Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-21 00:00:00

\~ \~ \~ \~Представник позивача звернувся до відповідачів з позовом про відшкодування в порядку регресу витрат, повязаних з виплатою страхового відшкодування. На підставу своїх вимог спирається на те, що 6 червня 2016 року на вулиці Лаврській у м. Києві з вини відповідачки, [PERSON], яка керувала автомобілем [NUMBER] сталася дорожньо-транспортна пригода, що підтверджується довідкою про ДТП №93201458 та листом Управління патрульної поліції в м. Києві від 10 лютого 2017 року. Згідно відповіді Головного сервісного центру МВС України від 21 травня 2018 року автомобіль [NUMBER] зареєстрований на праві власності за відповідачем [PERSON], що зареєстрований в [INFO]. На дату скоєння цієї пригоди відповідачі не мали чинного договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, про що свідчить відсутність інформації щодо страхування даного транспортного засобу в Єдиній централізованій базі даних МТСБУ. Згідно із ч. ч. 1 та 2 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Позивач зазначає, що відповідальність за завдану шкоду може наставати лише за наявності підстав, до яких законодавець відносить: наявність шкоди; протиправну поведінку заподіювача шкоди; причинний зв'язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вину. За відсуфтності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. Законодавство в деліктних зобов'язаннях передбачає презумпцію вини заподіювача шкоди; якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. Доведення відсутності вини у спричиненні шкоди відповідно до вимог ст. 1166 ЦК покладено на відповідача. Отже, на думку представника позивача відповідальними особами за завдані збитки є відповідачі по справі, [PERSON], та [PERSON] Відповідно до п.п. «а» п. 41.1. ст. 41 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», за рахунок коштів фонду захисту потерпілих, відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність. Відповідно до положень п. 40.3 ст. 40 Закону МТСБУ має право залучати аварійних комісарів у порядку, встановленому Уповноваженим органом, для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків у випадках, визначених у ст. 41 цього Закону. У зв'язку з залученням аварійного комісара відповідно до положень ст. 40 цього Закону МТСБУ понесло витрати в розмірі 574 грн. 00 коп., що підтверджується платіжним дорученням. В результаті вищевказаної пригоди був пошкоджений автомобіль [NUMBER], що належить [PERSON] цивільно-правова відповідальність якої була застрахована в ВАТ «НАСК «Оранта» згідно Полісу № АЕ/7599608, що діяв на момент ДТП. Відповідно до положень п. 22.1 ст. 22 Закону при настанні страхового випадку страховик або МТСБУ відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи. Відповідно до положень ст. 29 Закону у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки. Згідно Звіту №5461/06/16 від 06 червня 2016 року, складеного спеціалістом ТОВ «Сател Груп» розмір завданих збитків визначений згідно ст. 29 Закону склав суму 162 292 грн. 46 коп. При цьому ліміт відповідальності позивача становить 100 000 грн. 00 коп. 21 червня 2016 року потерпіла повідомила про страховий випадок та 28 лютого 2017 року з метою отримання відшкодування звернулася в МТСБУ, досудове врегулювання спору не є обов'язковим та не передбачено чинним законодавством. Договірних зобов'язань між МТСБУ, потерпілою особою та відповідачами не виникало. Відповідно до норм ст. 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Таким актом є Закон України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», який містить спеціальні норми щодо регулювання даних правовідносин. Отже, у зв'язку з настанням події, передбаченої п. п. "а" п. 41.1 ст. 41 Закону, МТСБУ 24 травня 2017 року перерахувало потерпілій суму страхового відшкодування в розмірі 100 000 грн. 00 коп., що підтверджується наказом та платіжним дорученням. Згідно п. 38.2.1 ст. 38 Закону МТСБУ після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до власника транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім осіб, зазначених у п. 13.1 ст. 13 цього Закону, що і змусило представника позивача звернутись з відповідним позовом до суду. Представник позивача в судове засідання не зявився, але надав суду заяву, згідно якої позов підтримує та просив проводити судовий розгляд в його відсутності. Відповідач [PERSON], яка згідно довідки відділу місця\~проживання управління\~з питань\~державної реєстрації\~департаменту організаційного\~забезпечення Дніпровської\~районної ради\~в місті\~Києві зареєстрована за адресою: [INFO] м. Київ, був повідомлеий про час та місце розгляду справи за даною адресою, але судові повістки належним чином відповідачу вручені не були та були повернуті суду з поміткою "за закінченням терміну зберігання". Відповідно до ч. 3 ст. 130 ЦПК України, якщо особу, якій адресовано судову повістку, не виявлено в місці проживання, повістку під розписку вручають будь-кому з повнолітніх членів сімї, які проживають разом з нею. У такому випадку особа, якій адресовано повістку, вважається належним чином повідомленою про час, дату і місце судового засідання, вчинення іншої процесуальної дії. Згідно з ч. 4 ст. 130 ЦПК України у разі відсутності адресата (будь-кого з повнолітніх членів його сімї) особа, яка доставляє судову повістку, негайно повертає її до суду з поміткою про причини невручення. Згідно з ч. 1 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобовязані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином, проте вищевикладене не дає суду підстав вважати, що відповідач належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи шляхом судових повісток, а тому крім відправлення судових повісток за місцем його реєстрації, відповідач належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи (судові засідання на 30.10.2018, 09.11.2018, та 22.11.2018) шляхом розміщення оголошення на офіційній веб-сторінці Маньківського районного суду Черкаської області в розділі "Новини та Громадянам" в підрозділі "Оголошення про виклик сторін місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи яких невідоме" (порядок публікації оголошень до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи). Відповідач [PERSON], який згідно довідки Нестерівської сільської ради, зареєстрований але не проживає за адресою: [INFO], був повідомлеий про час та місце розгляду справи за даною адресою, але судові повістки належним чином відповідачу вручені не були та були повернуті суду з поміткою "за закінченням терміну зберігання". Відповідно до ч. 3 ст. 130 ЦПК України, якщо особу, якій адресовано судову повістку, не виявлено в місці проживання, повістку під розписку вручають будь-кому з повнолітніх членів сімї, які проживають разом з нею. У такому випадку особа, якій адресовано повістку, вважається належним чином повідомленою про час, дату і місце судового засідання, вчинення іншої процесуальної дії. Згідно з ч. 4 ст. 130 ЦПК України у разі відсутності адресата (будь-кого з повнолітніх членів його сімї) особа, яка доставляє судову повістку, негайно повертає її до суду з поміткою про причини невручення. Згідно з ч. 1 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобовязані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином, проте вищевикладене не дає суду підстав вважати, що відповідач належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи шляхом судових повісток, а тому крім відправлення судових повісток за місцем його реєстрації, відповідач належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи (судові засідання на 30.10.2018, 09.11.2018 та 22.11.2018) шляхом розміщення оголошення на офіційній веб-сторінці Маньківського районного суду Черкаської області в розділі "Новини та Громадянам" в підрозділі "Оголошення про виклик сторін місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи яких невідоме" (порядок публікації оголошень до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи). Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Враховуючи вищевикладене та приписи\~ст. 223 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу без участі осіб, які в судове засідання не зявилися, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду. У звязку з неявкою в судове засіданні всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, вивчивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини: Представник позивача згідно позовної заяви зазначає, що 6 червня 2016 року на вулиці Лаврській у м. Києві з вини відповідачки, [PERSON], яка керувала автомобілем [NUMBER] сталася дорожньо-транспортна пригода. Згідно відповіді Головного сервісного центру МВС України від 21 травня 2018 року автомобіль [NUMBER] зареєстрований на праві власності за відповідачем [PERSON], що зареєстрований в [INFO] (а.с.17). На дату скоєння цієї пригоди відповідачі [PERSON] та [PERSON] не мали чинного договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, про що свідчить відсутність інформації щодо страхування даного транспортного засобу в Єдиній централізованій базі даних МТСБУ (а.с.14). У зв'язку з залученням аварійного комісара відповідно до положень ст. 40 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» МТСБУ понесло витрати в розмірі 574 грн. 00 коп., що підтверджується платіжним дорученням. В результаті вищевказаної пригоди був пошкоджений автомобіль «Вольво», д.н.з. [NUMBER], що належить [PERSON] цивільно-правова відповідальність якої була застрахована в ВАТ «НАСК «Оранта» згідно Полісу № АЕ/7599608, що діяв на момент ДТП (а.с.12,13). Згідно Звіту №5461/06/16 від 06 червня 2016 року, складеного спеціалістом ТОВ «Сател Груп» розмір завданих збитків визначений згідно ст. 29 Закону склав суму 162 292 грн. 46 коп.(а.с.18-29). При цьому ліміт відповідальності позивача становить 100 000 грн. 00 коп. 21 червня 2016 року потерпіла повідомила про страховий випадок та 28 лютого 2017 року з метою отримання відшкодування звернулася в МТСБУ (а.с.9-10). Договірних зобов'язань між МТСБУ, потерпілою особою та відповідачами не виникало. У зв'язку з настанням події, передбаченої п. п. "а" п. 41.1 ст. 41 Закону, МТСБУ 24 травня 2017 року перерахувало потерпілій суму страхового відшкодування в розмірі 100 000 грн. 00 коп., що підтверджується наказом та платіжним дорученням. (а.с.34,35). Представник позивача зазначає, що відповідальними особами за завдані збитки є відповідачі по справі, [PERSON], та [PERSON] і з них необхідно стягнути відшкодування в порядку регресу витрати, повязані з виплатою страхового відшкодування Суд вирішуючи даний спір зазначає, що відповідно до норм ст. 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Частиною першою статті 1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Згідно зі статтею 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Статтею 1191 ЦК України передбачено, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Відповідно до положень частини першої статті 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» при настанні страхового випадку страховик або МТСБУ відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна в результаті ДТП життю, здоров'ю, майну третьої особи. Згідно з підпунктом 38.2.1. пункту 38.2. статті 38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» МТСБУ після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до власника транспортного засобу, який спричинив ДТП, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім осіб, зазначених у пункті 13.1 статті 13 цього Закону. Отже, законом встановлено порядок стягнення коштів, виплачених МТСБУ на відшкодування шкоди особі потерпілій у ДТП, саме в порядку регресу, якщо така шкода спричинена власником транспортного засобу, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність. Як роз'яснено у пунктах 26, 27 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», до страховика (МТСБУ), який виплатив страхове відшкодування, переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, яка одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Проте із матеріалів позову вбачається відсутність будь-яких підтвердженнь того, що відповідач [PERSON] перебувала за кермом автомобіля [NUMBER] під час ДТП. Згідно повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду (а.с.8) вбачається, що учасниками ДТП є автомобіль [NUMBER] під керуванням [PERSON] та автомобіль [NUMBER], який належить [PERSON], але водій на момент ДТП не встановлений, проте представник позивача безпосередньо в позові зазначає факт того, що саме [PERSON] керувала автомобілем [NUMBER]. Із листа Управління патрульної поліції у м. Києві від 10.02.2017 (а.с.11) вбачається, що учасники ДТП є три автомобілі, а саме автомобілі [NUMBER], [NUMBER] та "Cheri" д.н.з.[NUMBER], проте в позовній заяві відсутня будь-яка інформація про автомобіль [NUMBER] як учасника ДТП та його водія . До матеріалів справи додано довідку №93201458 про дорожньо-транспортну пригоду (а.с.12), проте суд не може прийняти дану довідку в якості доказу, оскільки дана довідка не містить підпису уповноваженої посадової особи на її видачу та відсутня печатка уповноваженого органу, що дає суду підстави вважати , що даний доказ є не допустимий, оскільки у відповідності до ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ч.2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Стаття 79 ЦПК України визначає, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно положень ст. 81 ЦПК України закріплено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи. Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповіднодо ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд та учасники судового процесу зобовязані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Згідно положень ст. 13 ЦПК України закріплено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Із матеріалів справи вбачається відсутність будь-яких заяв та клопотань представника позивача щодо витребування доказів в зв"язку з неможливістю їх отримання. Проаналізувавши вищевикладене, суд приходить до висновку про відсутність в матеріалах справи поданих представником позивача достовірних доказів, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи та недостатність доказів, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування, що унеможливлює суд дати відповідну належну оцінку доказам та ухвалити законне, обгрунтоване рішення по суті спору, тому позовні вимоги не підлягають до задоволення. На підставі\~викладеного,\~

Outcome: dismissed