Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-30 00:00:00

До суду з позовом звернулись [PERSON] й [PERSON], які вказали, що станом на лютий 2007 року - тобто на час укладення [PERSON] з АТ Банк «Фінанси та кредит» договору про надання кредиту, у відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю Банк «Фінанси та кредит» (АТ «Фінанси та кредит»), була відсутня банківська ліцензія, генеральна ліцензія Національного Банку України на здійснення валютних операцій, отримана в установленому порядку, яка б дозволяла використовувати іноземну валюту як засіб платежу при виконанні кредитного договору. Посилаючись те, що за приписами ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину, не може суперечити нормам Цивільного Кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральнім засадам суспільства, а відповідно до ч. 1 cт. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, та ст. 227 ЦК України встановлює, що правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним, позивачі просили: - визнати недійсним кредитний договір № 16к-80 від 09.02.2007р., укладений між товариством з обмеженою відповідальністю Банк «Фінанси та кредит» (АТ «Банк «Фінанси та кредит») та [PERSON]; - визнати недійсним іпотечний договір від 09.02.2007р., укладений між товариством з обмеженою відповідальністю Банк «Фінанси та кредит» (АТ «Банк «Фінанси та кредит») та [PERSON]; - виключити з державного реєстру іпотек запис № 710 від 09.02.2007р. про державну реєстрацію іпотечного договору від 09.02.2007р., укладеного між товариством з обмеженою відповідальністю Банк «Фінанси та кредит» (АТ «Банк «Фінанси та кредит») та [PERSON]; - визнати недійсним договір поруки № 214/07 від 09.02.2007р., укладений між товариством з обмеженою відповідальністю Банк «Фінанси та кредит» (АТ «Банк «Фінанси та кредит») та [PERSON]; - визнати недійсним договір поруки № 215/07 від 09.02.2007р., укладений між товариством з обмеженою відповідальністю Банк «Фінанси та кредит» (АТ «Банк «Фінанси та кредит») та [PERSON]. В судовому засіданні позивачі [PERSON] та її адвокат [PERSON] й [PERSON] вимоги позову підтримали та просили їх задовольнити в повному обсязі, посилаючись на викладені в позовній заяві обставини. Представник відповідача ПАТ Банк «Фінанси та кредит» [PERSON] заперечувала проти задоволення позову, посилаючись на його безпідставність, так як у банку на час укладення оспорюваних угод був наявний відповідний дозвіл на вчинення операцій у іноземній валюті. Відповідач [PERSON] до суду не з'явилась, була повідомлена про час та місце розгляду справи належним чином та своєчасно, причини неявки суду повідомлені не були. Національний Банк України звернувся до суду з заявою про розгляд справи без участі представника третьої особи. Вислухавши пояснення сторін, що з'явились до суду, дослідивши надані докази, вивчивши матеріали справи, суд встановив наступне. 20.01.2003р. ТОВ Банк «Фінанси та кредит» отримало у Національному Банку України банківську ліцензію № 28 на право здійснення банківських операцій з валютними цінностями згідно з додатком (а.с. 61-63). 09.02.2007р. між [PERSON] та товариством з обмеженою відповідальністю банк «Фінанси та кредит» (АТ «Банк «Фінанси та кредит»), був укладений кредитний договір № 16к-80, відповідно до умов якого відповідач надав позивачу кредит у сумі 57 400 дол.США з оплатою по процентній ставці 14,5% річних, а [PERSON], зобов'язалася повернути ці грошові кошти у строк до 09.02.2027р. (а.с. 7-9); видача кредитних ресурсів підтверджується копією меморіального ордеру №3 від 09.02.2007р. (а.с. 15). В якості забезпечення зобов'язання повернення кредитних ресурсів 09.02.2007р. між [PERSON] та ТОВ Банк «Фінанси та кредит», був укладений договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 710, відповідно до умов якого [PERSON] передала в іпотеку квартиру під [ADDRESS] (а.с. 10-12). Також 09.02.2007р. з метою забезпечення виконання зобов'язання позичальника було укладено ТОВ Банк «Фінанси та кредит», [PERSON] договори поруки № 214/07 - з [PERSON], № 215/07 - з [PERSON] (а.с. 13 ,14). Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Недодержання вказаного положення, а також пп. 2,3,5,6 ст. 203 ЦК України є підставою для недійсності правочину (ст.215 ЦК України). Статтею 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» встановлено, що відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договором) між клієнтом та банком, та ст. 47 цього Закону передбачається право комерційних банків самостійно визначати процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги. Згідно зі ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Національний банк України у листі від 07.12.2009р. № 13-210/7871-22612 «Про правомірність укладання кредитних договорів в іноземній валюті» роз'яснив, що відповідно до статті 192 Цивільного кодексу України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтею 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначається, що кошти - це гроші у національній або іноземній валюті. Згідно зі статтями 47, 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» та главою 2 Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 17.07.2001 №275, банки мають право здійснювати кредитні операції в іноземній валюті на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями. Разом з цим, відповідно до пункту 1.5 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 14.10.2004 № 483, у разі, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією, на здійснення якої Національним банком України надана банківська ліцензія та письмовий дозвіл, є уповноважений банк, то використання іноземної валюти як засобу платежу на території України за цією операцією дозволяється без індивідуальної ліцензії Національного банку України. Як роз'яснює в своїй постанові Пленум ВССУ від 30.03.2012р. за № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» в п.11 у разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт "г" пункту 4 статті 5 Декрету про валютне регулювання) суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України "Про Національний банк України" в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року № 1429/10028). Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій). Тобто, у зв'язку з наведеним суди повинні виходити з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору. На підставі викладеного суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення вимог про визнання кредитного договору недійсним, та як похідних - визнання недійсними договорів іпотеки та поруки, а тому позов має бути залишений без задоволення в повному обсязі.

Outcome: dismissed