Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-01 00:00:00

26 листопада 2015 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] в якій позивач просить суд стягнути з відповідачів на його користь по 47 010 грн., а всього 94 020,00 грн. та понесені судові витрати. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що рішенням апеляційного суду Львівської області від 26.12.2014р. частково задоволено його позовні вимоги та стягнуто з [PERSON] - 29 381,25 грн. на відшкодування шкоди та судові витрати, з [PERSON] 23 505,00 грн. на відшкодування шкоди та судові витрати. Цим судовим розглядом встановлено, що 29.11.2008р. відбулося зіткнення двох транспортних засобів під керуванням [PERSON] та [PERSON], причиною чого стали порушення з боку водія [PERSON], який загинув на місці пригоди. Апеляційний суд стягнув з власника транспортного засобу [PERSON] 20% шкоди, а решту поклав на водія. Так, як останній загинув на місці ДТП, то суд стягнув зі спадкоємця покійного водія - [PERSON] 1/5 частину шкоди, одночасно встановив, що є двоє інших спадкоємців [PERSON] та [PERSON], які успадкували по 2/5 частині спадкового майна, проте вимоги до них не заявлені. Тому, позивач на даний час, заявив вимоги до таких спадкоємців з врахуванням загального розміру шкоди та їх частки у спадковому майні і просить стягнути з них по 47 010,00 грн. В подальшому, позивач збільшив свої позовні вимоги та просив суд стягнути з відповідачів суму шкоди також з врахуванням інфляційних втрат та 3% річних на підставі ст. 625 ЦК України, які за його підрахунками складають загалом 415 722,00 грн., або по 207 861,00 грн. з кожного. В обґрунтування збільшених вимог посилався на те, що приписи ст. 625 ЦК України поширюються на не договірні зобов'язання, а тому він має право на нарахування таких сум на суму боргу за період з 30.11.2008р. по 01.11.2018р. Відповідачі проти задоволення позовних вимог заперечили повністю з огляду на те, що відповідно до ст. 1281 ЦК України кредиторові спадкодавця надається шестимісячний строк для пред'явлення вимоги до спадкоємця, а позивач такий строк пропустив, так як претензій не скерував відповідачам. Вважають неприпустимим нарахування інфляційних втрат та 3% річних на деліктне зобов'язання. Окрім того вказав, що позивачем пропущено строк позовної давності. Після задоволеного відводу та самовідводу попереднього складу суду по даній справі було здійснено повторний автоматизований розподіл справи та відповідно до протоколу від 22.02.2018р. передано справу на розгляд даному складу суду. Ухвалою судді від 23.02.2018р. дану цивільну справу прийнято до провадження та призначено підготовче засідання. 02.04.2018р. до суду надійшов відзив на позовну заяву від [PERSON] та законного представника неповнолітнього [PERSON] - [PERSON]. 02.04.2018р. до суду надійшла заява відповідачів про застосування строку позовної давності до вимог позивача. 04.04.2018р. від представника позивача надійшли клопотання про витребування доказів по справі. Ухвалою суду від 05.06.2018р. клопотання представника позивача про витребування доказів задоволено, витребувано докази по справі. 11.09.2018р. до суду надійшла заява представника позивача про збільшення розміру позовних вимог. 01.10.2018р. від представника відповідачів надійшло клопотання про залишення без руху заяви про збільшення позовних вимог. 01.10.2018р. до суду надійшов відзив на позовну заяву про збільшення позовних вимог від законного представника неповнолітнього [PERSON] - [PERSON]. 22.10.2018р. суду надано відповідь на відзив зі сторони позивача. Ухвалою суду від 22.10.2018р. заяву позивача про збільшення розміру позовних вимог, відзив та відповідь на відзив прийнято до розгляду, встановлено позивачу строк для надання відповіді на відзив до 30.10.2018р., закрито підготовче засідання та призначено справу до судового слухання. 25.10.2018р. до суду надійшла відповідь на відзив від представника позивача. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали цивільної справи у їх сукупності та взаємозв'язку, суд встановив наступні обставини справи та відповідні до них правовідносини. Рішенням апеляційного суду Львівської області від 26.12.2014р. вирішено стягнути з [PERSON] в користь [PERSON] 29 381, 25 грн. на відшкодування матеріальної шкоди, 224,54 грн. сплаченого державного мита та 33,02 витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи; стягнути з [PERSON] в користь [PERSON] 23 505, 00 грн. на відшкодування матеріальної шкоди, 179,63 грн. сплаченого державного мита та 26,42 витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи. У цьому рішенні суду встановлено, що 29 листопада 2008 року близько 06:30 год., на 21 км. автодороги Н-17 сполученням Львів-Луцьк відбулася дорожньо-транспортна пригода за участі автомобілів "Ленд Ровер", номерний знак [NUMBER] під керуванням [PERSON] та "Мерседес", номерний знак [NUMBER] під керуванням [PERSON]. Апеляційний суд дійшов висновку, що вина [PERSON] встановлена та підтверджується матеріалами досудового розслідування. Також апеляційний суд у цій справі визначив, що шкода, завдана позивачу, повинна бути відшкодована спільно власником та водієм транспортного засобу в наступних частинах: з власника транспортного засобу [PERSON] належить стягнути 20% від заподіяної матеріальної шкоди, з водія [PERSON] - 80% від розміру шкоди. Як зазначено у ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Водночас, в межах розгляду даної справи судом встановлено, що [PERSON] помер [INFO] і за наслідками його смерті 27.03.2009р. заведено спадкову справу в Кам'янка-Бузькій державній нотаріальній конторі, що доводиться витягом про реєстрацію в спадковому реєстрі (а.с. 130). Спадкоємцями до майна [PERSON] є його дружина [PERSON] з часткою 1/5 частина, його син [PERSON] з часткою 2/5 частини та його дочка [PERSON] з часткою 2/5 частини, що доводиться копіями свідоцтв про право на спадщину за законом (а.с. 131-140). 20 лютого 2009 року представник позивача [PERSON] - [PERSON] підписав претензію на ім'я [PERSON] про відшкодування шкоди завданої ДТП, яка мала місце 29.11.2008р., на загальну суму 189 256,24 грн. Така претензія отримана [PERSON] 12.03.2009р., що доводиться поштовим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 224-225). Розглядаючи даний спір суд виходив із наступних мотивів та положень закону. Як встановлено рішенням апеляційного суду Львівської області від 26.12.2014р., мало місце ДТП 29.11.2008р., в результаті якого завдана шкода [PERSON] Суд визначив, що загальна сума шкоди, яка підлягає до відшкодування становить 146906,24 грн., а винуватцем ДТП 117 524,99 грн. З урахуванням того, що винуватець ДТП помер, а власник транспортного засобу відшкодовує 20% шкоди, то на одного з спадкоємців [PERSON] - [PERSON] з розміром частки 1/5 частина, розмір відшкодування визначений на рівні 23 505,00 грн. Судом у даній справі встановлено, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] є спадкоємцями до майна покійного з розміром частки 2/5 частини кожен, а тому розмір шкоди, який припадає на їх частки становить по 47010,00 грн. відповідно. Вказані обставини не заперечуються і стороною відповідача. Відповідач з посиланням на ст. 1281 ЦК вказує на пропуск позивачем строку пред'явлення вимоги до спадкоємців. Вирішуючи дане питання суд виходив із наступного. Відповідно до ч. 2 ст. 1281 ЦК України кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Як видно з обставин справи та у відповідності до положень ст. 1220 ЦК, днем відкриттям спадщини після смерті [PERSON] є [INFO] і саме з цього часу позивачу було відомо про такі обставини, так як [PERSON] загинув в результаті ДТП, за участі позивача [PERSON] Разом з тим, судом встановлено, що позивач скерував претензію [PERSON], яку вона отримала 12.03.2009р., тобто в межах строку визначеного ч. 2 ст. 1281 ЦК України. Посилання представника відповідачів, що з такою вимогою позивач повинен був звернутися окрім [PERSON] також і до [PERSON] та [PERSON] суд відхиляє, так як з обставин справи видно, що станом на момент завдання шкоди та на момент пред'явлення такої вимоги, [PERSON] ([INFO]) був малолітнім, а [PERSON] ([INFO]) була неповнолітня, а як зазначено у ч. 1 ст. 242 ЦК України батьки (усиновлювачі) є законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей. Тому, така вимога про відшкодування шкоди була направлена належній особі, а саме одному зі спадкоємців, яка була одночасно законним представником інших спадкоємців, а відтак, позивач не пропустив шестимісячного строку для пред'явлення вимоги до спадкоємців. А враховуючи, що спадкоємці [PERSON] та [PERSON] прийняли спадщину, то вони повинні задовольнити вимогу позивача по 47010,00 грн. кожен згідно положень ч. 1 ст. 1282 ЦК, яка передбачає, що спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. І суд не знаходить підстав для застосування строку позовної давності до даної вимоги, на якій наполягає представник позивача, так як судом встановлено, що рішенням апеляційного суду Львівської області від 26.12.2014р. задоволено позов [PERSON] до одного з спадкоємців та власника транспортного засобу і стягнуто частину завданої шкоди. Як передбачено у ч. 2, 3 ст. 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Враховуючи, що даний позов пред'явлено позивачем до інших боржників 26.11.2015р., то суд вважає, що він поданий в межах строку позовної давності, яка перервалася та почала обраховуватись заново. Вирішуючи позовну вимогу позивача про стягнення інфляційних втрат та 3% річних суд виходив із наступного. Як зазначено у ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Аргументи сторони відповідачів щодо неможливості застосування ст. 625 ЦК до деліктних зобов'язань суд відхиляє на підставі п. 3 ч. 4 ст.265 ЦПК України з огляду на усталену судову практику Верховного Суду, зокрема висловлену у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року по справа № 686/21962/15-ц. А тому, позивач має право нарахувати інфляційні втрати на 3% річних за весь період прострочення на суму грошового зобов'язання, яке в даному випадку становить 47010,00 грн. щодо кожного відповідача. Разом з тим, визначаючи момент з якого виникло прострочення сплати такого зобов'язання, суд вважає помилковим підхід застосований позивачем. Так, позивач розраховує такий строк з дня наступного за моментом завдання шкоди (дата ДТП). Однак такий момент не може бути початком прострочення виконання зобов'язання, так як спадкоємець має шість місяців для того щоб прийняти спадщину або відмовитися від неї. Суд при розгляді даної справи дійшов до висновку, що оскільки строк виконання спадкоємцями деліктного зобов'язання не встановлений ані договором, ані актами цивільного законодавства, то такий слід обчислювати за правилами ч. 2 ст. 530 ЦК України, яка передбачає, що якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. В межах даної справи судом встановлено, що позивач надіслав вимогу спадкоємцям до моменту закінчення строку для прийняття спадщини у відповідності до положень ст. 1281 ЦК і таку вимогу не слід ототожнювати із вимогою, яка надсилається за правилами ч. 2 ст. 530 ЦК України, так як в першому випадку закон передбачає надсилання вимоги задля того, щоб зобов'язання настало, а в другому, щоб строк виконання такого зобов'язання настав. А так як позивач не надав суду доказів скерування вимоги в порядку ч. 2 ст. 530 ЦК, то суд, керуюється роз'ясненнями, які наведені у п. 24 Постанови Пленуму ВССУ від 30.03.2012 №5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" де вказано, що пред'явленням вимоги є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і пред'явлення до нього позову. Як видно з матерів справи, позивач звернувся до суду 26.11.2015р., а семиденний строк визначений у ч. 2 ст. 530 ЦК сплив 04.12.2015р. і саме з цього часу слід вважати прострочення зобов'язання відповідачів, а отже і нараховувати інфляційні втрати та 3% річних. З урахування заявлених меж позовних вимог, суд вважає за необхідне здійснити таке нарахування до 01.07.2018р. За підрахунками суду, загальна сума інфляційного збільшення заборгованості на суму 47010 за період з 04.12.2015р. по 01.07.2018р. становить 16 092,56 грн., а 3% річних - 3 635,87 грн., що і підлягає до стягнення з кожного відповідача. Одночасно, суд вважає за необхідне вирішити питання судового збору. Як видно з матеріалів справи, позивач первинно просив суд стягнути 94020,00 грн. і при зверненні до суду сплатив судовий збір у розмірі 940,20 грн. (а.с. 1). У подальшому, збільшивши розмір позовних вимог до 415 722,00 грн., судовий збір у розмірі 3 217,02 грн. залишився не оплаченим позивачем, однак суд прийняв таку заяву до розгляду. У п. 16 Постанови ВССУ від 17.10.2014р. № 10 "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах" зазначено, що остаточне визначення в процесі розгляду справи ціни позову (дійсної вартості спірного майна), а отже, і суми судового збору, здійснюється судом із наступним стягненням недоплаченого або з поверненням переплаченого судового збору. Тому, враховуючи вимоги щодо пропорційності розподілу судових витрат до задоволеної частини позовних вимог, а також наступного стягнення недоплаченого судового збору, суд дійшов висновку про необхідність стягнення з відповідачів на користь позивача понесених судових витрат, з відповідачів на користь держави решту недоплаченого позивачем судового збору у межах пропорції до задоволеної частини вимог, а також решту недоплаченого судового збору з позивача в межах пропорції до частини позовних вимог у задоволенні якої суд відмовив. Окрім того, до моменту завершення судових дебатів, сторона відповідача на підставі ч. 8 ст.141 ЦПК України заявила клопотання про вирішення питання судових витрат, докази понесення яких ними будуть подані, а тому суд

Outcome: partial