висновку про її поділ між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, визнавши за позивачем та відповідачем право власності по 1/2 частині квартири, що знаходиться в [ADDRESS] . Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Виходячи з принципу диспозитивності цивільного судочинства та змагальності сторін (статті 12,13 ЦПК України), суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Виходячи із встановлених фактичних обставин справи, вимог чинного законодавства, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Щодо вимоги про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, суд дійшов до такого. Відповідно до частин 1 та 3 (пункт 1) статті 133 та частин 1 - 3 ст. 137 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Частини 1-3 статті 134 ЦПК України визначають, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. Згідно з ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою. Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Разом з цим, Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). З матеріалів справи вбачається, що 14.07.2019 між [PERSON] та адвокатом Горбовим Володимиром Анатолійовичем укладено договір про надання адвокатських послуг ( правничої допомоги у цивільній справі). 26.04.2020 між [PERSON] та адвокатом Горбовим Володимиром Анатолійовичем укладено додаткову угоду № 2 до договору про надання адвокатських послуг (правничої допомоги у цивільній справі), відповідно до умов якого замовник зобов`язується виплатити виконавцю винагороду (гонорар) в розмірі 35530,00грн. На підтвердження витрат на правничу допомогу позивачем надано квитанція до прибуткового касового ордеру №б/н від 26.04.2021 на суму 35530,00грн. Однак при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (постанова ВС від 24.01.2019 у справі № 910/15944/17). Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі "Двойних проти України" (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі "Гімайдуліна і інших проти України" (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited" проти України", від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України" (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Таким чином, суд вважає, що витрати в розмірі 35530,00грн не відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, а також те, що їх стягнення з відповідача може становити надмірний тягар, що суперечить принципу розподілу таких витрат. Однак, беручі до уваги, що рішенням суду задоволено, суд вважає, що необхідно зменшити розмір стягнень з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу до суми 15000,00грн, яка відповідає розумному розміру. Відповідно до ч.1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Враховуючи викладене, відповідно до статей 133, 141 ЦПК України, беручі до уваги задоволення позовних вимог, з відповідача слід стягнути 15000,00грн понесених судових витрат, пов`язаних з наданням правничої допомоги при розгляді справи в суді та судовий збір в розмірі 8840,80грн.

Outcome: approved