Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-26 00:00:00

Позивач Перший заступник керівника Київської місцевої прокуратури №1 м. Києва діючи в інтересах держави в особі: Департаменту охорони здоров`я виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) звернувся до суду з даним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 19.11.2019 року [PERSON] визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та призначено покарання у виді штрафу в розмірі 200 (двісті) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 3400 (три тисячі чотириста) гривень в дохід держави. Встановлено, що 25.10.2018 року о 19 годині 00 хвилин [PERSON] , керуючи технічно справним автомобілем марки «Ford Fiesta», реєстраційний номер [NUMBER] , розпочинаючи рух на зелений сигнал світлофора, з провулку Лабораторного на вул. Антоновича, з маневром лівого повороту для руху в напрямку вул. Володимирсько-Либідської в м. Києві, рухаючись зі швидкістю приблизно 20 км/год., по сухому чистому асфальтобетонному дорожньому покритті проїзної частини, будучи неуважною, відповідно не зреагувала на зміну дорожньої обстановки, розпочинаючи рух та змінюючи його напрямок, не впевнилась в його безпеці та не надала дорогу пішоходу [PERSON] , який, маючи перевагу в русі, перетинав проїзну частину вулиці Антоновича, по регульованому пішоходному переходу на зелений сигнал світлофора з права на ліво відносно її напрямку руху. В результаті чого [PERSON] правою передньою бічною частиною керованого нею автомобіля здійснила наїзд на пішохода [PERSON] , чим порушила п.п. 2.3 б), 10.1, 16.6 Правил дорожнього руху України. Згідно висновку судово-медичної експертизи №1990/Е від 20.11.2018 року у [PERSON] при первинному зверненні за медичною допомогою 25.10.2018 року о 18.59 год., мала місце: закрита травма лівої гомілки у вигляді уламкового перелому верхньої третини великогомілкової кістки зі зміщенням уламків. Морфологічні властивості виявленого перелому, що потребувало проведення оперативного втручання- дозволяють стверджувати, що як відновлення анатомічної цілісності вказаної кістки так і відновлення функції лівої гомілки буде спостерігатися у строк понад 21 добу, та саме з цього строку, обчислювати тривалість розладу здоров`я, як критерію, визначення ступеню тяжкості. Тому, вказана закрита травма лівої гомілки за ступенем тяжкості відноситься до тілесного ушкодження середнього ступеню тяжкості, що спричинило тривалий розлад здоров`я на строк понад 21 добу. На підставі ч. З ст. 349 КПК України, за згодою інших учасників судового провадження, дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюють, визнано судом недоцільним. При цьому судом встановлено, що обвинувачена [PERSON] правильно розуміє зміст цих обставин; сумніви у добровільності її позицій - відсутні, наслідки неможливості оскаржити ці обставини в апеляційному порядку - роз`яснені. Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку, що винуватість [PERSON] , у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення при обставинах, викладених в обвинувальному акті і вироку, є доведеною. Причинно-наслідковий зв`язок між необережними діями [PERSON] і наслідками у вигляді тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості, заподіяних [PERSON] , суд вважає доведеною. Дії [PERSON] суд кваліфікує за ч. 1 ст.286 КК України як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесні ушкодження. Вище вказаний вирок суду не оскаржувався та набрав законної сили 17.12.2019. Таким чином, кошти, що були витрачені на стаціонарне лікування потерпілого [PERSON] від злочину, підлягають стягненню з [PERSON] яка вчинила злочин, в розмірі фактичних збитків. Беручи до уваги, що наявний безпосередній причинний зв`язок між діями [PERSON] та шкодою здоров`ю потерпілому [PERSON] , відповідач зобов`язаний відшкодувати кошти на стаціонарне лікування потерпілого від кримінального правопорушення. Відповідно до інформації, наданої Київською міською клінічною лікарнею 17 від 18.12.2019 № 169, в результаті отриманих по вині [PERSON] тілесних ушкоджень, [PERSON] перебував на стаціонарному лікуванні у вищезазначеному лікувальному закладі з 25.10.2018 по 05.11.2018, що становить 11 ліжко-днів. Згідно зазначеної інформації середня вартість одного ліжко-дня за вказаний період складає 1222,54 грн. Таким чином, вартість лікування [PERSON] у Київській міській клінічній лікарні № 17 склала 13448,02 грн. З огляду на вищевказане, беручи до уваги, що наявний безпосередній причинний зв`язок між діями [PERSON] та шкодою здоров`ю потерпілому [PERSON] , відповідач зобов`язаний відшкодувати на користь Київської міської клінічної лікарні № 17 кошти в розмірі 13448,02 грн., понесених закладом на стаціонарне лікування потерпілого від кримінального правопорушення. Тому позивач просив стягнути з [PERSON] до місцевого бюджету м. Києва на користь Департаменту охорони здоров`я виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) понесені Київською міською клінічною лікарнею № 17 витрати в розмірі 13448,02 грн. (тринадцять тисяч чотириста сорок вісім гривень дві копійок) на лікування потерпілого від злочину [PERSON] (отримувач коштів - Київська міська клінічна лікарня № 17, р/р 31555319249965 в ГУДКСУ в м. Києві, код банку 820019, код ЄДРПОУ 5319759 з посиланням на ПІБ особи, яка знаходилась на стаціонарному лікуванні). Судові витрати покласти на відповідача. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 27.03. 2020 року дану справу направлено за підсудністю до Києво-Святошинського районного суду Київської області. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20.05.2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження. Ухвалою суду від 29.07.2020 залучено до участі у цивільній справі в якості третьої особи без самостійних вимог - ПАТ "Страхова компанія "Українська страхова група". Ухвалою суду від 02.03.2021 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні прокурор Київської місцевої прокуратури №1 м. Києва вимоги позову підтримав та просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проведеному в режимі відеоконференції проти вимог позову заперечувала, посилаючись на той факт що її цивільно-правова відповідальність була застрахована в ПАТ «Страхова компанія «Українська страхова група», а отже розмір шкоди яка настала за результатом ДТП повинна бути відшкодована страховою компанією. Інші сторони в судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Суд, заслухавши пояснення сторін по справі, дослідивши матеріали справи та зібрані в ній письмові докази, приходить до висновку що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Як встановлено в судовому засіданні, 05.02.2018 року між ПАТ СК «Українська страхова група» та ТОВ «Валартін Фарма» укладено договір добровільного страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів та 15.02.2018 року підписано поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АК/8244770. 25.10.2018 року о 19 годині 00 хвилин [PERSON] , керуючи технічно справним автомобілем марки «Ford Fiesta», реєстраційний номер [NUMBER] , розпочинаючи рух на зелений сигнал світлофора, з провулку Лабораторного на вул. Антоновича, з маневром лівого повороту для руху в напрямку вул. Володимирсько-Либідської в м. Києві, рухаючись зі швидкістю приблизно 20 км/год., по сухому чистому асфальтобетонному дорожньому покритті проїзної частини, будучи неуважною, відповідно не зреагувала на зміну дорожньої обстановки, розпочинаючи рух та змінюючи його напрямок, не впевнилась в його безпеці та не надала дорогу пішоходу [PERSON] , який, маючи перевагу в русі, перетинав проїзну частину вулиці Антоновича, по регульованому пішоходному переходу на зелений сигнал світлофора з права на ліво відносно її напрямку руху. В результаті чого [PERSON] правою передньою бічною частиною керованого нею автомобіля здійснила наїзд на пішохода [PERSON] , чим порушила п.п. 2.3 б), 10.1, 16.6 Правил дорожнього руху України. Згідно висновку судово-медичної експертизи №1990/Е від 20.11.2018 року у [PERSON] при первинному зверненні за медичною допомогою 25.10.2018 року о 18.59 год., мала місце: закрита травма лівої гомілки у вигляді уламкового перелому верхньої третини великогомілкової кістки зі зміщенням уламків. Морфологічні властивості виявленого перелому, що потребувало проведення оперативного втручання- дозволяють стверджувати, що як відновлення анатомічної цілісності вказаної кістки так і відновлення функції лівої гомілки буде спостерігатися у строк понад 21 добу, та саме з цього строку, обчислювати тривалість розладу здоров`я, як критерію, визначення ступеню тяжкості. Відповідно до вироку Голосіївського районного суду м. Києві від 19.11.2019 [PERSON] визнано винуватою у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, і призначено їй покарання у виді штрафу в розмірі 200 (двісті) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 3 400 (три тисячі чотириста) гривень в дохід держави. Стягнуто з ПАТ СК «Українська страхова група» на користь потерпілого [PERSON] 4 251 (чотири тисячі двісті п`ятдесят одну) гривню 50 копійки на відшкодування матеріальних збитків, 212 (двісті дванадцять) гривень 60 копійок на відшкодування моральної шкоди. Стягнуто з обвинуваченої [PERSON] на користь потерпілого [PERSON] 49 787 (сорок дев`ять тисяч сімсот вісімдесят сім) гривень 40 копійок на відшкодування моральних збитків. Згідно ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.2002р. у справі за заявою №48553/99 „Совтрансавто-Холдинг" проти України", а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28.10.1999 р. у справі за заявою №28342/95 „Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів. У рішенні Європейського суду з прав людини від 20.07.2004р. по справі „Шмалько проти України" (заява №60750/00) зазначено, що для цілей ст. 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід`ємна частина „судового розгляду". Відповідно до інформації, наданої Київською міською клінічною лікарнею № 17 в листі від 18.12.2019 № 169, в результаті отриманих по вині [PERSON] тілесних ушкоджень, [PERSON] перебував на стаціонарному лікуванні у вищезазначеному лікувальному закладі з 25.10.2018 по 05.11.2018, що становить 11 ліжко-днів. Згідно зазначеної інформації середня вартість одного ліжко-дня за вказаний період складає 1222,54 грн. При цьому Київська міська клінічна лікарня № 17 не планує та не подавала до цього часу позовів до суду про відшкодування витрат на лікування. Київська міська клінічна лікарня №17 не має в штаті посад чи осіб, до функціональних обов`язків яких відноситься представництво лікарні в органах судової та виконавчої влади. В разі необхідності, лікарня користується такими послугами на договірних засадах. Тому, у випадку направлення позовної заяви до суду з боку Генеральної прокуратури України в інтересах держави, а саме Київської міської клінічної лікарні №17, буде надано контактні дані та копії уповноважуючи документів представника лікарні для участі в судовому провадженні. В листі № 061-1525/10 від 14.02.2020 року Департамент охорони здоров`я Київської міської державної адміністрації зазначено що адресований Київській місцевій прокуратурі № 1, зазначено що Київська міська клінічна лікарня № 17 не інформувала Департамент охорони здоров`я щодо перебування на стаціонарному лікуванні у медичному закладі особи, що потерпіла від злочину, значеної у листі, Департаментом охорони здоров`я не здійснювалися заходи цивільно-правового характеру щодо стягнення витрат на стаціонарне лікування хворих, в тому числі позови з вказаного питання не пред`являлися. Враховуючи велику завантаженість відділу правового забезпечення Департаменту охорони здоров`я, просить вживати заходів цивільно-правового характеру щодо стягнення витрат на стаціонарне лікування особи, потерпілої від кримінального правопорушення. Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01). Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ч.3 ст.56 ЦПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. За ч. 4 ст.56 ЦПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Відповідно до вимог ст.131-1 Конституції України, прокуратура України становить єдину систему, на яку покладається, у тому числі, представництво інтересів держави в суді у випадках, визначених законом. Підставою представництва прокурором інтересів держави у суді відповідно до ст.23 Закону України «Про прокуратуру» є не здійснення або неналежним чином здійснення захисту інтересів держави органом державної влади, органом місцевого самоврядування чи іншим суб`єктом владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Згідно зі ст.89 Бюджетного кодексу України видатки на фінансування лікарні широкого профілю здійснюються за рахунок коштів місцевого бюджету, а тому несплата коштів відповідачем суттєво зачіпає інтереси держави у зв`язку з недоотриманням коштів для фінансування закладів охорони здоров`я. Положеннями ст.1166 ЦК України передбачено відшкодування матеріальної шкоди при наявності складу правопорушення: протиправних дій особи, заподіяння шкоди, причинний зв`язок між протиправною поведінкою і наслідками, вини особи, що причинили збиток. Згідно з ч.1 ст.1206 ЦК України особа, яка вчинила злочин, зобов`язана відшкодувати витрати закладові охорони здоров`я на лікування потерпілого від цього злочину, крім випадку завдання шкоди при перевищенні меж необхідної оборони або у стані сильного душевного хвилювання, що виникло раптово внаслідок насильства або тяжкої образи з боку потерпілого. За ч.3 ст.1206 ЦК України якщо лікування проводилося закладом охорони здоров`я, що є у державній власності, у власності Автономної Республіки Крим або територіальної громади, кошти на відшкодування витрат на лікування зараховуються до відповідного бюджету. Відповідно до п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину, та судових витрат» №11 від 07.07.1995 року, судам слід мати на увазі, що питання про відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого вирішується згідно з «Порядком обчислення розміру фактичних витрат закладу охорони здоров`я на стаціонарне лікування потерпілого від злочинного діяння та зарахування стягнених з винних осіб коштів до відповідного бюджету і їх використання», затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України №545 від 16.07.1993 року. Цим Порядком передбачено, що сума коштів, що підлягає відшкодуванню, визначається закладом охорони здоров`я, в якому перебував на лікуванні потерпілий, з урахуванням кількості ліжко-днів, проведених в стаціонарі, та щоденної вартості його лікування. Витрачені на стаціонарне лікування кошти підлягають відшкодуванню у повному обсязі і зараховуються до відповідного державного бюджету залежно від джерел фінансування закладу охорони здоров`я або на рахунок юридичної особи, якій належить останній. Як вбачається з п.2 «Порядку обчислення розміру фактичних витрат закладу охорони здоров`я на стаціонарне лікування потерпілого від злочинного діяння та зарахування стягнених з винних осіб коштів до відповідного бюджету і їх використання», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №545 від 16.07.1993 року, визначення суми витрат на лікування потерпілого за один ліжко-день провадиться виходячи з фактичної кількості ліжко-днів і загальної суми фактичних витрат за місяць (в якому проводилось лікування) на утримання лікувального закладу, за винятком витрат на капітальні вкладення, капітальний ремонт і придбання інвентарю та обладнання. Згідно з п.3 вищезазначеного Порядку визначена сума коштів на лікування потерпілого стягується судом з обвинуваченого або фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, при ухваленні вироку за позовом закладу охорони здоровя або прокурора. У разі, коли при ухвалені вироку сума коштів, витрачених на стаціонарне лікування потерпілого, ще не була визначена і рішення про їх відшкодування не було прийнято, стягнення провадиться в порядку цивільного судочинства. За ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування. Згідно з ч.ч.1, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що витрати, понесені Київською міською клінічною лікарнею №17 на лікування потерпілого підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача [PERSON] . Суд не приймає посилання відповідача на те, що відповідні витрати повинні відшкодовуватись ПАТ «Страхова компанія «Українська страхова група» на підставі договору добровільного страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, оскільки стаття 1206 ЦК України прямо встановлює обов`язок саме особи, яка вчинила злочин, відшкодувати витрати закладові охорони здоров`я на лікування потерпілого від цього злочину. Крім того відповідний поліс передбачає ліміт відповідальності на одного потерпілого, що стосується шкоди заподіяної життю, здоров`ю та майну. Однак відповідний поліс не покриває витрат закладу охорони здоров`я на лікування потерпілого від злочину. Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про необхідність задоволення вимог позову. Відповідно до статті 141 ЦПК України судовий збір суд покладає на відповідача. Відповідно до ст. 1166, 1206 ЦК України, та

Outcome: approved