Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-11 00:00:00

23. 12. 2014 [PERSON] звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» (ПАТ «ВіЕйБі Банк»), Відділення № 144 ПАТ «ВіЕйБі Банк» про захист прав споживача фінансових послуг, повернення суми вкладу та стягнення моральної шкоди, мотивуючи тим, що ним за договорами банківських вкладів було передано відповідачеві грошові кошти на загальну суму у розмірі 97340, 00 дол. США. Розмір суми грошових коштів (суми вкладу та відсотків) на рахунку, відкритому на ім'я позивача в установі відповідача на момент звернення до суду складав 97340, 00 доларів США, що еквівалентно на день звернення до суду 1542839, 00 грн. Позивач звернувся до відповідача в порядку, передбаченому договором, з заявою про видачу готівки, однак в установі останнього йому грошові кошти повернуто не було з посиланням на те, що відділення не працює, та запропоновано звернутися до суду. В подальшому позивач звертався за вирішенням питання до управління НБУ в Миколаївській області та Національного банку України, однак позитивно питання повернення належних позивачеві грошових коштів вкладів вирішено не було. Позивач стверджує, що такими діями відповідача йому завдано моральної шкоди, яка полягала у порушенні звичних життєвих зв'язків, завданні моральних (душевних) страждань через необхідність докладання додаткових зусиль для налагодження ритму життя. Завдану моральну шкоду позивач оцінює у розмірі 50000, 00 грн. Зазначені обставини стали підставою для звернення до суду за захистом. До судового засідання позивач не з'явився, його представник суду надав заяву про слухання справи за його відсутності. Позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити, проти ухвалення заочного рішення заперечував. Представники відповідачів ПАТ «ВіЕйБі Банк», Відділення № 144 ПАТ «ВіЕйБі Банк» до судового засідання не з'явилися, про час та місце судового розгляду та зміст позовних вимог повідомлявся завчасно належним чином, про що свідчать відмітки про направлення ухвали суду про відкриття провадження у справі, позовної заяви, повістки про судове засідання. Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Як встановлено в судовому засіданні, 23. 05. 2014 у відділенні № 144 ПАТ «ВіЕйБі Банк» у місті Миколаєві між [PERSON] та ПАТ «ВіЕйБі Банк» було укладено договір банківського вкладу за № 798151/2014. За умовами вказаного договору позивач зобов'язався розмістити в банку на депозитний рахунок за № [NUMBER], відкритий на ім'я позивача суму грошових коштів у розмірі не менш, як 85340, 00 доларів США в порядку розміщення в Банку строкового вкладу на умовах депозитного продукту «Марафон лояльності_Максимум доходу ЕПС». Договір було укладено на строк 13 місяців до 23. 06. 2015. Відповідно до п. 1. 5 Договору стандартна ставка грошового вкладу становить 12, 5 % річних зі зміною відповідно до умов Договору. Також, 23. 05. 2014 у відділенні № 144 ПАТ «ВіЕйБі Банк» у місті Миколаєві між [PERSON] та ПАТ «ВіЕйБі Банк» було укладено договір банківського вкладу за № 798146/2014. За умовами вказаного договору позивач зобов'язався розмістити в банку на депозитний рахунок за № [NUMBER], відкритий на ім'я позивача суму грошових коштів у розмірі не менш, як 12000, 00 доларів США в порядку розміщення в Банку строкового вкладу на умовах депозитного продукту «З любов'ю, VAB! Компенсаційний «квартальний»». Договір було укладено на строк 13 місяців до 23. 06. 2015. Відповідно до п. 1. 5 Договору стандартна ставка грошового вкладу становить 12 % річних зі зміною відповідно до умов Договору. 23. 05. 2014 позивачем було перераховано на вказані вище рахунки відповідно 85340, 00 доларів США та 12 000, 00 дол. США, що підтверджується копіями платіжних доручень від 23. 05. 2014 № № 1051454, 1051191. 21. 10. 2014 позивач звертався до відділення ПАТ «ВіЕйБі» в м. Миколаєві з заявами про розірвання вказаних вище депозитних договорів, однак у прийнятті заяви йому було відмовлено без обґрунтування підстав. В подальшому (01. 12. 2014) позивач звертався з відповідними зверненнями до ПАТ «ВіЕйБі Банк», Відділення № 144 ПАТ «ВіЕйБі Банк»Управління Національного банку України в Миколаївській області, Національного банку України, однак вирішити питання повернення належних йому грошових коштів депозитів не зміг, через що змушений звернутися до суду. До теперішнього часу питання повернення належних позивачу вкладів та одним готівковим платежем не вирішено, кошти банком не повернуто. Згідно ч.1 ст. 1058 ЦК України, за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та відсотки на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Згідно зі ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору. Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), зобов'язанням є правовідносини, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. На виконання умов договору банківського вкладу від 25. 12. 2013 позивач здійснив вклад на рахунок банку, в той час, як банк зобов'язаний був повернути цей вклад разом із відсотками за користування коштами на вимогу позивача. Відповідно до ст. 42 Конституції України держава захищає права споживачів. Згідно з ч. 2 ст. 627 ЦК України у договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Сам характер фінансово-кредитних відносин, стороною в якій є фізична особа, а також використані у Законах № 1023-XII та № 2664-III терміни "споживчий кредит", "фінансова установа", "фінансова послуга" дають підстави вважати, що правовідносини, які виникають із кредитних договорів, договорів банківського вкладу, договорів страхування, підпадають під дію Закону України "Про захист прав споживачів". Згідно п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 12. 04. 1996 «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» до відносин, які регулюються Законом України «Про захист прав споживачів» належать, зокрема, ті, що виникають із договорів про надання фінансово-кредитних послуг для задоволення власних побутових потреб громадян (у тому числі про надання кредитів, відкриття й ведення рахунків, проведення розрахункових операцій, приймання і зберігання цінних паперів, надання консультаційних послуг). До того ж, відповідно до ч. 2 ст. 1058 ЦК України, договір банківського вкладу, в якому вкладником є фізична особа, є публічним договором. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Частина 1 ст. 633 ЦК України дає визначення поняттю публічний договір: публічний договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов'язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв'язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Згідно з ч. 2 ст. 633 ЦК України умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» клієнт банку - будь-яка фізична чи юридична особа, що користується послугами банку. Виходячи з вищенаведеного, вкладник за договором банківського вкладу є споживачем послуг банку (клієнт банку), зокрема у сфері залучення коштів на депозитні рахунки. Відповідно захист його прав як споживача регламентовано Законом України «Про захист прав споживачів» та відповідними нормами Цивільного Кодексу України. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника; продукція - будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб. Пунктом 13 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначається: належна якість товару, роботи або послуги - властивість продукції, яка відповідає вимогам, встановленим для цієї категорії продукції у нормативно-правових актах і нормативних документах, та умовам договору із споживачем. Згідно з п. 2 ч.1 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі мають право на належну якість обслуговування. До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 ЦК України), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу. Частиною 1 ст. 1058 ЦК України визначається: за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. За договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від іншої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові цю суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, установлених договором (п. 2.4. Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 03. 12. 2003 № 516). Згідно з ч. 1 ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). В порушення вимог законодавства, відповідач, після отримання від вкладника заяви про видачу грошових коштів готівкою, повернути кошти відмовився. Станом на 23. 12. 2014 неповернутими відповідачем є грошові кошти вказаних вище вкладів на загальну суму у розмірі 97340, 00 дол. США (85340, 00 + 12, 000), що еквівалентно 1542839, 00 грн. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 2 ст. 1060 ЦК України, банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Згідно п. 1.2. Положення від 03. 12. 2003 № 516, договір банківського вкладу (депозиту) укладається на умовах видачі вкладу (депозиту) на першу вимогу (вклад (депозит) на вимогу) або на умовах повернення вкладу (депозиту) зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад (депозит). За договором банківського вкладу (депозиту) незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, розміщених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором (абз. 2 п. 3.3. Положення від 03. 12. 2003 №516). Внесені позивачем кошти відповідно до договору банківського вкладу є вкладом на вимогу, отже, відповідач зобов'язаний повернути позивачу кошти на вимогу останнього. Вимога про повернення коштів позивачем, як зазначалося вище, була направлена до банку, проте останній свої зобов'язання щодо повернення коштів не виконав. Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. У справі ZOLOTAS ПРОТИ ГРЕЦІЇ (No 2) Європейський суд з прав людини зазначив наступне: «Суд зазначає, що на підставі статті 830 Цивільного кодексу, якщо особа, яка кладе суму грошей у банк, передає йому право користування нею, то банк має її зберігати і, якщо він використовує її на власну користь, повернути вкладнику еквівалентну суму за умовами угоди. Отже, власник рахунку може добросовісно очікувати, аби вклад до банку перебував у безпеці, особливо якщо він помічає, що на його рахунок нараховуються відсотки. Закономірно, він очікуватиме, що йому повідомлять про ситуацію, яка загрожуватиме стабільності угоди, яку він уклав з банком, і його фінансовим інтересам, аби він міг заздалегідь вжити заходів з метою дотримання законів і збереження свого права власності. Подібні довірчі стосунки невід'ємні для банківських операцій і пов'язаним з ними правом. Суд водночас нагадує, що принцип правової певності притаманний усій сукупності статей Конвенції і є одним з основоположних елементів правової держави (Nejdet Sahin і Perihan Sahin проти Туреччини, [ВП], № 13279/05, § 56, 20 жовтня2011 року)». Відмовляючись повернути одним готівковим платежем грошові кошти, які належать на праві власності позивачу, відповідач порушує положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст. 1 Першого Протоколу, підписаного та ратифікованого Україною, яка у відповідності до ст. 5 цього ж протоколу, є додатковою статтею Конвенції. У ст. 1 Протоколу №1 вказано, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Цей же принцип закріплено і в ст. 41 Конституції України. Та в порушення цих норм, позивач позбавлений права користуватися своїм майном. В даному випадку його майном є грошові кошти, які банк отримав від позивача на умовах строковості та платності, та до цього моменту не повернув. Частина 1 ст. 1061 ЦК України визначає, що банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Абзацом 1 п. 3.5. Положення від 03. 12. 2003 № 516 встановлено, що проценти на банківський вклад (депозит) виплачуються вкладникові на його вимогу відповідно до строків, визначених у договорі банківського вкладу (депозиту). Відповідно до абз. 2 п. 1.6. Положення від 03. 12. 2003 року № 516, банк сплачує вкладнику суму вкладу (депозиту) і нараховані за ним проценти у валюті вкладу (депозиту), якщо грошові кошти надійшли на вкладний (депозитний) рахунок в іноземній валюті, або на умовах та в порядку, передбачених договором, відповідно до заяви вкладника - в іншій іноземній чи в національній валюті. Позивачем було здійснено вклад в іноземній валюті - доларах США. У зв'язку з цим, відповідно до вимог чинного законодавства, повернення коштів позивачу повинно здійснюватись також у доларах США (або ж в еквіваленті національної валюти відповідно до заяви вкладника). Таким чином, обмеження прав вкладника одним готівковим платежем грошові кошти банківського вкладу у будь-який час, а також перешкоди вільно розпоряджатися своїми коштами суперечать Конституції України та ЦК України. Постановами КМУ, зокрема і від 29.08.2014 № 540, закріплені Конституцією України та ЦК України права не можуть бути звужені, чи в інший спосіб обмежені. Тому позовні вимоги в частині зобов'язання відповідача повернути одним готівковим платежем грошові кошти у розмірі 97340, 00 дол. США (що еквівалентно 1542839, 00 грн.) підлягають задоволенню в повному обсязі. Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 р. N 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснюється, що оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з'ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. (Абзац перший пункту 5 із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного суду N 5 від 25.05.2001). Відповідно до ч. 2 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Відповідно до ст. ст. 23, 1167 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Таким чином правовідносини, що виникли між сторонами передбачають відшкодування моральної (немайнової) шкоди, завданої порушенням прав позивача як споживача фінансових послуг, що надаються відповідачем, регулюються вказаними вище правовими нормами, закріпленими у відповідному законодавстві, яке допускає відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Неправомірними діями відповідача, що полягали у відмові повернення позивачу належного йому вкладу у розмірі, формі та якості, на яку він має право, позивачу завдано моральної шкоди, що полягала в душевних стражданнях з вказаного приводу, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, необхідності докладання додаткових зусиль для організації та налагодження звичного ритму життя (п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»), а тому позивач у відповідності зі ст. ст. 23, 1167 ЦК України має право на відшкодування відповідачем моральної шкоди. Суд, беручи до уваги наявність причинного зв'язку між виною відповідача та завданою позивача моральної шкоди вказаними вище діями, з огляду на ступінь, характер, термін й обсяг моральних переживань позивача, яких останній зазнав у зв'язку з протиправними діями відповідача, а також виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості дійшов висновку про те, що позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди підлягають частковому задоволенню, і вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача компенсацію за заподіяну моральну шкоду у розмірі 7000, 00 грн., а у задоволенні решти позовних вимог позивачу слід відмовити. Окрім того, на підставі на підставі ст. 88 ЦПК України, з урахуванням ч. 2 вказаної статті, ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», п. 7 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий», з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 3897, 60 грн. (3654, 00 грн. + 243, 60 грн.)

Outcome: partial