Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-26 00:00:00

До суду звернувся [PERSON] із позовною заявою до ТОВ "СОЛО ІНВЕСТ" про захист прав споживача, визнання договору недійсним та стягнення коштів. У позовній заяві позивач вказує, що він в мережі інтернет знайшов оголошення про продаж транспортного засобу Renault Duster, 2014 року випуску за ціною 279732 гривні. Зателефонувавши за вказаним в оголошенні номером, дізнався, що оголошення актуальне та домовився про зустріч з консультантом в офісі компанії. 28.10.2015 року, приїхавши до офісу компанії ТОВ "СОЛО ІНВЕСТ», домовився, з консультантом компанії про те, що після сплати авансового платежу в сумі 55946,40 гривень, з ним буде укладено договір лізингу і протягом декількох днів транспортний засіб буде доставлено в м. Новий Буг Миколаївської області, та після сплати залишку суми вартості автомобіля позивач отримає його у власність. Довірившись консультанту, позивач 28.10.2015 року, через банківську установу, сплатив 55946,40 гривень, а коли повернувся до офісу відповідача, отримав для підпису Договір № 000055 від 28.10.2015 року з додатками, який, після запевнень представника відповідача, про те, що всі умови вона йому розяснила , підписав не читаючи його умов та вважаючи, що це договір купівлі-продажу транспортного засобу. Після повернення в м. Новий Буг та уважно прочитавши договір та додатки до нього стало зрозуміло , що його обманули, так як вартість транспортного засобу значно вища ніж та, на яку позивач розраховував, а після сплати автомобіль так і не був доставлений позивачу. Позивач вважає, що при укладенні договору відповідач ввів його в оману щодо істотних умов у договорі, а саме ціни автомобіля 368127,11 грн, а не 279732 грн., умови та строку доставки автомобіля. Крім того, на думку позивача, умови оспорюваного правочину порушують положення Закону України від 12.05.1991 року «Про захист прав споживачів», оскільки є несправедливими в цілому, суперечать принципу добросовісності, що є підставою для визнання такого договору недійсним. Поряд з цим договір суперечать вимогам ст.799 ЦК України, так як він нотаріально не посвідчений та вчинений товариством, у якого не має ліцензії на здійснення фінансових послуг, що вказує, відповідно до вимог ч.1 ст.220, 227 ЦК України на те, що він є нікчемним, До того ж, після підписання договору, представники відповідача не відповідають на усні телефонні звернення( телефон знаходиться поза межами досяжності) позивача. Крім того, зі змісту договору позивачу стало зрозуміло, що сплачені ним кошти, як адміністративний платіж, поверненню не підлягають, та можливості розірвати договір немає, оскільки він зовсім не передбачає його розірвання з ініціативи лізингоодержувача без втрати грошових коштів. Тому [PERSON] просив визнати недійсним договір фінансового лізингу № 000055 від 28.10.2015 року, укладений між сторонами, та стягнути з ТОВ "СОЛО ІНВЕСТ» на його користь сплачені 55946,40 гривень, а також понесені ним судові витрати. У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав у повному обсязі та суду пояснив, що оспорюваний договір носить характер правочину вчиненого під впливом обману, тому просив його позовні вимоги задовольнити, окрім того позивач зазначив, що цей договір укладений з порушенням вимог\~Закону України «Про захист прав споживачів», внаслідок застосування відповідачем нечесної підприємницької практики, а також в порушення вимог ст.799 ЦК України, так як нотаріально не посвідчений та вчинений юридичною особою, яка не має на це відповідного дозволу(ліцензії). Представник відповідача ТОВ "СОЛО ІНВЕСТ" в судове засідання не зявився, двічі (09.02.2017 року та 27.02.2017 року) повідомлявся через засоби масової інформації про час і місце розгляду справи, не повідомив про причину свого не прибуття. Суд, заслухавши пояснення позивача , дослідивши докази, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до ТОВ "СОЛО ІНВЕСТ" про захист прав споживача, визнання договору недійсним та стягнення коштів підлягають задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що 28.10.2015 року [PERSON] сплатив ТОВ "СОЛО ІНВЕСТ» кошти в розмірі 55946 гривень 40 копійок, що підтверджено квитанцією ПАТ КБ «ПРИВАТ БАНК», в якій зазначено, що це є адмінплатіж за договором фінансового лізингу № 000055 від 28.10.2015 року . 28.10.2015, між [PERSON] та ТОВ "СОЛО ІНВЕСТ", було укладено договір фінансового лізингу, відповідно до умов якого товариство взяло на себе зобов'язання придбати у власність та передати предмет лізингу автомобіль Renault Duster, 2014 року випуску, обєм двигуна 1,5 механіка /дизель/повний привід у користування лізингоодержувачу [PERSON] на строк та на умовах, передбачених договором. За умовами розділу І Договору лізингу, предметом лізингу є транспортний засіб, зазначений у ст. 1.1 та у Специфікації (Додаток № 2 Договору), в якому визначаються детальні особливості Предмету Лізингу. Як вбачається з додатку № 2 до Договору лізингу, в ньому повно не зазначено особливості предмету лізингу, а саме не зазначені рік випуску, колір, індивідуальні технічні характеристики, комплектація. Згідно п. 5.8 вказаного договору, лізингоодержувач свідомо обирає предмет лізингу, який визначається у п. 1.1 даного договору. В результаті цього лізингодавець не несе відповідальності за будь-які особливі характеристики або придатність предмета лізингу для будь-якої мети. Відповідно до умов п. 8.1 Договору фінансового лізингу, вартість предмету лізингу на момент укладення договору становить 368127 гривень 11 копійок з урахуванням ПДВ, що становить еквівалент 14556,75 евро. У пункті 8.2 періодичні лізингові платежі, Авансові платежі, передбачені Додатками № 1 і № 3 також визначаються в еквіваленті валюти фінансування з обчисленням суми, яка підлягає сплаті у гривні відповідно до курсу НБУ гривні до євро на дату проведення відповідних розрахунків . Пунктом 8.4, 8.5 вказаного договору передбачено, що всі платежі, які визначаються у додатку № 1 та Додатку № 3 до даного договору сплачуються лізингоодержувачем з 1по 10 число поточного місяця. Планові платежі зараховуються лізингодавцем відповідно до розрахункового гривневого еквівалента валюти фінансування за курсом НБУ гривні до євро на дату проведення платежу. У Додатку № 1 від 28.10.2015 до цього договору визначено вартість предмета лізингу, яка становить 14556,75 євро; авансовий платіж - 50 %; суму виплати авансового платежу 7278,38 євро; щомісячний авансовий платіж - 606,53 євро; адміністративний платіж (10%) 1455,68 євро; комісію за передачу предмету лізингу (3%)\~436,70 євро, а Додаток № 3 до договору взагалі відсутній. Відносини, що виникають у зв'язку з договором лізингу, регулюються положеннями\~ЦК України\~про лізинг, найм (оренду), договір купівлі-продаж, поставку та\~Законом України «Про фінансовий лізинг». Відповідно до ч. ч. 2, 3\~ст. 806 ЦК України\~до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм, оренду з урахуванням особливостей, встановлених\~параграфом 6 ЦК України та законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ч. 2\~ст.628 ЦК України, сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). Виходячи з аналізу вищевказаних норм чинного законодавства, за своєю правовою природою договір лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу. Згідно\~ст.799 ЦК України, договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Таким чином, законодавством передбачено, що договір фінансового лізингу укладається в письмовій формі, а при укладенні договору фінансового лізингу відносно транспортного засобу при передачі його в найм чи при його продажу договір лізингу підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч. 1\~ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу. Відповідно до частини першої ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору, такий договір є нікчемним. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 215, ч. 2 ст. 216 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Недійсний правочин не створює юридичних наслідків крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Судом встановлено, що договір фінансового лізингу від 28.10.2015 року, укладений між сторонами, в порушення ст.799 ЦК України , нотаріально не посвідчений, а тому він згідно зі статтею 220 ЦК України він є нікчемним. Згідно п. 4 ч. 1\~ст.34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», діяльність з надання будь-яких послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб, може здійснюватися лише фінансовими установами після отримання ліцензії. Фінансовий лізинг, а також адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовими послугами (пункти 5 та 11-1\~ст.4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»). Відповідно до ч. 1\~ст.227 ЦК України, правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу(ліцензії) може бути визнаний судом недійсним. Судом не встановлено наявності ліцензії у відповідача для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що свідчить про відсутність такого дозволу (ліцензії), суперечить вимогам законодавства та, на думку суду, є підставою для визнання такого договору недійсним. Крім зазначеного, позивач вважає , що оспорюваний договір містить несправедливі умови, що також тягне його недійсність, згідно положень Закону України «Про захист прав споживачів». Перевіривши доводи позивача по вказаним посиланням, суд приходить до наступного. Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів»\~містить самостійні підстави визнання умов договорів недійсними. Згідно правовової позиції Верховного Суду України у справі № 6-330цс16, визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій\~статті 18 Закону України від 12.05.1991 року № 1023-XII Про захист прав споживачів»\~(далі\~Закон № 1023-XII). Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживачу. Аналізуючи норму\~ ст.18 цього Закону, можна дійти висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони, по-перше, порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті\~3, частина третя статті\~509 ЦК України); по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, завдають шкоди споживачеві. За частиною третьою\~статті 18 Закону № 1023-XII\~несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобовязань, включаючи умови про взаємозалік, зобовязання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обовязків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця (пункти 2, 3); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірванням або невиконанням ним договору (пункт 4). У спірному договорі фінансового лізингу (п. 12.1) зазначено, що у випадку розірвання договору лізингоодержувачем лізингодавець повертає сплачені кошти з вирахуванням штрафу за дострокове розірвання - 40 % від сплаченої суми авансового платежу. У такому випадку Адміністративний платіж лізингоодержувачу не повертається. Закон України «Про захист прав споживачів» передбачає повернення суми авансових платежів з вирахуванням штрафу за дострокове розірвання договору. Цією нормою до несправедливих умов договору віднесено надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця, виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору, а пунктом 12.1 Договору передбачено право лізингодавця не повертати лізингоодержувачу комісію за організацію договору, що порушує принцип добросовісності, призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків і завдає шкоди споживачеві, а тому зазначена у пункті 12.1 умова договору є несправедливою в розумінні ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів».\~\~ \~\~\~\~Несправедливою умовою оспорюваного договору є сплата Адміністративного платежу, так як в графі «Визначення термінів» договору зазначено, що адміністративний платіж - це першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу Першого платежу, що підлягає сплаті лізингоодержувачем на користь лізингодавця за перевірку, розгляд та підготовку документів, для укладення договору, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату. Розмір Адміністративного платежу становить погоджений сторонами відсоток від вартості Предмета лізингу, який складає 10 %, згідно додатку № 1. Частиною 2\~ст.16 Закону України «Про фінансовий лізинг», визначено, що лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. З наведеного вбачається, що законодавством не передбачено лізинговий платіж пов'язаний з укладенням самого договору фінансового лізингу. Дана умова також, на думку суду є несправедливою. Також, згідно п. 1.7 договору, лізингодавець передає у користування лізингоодержувачу предмет лізингу протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів, з моменту сплати Лізингоодержувачем на рахунок Лізингодовця наступних платежів:\~адміністративного платежу; - авансового платежу; - комісії за передачу предмета лізингу у разі наявності, сплати різниці до вже сплаченого Авансового платежу, на умовах викладених у п.9.4 ст.9 даного Договору, або різниці дол. вже сплаченого Авансового платежу, на умовах викладених у п.9.6 ст.9 даного Договору\~. Пунктом 3.4.3 передбачено, що лізингоодержувач має право відмовитись або розірвати договір у передбачених даним договором або чинним законодавством випадках. Зі змісту п. 12.1 слідує, що лізингоодержувач, який сплатив адміністративний платіж, частково або повністю та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням, про що має повідомити лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо наміру розірвання договору, шляхом направлення відповідного листа та зазначенням реквізитів особистого банківського рахунку для здійснення повернення коштів. У такому випадку поверненню підлягають 60 % від сплаченого авансового платежу та або частини Авансових платежів, 40% Лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору, адміністративний платіж у такому випадку не повертається. Зазначена умова договору також є несправедливою для сторони позивача. Крім того, з тексту всього договору вбачається, що він повинен містити Додаток № 3, який передбачає графік покриття витрат та виплати лізингових платежів, та є невідємною його частиною, але такий відсутній, не долучений до оспорюваного договору та не підписаний позивачем, що вказує на не узгодження з позивачем лізингових платежів за умовами договору та є підставою для визнання його недійсним. Проаналізувавши зміст спірного договору фінансового лізингу, суд приходить до висновку, що положення вказаного договору, укладеного між [PERSON] та ТОВ «СОЛО ІНВЕСТ» 28.10.2015 року, обмежують права позивача, як споживача, передбачені Законами України «Про захист прав споживачів», «Про фінансовий лізинг» та ЦК України, не відповідають принципу добросовісності та рівності сторін у договорі та в цілому містять істотний дисбаланс прав та обов'язків сторін договору на шкоду споживача, а також укладені в порушення вимог ЦК України, стосовно його нотаріального посвідчення та права на здійснення фінансових операцій відповідачем згідно до вимог ЗаконуУкраїни «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», тому судом визнається недійсними. Відповідно до вимог ч.2 та 3\~ст. 216 ЦК України, у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а винна сторона зобов'язана відшкодувати іншій стороні завдані вчиненням недійсного правочину збитки. У звязку з визнанням договору фінансового лізингу від 28.10.2015 року недійсним, на підставі вимог ч.2,3 ст.216 ЦК України з відповідача підлягає стягненню на користь позивача платіж, внесений ним 28.10.2015 року в сумі 55946 гривень 40 копійок . Крім того, на підставі ст.88 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір сплачений ним при зверненні до суду за позовною вимогою майнового характеру) у розмірі 559 гривень 47 копійок, а також на користь держави судовий збір за позовною вимогою немайнового характеру, в сумі 551 гривні 20 копійок.

Outcome: approved