Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-04 00:00:00

[PERSON] звернувся до Вінницького міського суду Вінницької області з позовною заявою до Департаменту охорони здоров'я Вінницької обласної державної адміністрації, третя особа на боці відповідача без самостійних вимог - Державна казначейська служба України про стягнення моральної шкоди. Позовні вимоги мотивовано тим, що 26.06.2016 [PERSON] звернувся до Вінницької обласної державної адміністрації з письмовою скаргою стосовно відмови у виїзді бригади екстреної медичної допомоги на виклик позивача у зв'язку з сильним зубним болем. В своїй скарзі позивачем було зазначено прохання особистої участі в її розгляді, однак відповідачем розгляд скарги було здійснено без участі заявника, чим порушено його право на розгляд звернення визначене Законом України «Про звернення громадян». З метою захисту свого порушеного права позивач звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до директора Департаменту охорони здоров'я Вінницької обласної державної адміністрації. За результатами розгляду вказаної справи Вінницьким окружним адміністративним судом винесено постанову від 14.03.2017 по справі №8012/348/17-а, якою визнано протиправною бездіяльність директора Департаменту охорони здоров'я Вінницької обласної державної адміністрації [PERSON] щодо незапрошення позивача на розгляд його скарги від 23.06.2016. В подальшому, постановою апеляційного суду Вінницької області від 22.12.2017 по справі №127/18179/17 визнано винною [PERSON] у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 7 ст. 212-3 КУпАП. Позивач вважає, що вказаними судовими рішеннями встановлено порушення відповідачем його права на звернення гарантованого статтею 18 Законом України «Про звернення громадян», а саме права бути присутнім при розгляді скарги. Як зазначає позивач, неправомірні дії відповідача призвели до того, що він був змушений захищати своє право у судовому порядку, а отже витрачати значних зусиль та часу для його відновлення. Крім того, кожне судове засідання викликало у позивача душевні хвилювання, що не могло пройти безслідно для стану його здоров'я. Також, як вказує позивач, захист його права вимагав від нього додаткових зусиль для організації свого часу, побуту так як у зв'язку із необхідністю прийняття безпосередньої участі у судових засіданнях для належного відстоювання своїх прав він був змушений змінити свій спосіб життя та відриватися від звичайних занять. На думку позивача, всі ці обставини в сукупності призвели до його негативного психоемоційного стану, а саме головні болі, порушення сну, зміна настрою, відчуття тривоги та постійного напруження, відчуття втраченої надії, беззахисності перед свавіллям апарату влади, в якому позивач перебуває по даний час і для відновлення якого позивачу необхідно докласти значних зусиль. Позивач вважає, що в результаті протиправної бездіяльності директора Департаменту охорони здоров'я Вінницької обласної державної адміністрації [PERSON] йому завдано моральної шкоди, розмір якої ним оцінено в 35100,00 грн. З огляду на вищевикладене позивач звернувся до суду з даною позовною заявою, якою просив стягнути з Державного бюджету України на свою користь моральну шкоду в розмірі 35100,00 грн., завдану йому Департаментом охорони здоров'я Вінницької обласної державної адміністрації, шляхом перерахування коштів на його банківський рахунок. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити з підстав викладених в позовній заяві. Відповідач у відзиві на позовну заяву від 21.05.2018р. №09-2300 та представники відповідача Попроцький В.В. та Вишневський С.І. в судовому засіданні позов не визнали та просили в його задоволенні відмовити, посилаючись на те, що оскільки позивач є безробітним, ніяких додаткових зусиль для організації свого часу, побуту він не приймав, окрім прийняття участі в судових засіданнях, свій спосіб життя не змінював та не відривався від звичайних занять, доказів щодо вище переліченого позивач не надав. Крім того, на думку представників відповідача, жодного доказу перенесених душевних страждань позивачем не надано, а відтак відсутні підстави для задоволення позову. (а.с. 40-44) У відповіді на відзив від 25.05.2018р. позивач не погодився зі змістом заперечень відповідача на позовну заяву, посилаючись на те, що організація свого часу, побуту жодним чином не пов'язана з тим працює людина чи є безробітною і повсякденне життя позивача не пов'язане з участю в судових засіданнях. Крім того, на думку позивача, душевні страждання не є тотожними поняттями психічному стану. Якщо психічний стан людини можна визначити за допомогою медичної документації чи проведення відповідної судово-психіатричної експертизи та душевні страждання визначити неможливо. Разом з тим, у відповіді на відзив від 25.05.2018р., позивач наголошує на тому, що завдання моральної шкоди він пов'язує саме із спричиненими йому неправомірними діями відповідача душевними стражданнями, та вважає, що в такому випадку суд має виходити з презумпції спричинення позивачу моральної шкоди відповідача та обов'язку саме відповідача спростувати таку презумпцію. (а.с. 61-63) Третя особа - Державна казначейська служба України повноважного представника в судове засідання не направила, однак клопотанням від 04.06.2017 №5-12/3302-9076 просила позовну заяву [PERSON] про відшкодування шкоди слухати за відсутності представника казначейства. (а.с. 64, 65) Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи та надавши їм юридичну оцінку, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, з огляду на таке. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, [PERSON] 23 червня 2016 року звернувся до голови Вінницької ОДА із скаргою стосовно відмови у виїзді бригади екстреної медичної допомоги на його виклик у зв'язку із сильним зубним болем. Згідно даної скарги позивач просив провести розгляд скарги на предмет наявних порушень медичними працівниками по вказаному факту, навести відповідні нормативно-правові акти, що регулюють дане питання, на перевірку та розгляд скарги запросити його офіційно, розгляд скарги провести у термін до 15 днів. Листом Департаменту охорони здоров'я Вінницької ОДА від 08.07.2016 року №09-3-К-844-09.05.868 [PERSON] повідомлено про розгляд його скарги та зазначено про те, що згідно аудіозапису телефонних розмов диспетчерів центральної оперативної диспетчерської, 16.06.2016 року о 01.09 год. з телефонного номера до диспетчера поступив дзвінок щодо виклику бригади екстреної медичної допомоги з приводу зубного болю. Так як зубний біль не відноситься до категорії екстрених викликів, згідно Постанови Кабінету Міністрів України від 21.11.2012 року №1119, диспетчер порадила абоненту прийняти знеболюючий засіб або самостійно звернутись в МКЛ ШМД до чергового щелепно-лицьового хірурга для безпосереднього огляду та надання кваліфікованої консультації. Вказаний лист направлено на адресу [PERSON] Вважаючи, що директором Департаменту охорони здоров'я Вінницької облдержадміністрації [PERSON] порушено вимоги ст. 18-20 Закону України "Про звернення громадян" щодо строку та порядку розгляду його скарги, [PERSON] звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до директора Департаменту охорони здоров'я Вінницької облдержадміністрації [PERSON], в якому просив суд визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо недотримання вимог ст. 18-20 Закону України "Про звернення громадян", визнати неналежним розгляд його скарги від 23.06.2016 року директором Департаменту охорони здоров'я Вінницької облдержадміністрації [PERSON], зобов'язати директора Департаменту охорони здоров'я Вінницької облдержадміністрації [PERSON] провести повторно розгляд його скарги від 23.06.2016 року з дотриманням вимог ст. 18 Закону України "Про звернення громадян", встановити судовий контроль за виконанням рішення суду в строк до 20 днів з дня набрання ним законної сили. Зазначені вище обставини встановлені постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 14 березня 2017 року у справі №802/348/17-а та в силу положень частини четвертої статті 82 ЦПК України не підлягають доказуванню. За наслідками розгляду справи №802/348/17-а, постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 14 березня 2017 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність директора Департаменту охорони здоров'я Вінницької облдержадміністрації [PERSON] щодо не запрошення [PERSON] на розгляд його скарги від 23.06.2016 року. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.(а.с. 15-18, 67-70) В подальшому, постановою апеляційного суду Вінницької області від 22 грудня 2017 року [PERSON] визнано винною у вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 7 статті 212-3 КУпАП та закрито провадження у справі, в зв'язку з закінченням на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених статтею 38 КУпАП. (а.с. 21-24, 66) Визначаючись щодо позовних вимог суд виходить з того, що відповідно до статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави. Право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень встановлено статтею 56 Конституції України. Статтею 1166 ЦК України визначено загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду, зокрема частиною першою вказаної норми передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Положеннями статей 1173, 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовими або службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. З аналізу норм статей 1173, 1174 ЦК України слідує, що вказані положення є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. За умовами даного делікту, для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування шкоди органом державної влади, суду необхідно з'ясувати наявність всіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме встановити факт наявності незаконного рішення, незаконної дії чи бездіяльності, шкідливого результату такої поведінки (шкоди), причинного зв'язку між протиправною поведінкою і шкодою. Як передбачено статтями 1173, 1174 ЦК України для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність вини не є обов'язковою. Як зазначено вище, необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є факт неправомірних дій цього органу чи його посадових або службових осіб. При цьому факт неправомірності (незаконності) прийняття рішення, вчинення дії чи бездіяльності органу державної влади, що призвели до завдання шкоди, повинен бути встановлений у передбаченому законом порядку, тобто повинен підтверджуватись відповідним рішенням, ухвалою, постановою, вироком суду, яке має значення для справи про відшкодування шкоди. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності є, як правило, відповідне судове рішення, що набрало законної сили або відповідне рішення посадових осіб органу державної влади вищого рівня. В той же час, в спірних деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов'язок довести наявність шкоди (її розмір), протиправність (незаконність) поведінки органу державної виконавчої служби та причинний зв'язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Як встановлено судом та зазначено вище, постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 14 березня 2017 року визнано протиправною бездіяльність директора Департаменту охорони здоров'я Вінницької облдержадміністрації [PERSON] щодо не запрошення [PERSON] на розгляд його скарги від 23.06.2016 року. Однак, детально проаналізувавши зміст вказаного судового рішення та висновки адміністративного суду, вбачається, що встановлена судом бездіяльність директора Департаменту охорони здоров'я Вінницької облдержадміністрації [PERSON] не свідчить про завдання позивачу моральної шкоди та, в даному випадку, не є безумовною підставою для її відшкодування, враховуючи наступне. Так, з тексту постанови Вінницького окружного адміністративного суду від 14 березня 2017 року слідує, що позивач звернувшись до суду з адміністративним позовом просив: - визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо недотримання вимог ст. 18-20 Закону України "Про звернення громадян"; - визнати неналежним розгляд його скарги від 23.06.2016 року директором Департаменту охорони здоров'я Вінницької облдержадміністрації [PERSON]; - зобов'язати директора Департаменту охорони здоров'я Вінницької облдержадміністрації [PERSON] провести повторно розгляд його скарги від 23.06.2016 року з дотриманням вимог ст. 18 Закону України "Про звернення громадян". Частково задовольняючи вказаний адміністративний позов суд виходив з того, що «громадянин, який звернувся із скаргою до органу державної влади, органу місцевого самоврядування, підприємства, установи організації має право, зокрема бути належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду його скарги, бути присутнім на її розгляді. При цьому, орган, уповноважений розглядати подану скаргу, зобов'язаний запрошувати громадянина, який подав скаргу, на його прохання, на засідання з розгляду скарги, об'єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги; письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення. Однак, відповідачем порушено вимоги ст. 19 Закону України "Про звернення громадян", оскільки на прохання позивача не запрошено його на розгляд скарги». В той же час, Вінницький окружний адміністративний суд дійшов висновку про те, що: - скарга позивача розглянута всебічно та об'єктивно, відповідачем надано детальну письмову відповідь на скаргу позивача та консультацію з приводу його питання, а тому розгляд даного звернення не потребує повторного розгляду з обов'язковою участю позивача; - скарга [PERSON] розглянута відповідачем в межах п'ятнадцятиденного строку згідно ст. 20 Закону України "Про звернення громадян", тобто з дотриманням терміну, визначеного законом. Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, не запрошення позивача на розгляд його скарги жодним чином не вплинуло на кінцевий результат розгляду скарги, оскільки як встановлено судом, скарга розглянута всебічно та об'єктивно у строк встановлений законом, відповідачем надано детальну письмову відповідь на скаргу позивача та консультацію з приводу його питання. Згідно з частиною другою статті 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (ч. 2 ст. 23 ЦК України). Частиною третьою статті 23 ЦК України передбачено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до пункту 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення. Однак, позивачем не надано належних і допустимих доказів того, що бездіяльністю директора Департаменту охорони здоров'я Вінницької облдержадміністрації [PERSON] щодо не запрошення позивача на розгляд скарги задано йому моральної шкоди. Сама ж по собі бездіяльність директора Департаменту охорони здоров'я Вінницької облдержадміністрації [PERSON] щодо не запрошення позивача на розгляд його скарги, ніяким чином не вплинула на належний її розгляд та прийняття відповідного рішення про безпідставність вимог скаржника щодо порушеного ним питання (виклику бригади екстреної медичної допомоги з приводу зубного болю), а відтак факт завдання позивачу моральної шкоди, саме бездіяльністю відповідача, не доведено. Разом з тим, визнання [PERSON] винною у вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 7 статті 212-3 КУпАП [PERSON], відповідно до постанови апеляційного суду Вінницької області від 22 грудня 2017 року, також не свідчить про завдання позивачу моральної шкоди, оскільки є результатом ухваленого Вінницьким окружним адміністративним судом рішення у справі №802/348/17-а. Крім того, обґрунтовуючи позовні вимоги позивач, посилаючись на положення статті 1174 ЦК України, зазначає про те, що завдання йому моральної шкоди спричинено неправомірними діями відповідача - Департаменту охорони здоров'я Вінницької облдержадміністрації в особі його директора [PERSON]. При цьому, незважаючи на те, що у позовній заяві позивач просить стягнути моральну шкоду з Державного бюджету України, саме Департамент охорони здоров'я Вінницької облдержадміністрації визначено позивачем відповідачем у даній справі. Однак, відповідно до статей 1173, 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовими або службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Отже, за правилами статей 1173, 1174 ЦК України обов'язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на орган чи посадову особу органу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна. Статтею 2 ЦК України передбачено, що держава Україна є учасником цивільних відносин. Відповідно до частини другої статті 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Отже, відповідачем у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави має виступати держава. Проте держава є особливим суб'єктом цивільного судочинства, оскільки не може здійснювати в суді свої права безпосередньо. Її в таких випадках представляє орган, який здійснює функції держави у цих правовідносинах. Реалізацію державної політики у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів здійснює Казначейство України (абзац другий пункту 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України від 13 квітня 2011 року №460/2011). Відповідно до покладених завдань Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду (підпункт 5 пункту 4 цього Положення). Механізм виконання рішень про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, визначено Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2011 року № 845 (далі - Порядок). Згідно з пунктом 3 Порядку рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій). Отже, належним відповідачем у справах про відшкодування фізичній або юридичній особі моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовими або службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, є держава в особі Державної казначейської служби України. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року у справі № 6-3014цс16n та постанові Верховного суду від 06 березня 2018 року у справі №296/5450/17. Однак, позивачем, звернувшись до суду з позовом про стягнення з Державного бюджету України моральної шкоди, Державну казначейську службу України до складу відповідачів не включено, що виключає можливість задоволення позовних вимог про стягнення з державного бюджету грошових коштів та є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. При цьому, суд звертає увагу на те, що у пункті 10-1 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом. Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативно-правовим актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України. Однак, відповідно до частини першої статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Отже, визначення відповідачів у справі є виключною прерогативою позивача, а залучення співвідповідача до участі у справі здійснюється лише за клопотанням позивача. Проте, клопотань про залучення співвідповідача до участі у справі позивачем не заявлялося. Крім того, з урахуванням положень статті 274 ЦПК України та за клопотанням позивача, розгляд даної справи здійснювався в порядку спрощеного позовного провадження, а відтак позивач був наділений правом заявити клопотання про залучення до участі у справі співвідповідача до початку першого судового засідання. Таким чином, після початку першого судового засідання позивач позбавлений можливості заявити клопотання про залучення до участі у справі співвідповідача, а відтак роз'яснення позивачу такого права судом немає процесуального значення. Відповідно до статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси, у спосіб, визначений законами України. Згідно з частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Положеннями статей 12, 81 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підставі викладеного, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. Згідно з частиною першою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. В той же час, відповідно до частини сьомої статті 141 ЦПК України якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. При зверненні до суду з даним позовом позивач не сплачував судового збору, оскільки звільнений від його сплати. В той же час, оскільки в задоволенні позову відмовлено, а доказів понесення судових витрат відповідачем матеріали справи не містять, відсутні підстави для їх відшкодування. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed