Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-20 00:00:00

Позивач Казенне науково-виробниче об`єднання «Форт» МВС України звернулися до суду з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області, за участю третьої особи [PERSON] про визнання протиправним та скасування наказу, мотивуючи свої вимоги тим, що 14 листопада 2001 року рішенням Вінницької обласної ради №516 КНВО "Форт" МВС України було надано у постійне користування земельну ділянку площею 4,6147 га на території Бохоницької сільської ради Вінницького району для розташування "Лабораторії по вивченню швидкісних вимірювань траєкторії польоту куль при випробуванні спецвиробів" та видано державний акт на право постійного користування землею І-ВН №003190. Зазначена земельна ділянка обліковується на рахунку 122 "Право користування майном" в сумі 1003697,00 грн. 27.07.2016 року представник підприємства ознайомився з кримінальним провадженням №1201600000000145 порушеним за ознаками злочину передбаченого частиною 2 статті 364 КК України зловживання службовим становищем посадовими особами Держгеокадастру у Вінницькій області відносно погодження проекту відведення земельної ділянки 0,9 га та надання її у власність гр. [PERSON] для ведення особистого селянського господарства, та виявив, що незважаючи на те, що вказана земельна ділянка відноситься до категорії земель промисловості та рахується за КНВО "Форт" МВС України, наказом головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області від 19.06.2015р. №2-635/20-15-сг було надано дозвіл на розроблення документації із землеустрою проекту відведення земельної ділянки площею 0,9 га, яка розташована на території Бохоницької сільської ради, Вінницького району, для ведення особистого селянського господарства. При цьому, не було враховано, що вказана земельна ділянка відноситься до категорії земель промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення та надана КНВО "Форт" МВС України у постійне користування. Наказом головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області від 26.08.2015р. №2-3241/20-15-сг було затверджено документацію із землеустрою та надано земельну ділянку площею 0,9000 га. у власність гр. [PERSON] для ведення особистого селянського господарства. 25.07.2016 р. ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області у справі №127/15743/16-к (провадження №1-кс/127/5609/16) було накладено арешт на зазначену земельну ділянку та заборонено її подальше відчуження. Таким чином, виходячи з аналізу інформації публічної кадастрової карти України було виявлено, що за гр. [PERSON] зареєстровано право власності на земельну ділянку кадастровий номер 0520680500:01:005:0003 площею 0,9 га для ведення особистого селянського господарства на території Бохоницької сільської ради Вінницького району за межами населеного пункту. Дана земельна ділянка передана йому у приватну власність безоплатно на підставі ст. 121 Земельного кодексу України. Відповідно до звіту ТОВ «Вінекс» про експертну грошову оцінку даної земельної ділянки, від 15 вересня 2016р. її ринкова вартість складає 678 077 грн. (шістсот сімдесят вісім тисяч сімдесят сім грн.). Згідно до інформації наявної в формі №6-зем дана земельна ділянка рахується в забудованих землях, що перебували в користуванні КНВО "Форт" та відноситься до категорії земель - землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення. У відповідності до кваліфікації видів цільового призначення земель, землі для ведення особистого селянського господарства відносяться до категорії земель сільськогосподарського призначення. Однак, при погоджені проекту відведення даної земельної ділянки відповідачем було надано висновок про погодження даного проекту, в якому в порушення вимог законодавства України зазначено категорію земельної ділянки сільськогосподарські землі, що не відповідає формі №6-зем та планово-картографічним матеріалам наявним в управлінні. Як вбачається з документів доданих до позовної заяви, на момент винесення оскаржуваного наказу від 26.08.2015р. №2-3241/20-15-сг "Про затвердження документації з землеустрою та надання земельної ділянки у власність" не існувало жодного передбаченого Законом документу, який припиняв право постійного користування у користувача - КНВО "Форт" МВС України. Відтак вказаний наказ суперечить положенням ч. 5 ст. 116 ЗК України. Водночас, у листах від 30.03.2015р. №1642 та від 09.12.2014р. №7361 позивач не надавав відмови від права користування земельною ділянкою гр. [PERSON] . За таких обставин, відсутність добровільної відмови від права постійного користування позивачем та відповідного рішення, яке б передувало вилученню земельної ділянки, що є обов`язковим, не узгоджується із вимогами чинного законодавства. Враховуючи вказане, позивач вважає, що земельна ділянка кадастровий номер 0520680500:01:005:0003 площею 0,9 га для ведення особистого селянського господарства на території Бохоницької сільської ради Вінницького району за межами населеного пункту надана у власність гр. [PERSON] незаконно та всупереч чинному законодавству, а відтак наказ відповідача від 26.08.2015 року №2-3241/20-15-сг є протиправним та підлягає скасуванню. 28.11.2016 року відповідачем були подані заперечення, згідно з якими позовні вимоги відповідачем не визнаються, в задоволені позову відповідач просить відмовити. Звертають увагу на те, що порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянам визначено ст. 118 ЗК України. Вказують, що гр. [PERSON] 12.06.2015 року звернувся із клопотанням про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,9 га для ведення особистого селянського господарства на території Бохоницької сільської ради Вінницького району. Оскільки ним було надані всі необхідні документи, передбачені законом тому відповідачу було надано дозвіл на розробку відповідної документації. Після чого [PERSON] 24.07.2015 року звернувся із відповідним клопотанням про затвердження документації із землеустрою та передачі земельної ділянки в оренду. Зазначають, що діяли в межах і спосіб визначний законом. Представник позивача Поліщук О.А. в судовому засіданні позов підтримала, суду в повному обсязі за обставин та на підставах зазначених у позові. Суду показала, що земельна ділянка була надана [PERSON] з земель, які вже перебували у користування КНВО «Форт» МВС України. Дозвіл на відчуження земельної ділянки на користь [PERSON] позивачем не надавався, передача землі відбулася поза волею позивача. Крім того, звернула увагу суду на те, що згідно наказу від 19.06.2015 року [PERSON] погоджено видачу земельної ділянки на території Писарівскої сільської ради за п.1, а за п.3 з земель Бохоницької сільської ради. Земельна ділянка, передана [PERSON] не є вільною, перебуває у користуванні, яке підтверджується відповідним державним актом на право постійного користування землею І-ВН №003190, а тому вищевказаний наказ від 19.06.2015 р. підлягає до визнання протиправним та скасування. Відповідач, згідно поданих суду заперечень позов не визнав. Представник відповідача до суду не з`явився. [PERSON] було подано заперечення, згідно якими позовні вимоги не визнаються, в задоволені позову представник відповідача просить відмовити. Врахувавши позицію сторін, дослідивши подані сторонами докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд виходить з наступного. За ст. 4 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також інтересах інших осіб у випадках встановлених законом. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини громадянина захищаються судом та відповідно до вимог чинного цивільного процесуального законодавства України кожній особі гарантується право звернення безпосередньо до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що 14 листопада 2001 року рішенням Вінницької обласної ради №516 КНВО "Форт" МВС України надано у постійне користування земельну ділянку площею 4,6147 га на території Бохоницької сільської ради Вінницького району для розташування "Лабораторії по вивченню швидкісних вимірювань траєкторії польоту куль при випробуванні спецвиробів" та видано державний акт на право постійного користування землею І-ВН №003190 (т.1 а.с. 13, 10-12). Зазначена земельна ділянка обліковується на рахунку 122 "Право користування майном" в сумі 1003697,00 грн. 27.07.2016 року представник підприємства ознайомився з кримінальним провадженням №1201600000000145 порушеним за ознаками злочину передбаченого частиною 2 статті 364 КК України зловживання службовим становищем посадовими особами Держгеокадастру у Вінницькій області відносно погодження проекту відведення земельної ділянки 0,9 га та надання її у власність гр. [PERSON] для ведення особистого селянського господарства, та виявив, що незважаючи на те, що вказана земельна ділянка відноситься до категорії земель промисловості та рахується за КНВО "Форт" МВС України, наказом головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області від 19.06.2015р. №2-635/20-15-сг було надано дозвіл на розроблення документації із землеустрою проекту відведення земельної ділянки площею 0,9 га, яка розташована на території Бохоницької сільської ради, Вінницького району, для ведення особистого селянського господарства, в межах земельної ділянки позивача гр. [PERSON] (т.1, а.с.8). При цьому, не було враховано, що вказана земельна ділянка відноситься до категорії земель промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення і вже була надана КНВО "Форт" МВС України у постійне користування (т.1, а.с.7). 25.07.2016 року ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області у справі №127/15743/16-к (провадження №1-кс/127/5609/16) було накладено арешт на зазначену земельну ділянку та заборонено її подальше відчуження (т.2, а.с. 43). Відповідно до звіту ТОВ «Вінекс» про експертну грошову оцінку даної земельної ділянки, від 15 вересня 2016р. ринкова вартість складає 678 077 грн.(т.1, а.с. 30-41). Згідно до інформації наявної в формі №6-зем дана земельна ділянка рахується в забудованих землях, що перебували в користуванні КНВО "Форт" та відноситься до категорії земель - землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення (т.1, а.с.29). У відповідності до кваліфікації видів цільового призначення земель, землі для ведення особистого селянського господарства відносяться до категорії земель сільськогосподарського призначення. Однак, при погоджені проекту відведення даної земельної ділянки Відповідачем надано висновок про погодження даного проекту, в якому в порушення вимог законодавства України зазначено категорію земельної ділянки сільськогосподарські землі, що не відповідає формі №6-зем та планово-картографічним матеріалам наявним в управлінні. Земельним кодексом України визначено порядок вилучення та надання земельних ділянок, а також підстави для зміни їх цільового призначення. Згідно з вимогами ст.92 ЗК України, право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності без встановленого строку. Частиною 5 статті 116 ЗК України визначено, що земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом. Як вбачається з документів доданих до позовної заяви, на момент винесення оскаржуваного наказу від 26.08.2015р. №2-3241/20-15-сг "Про затвердження документації з землеустрою та надання земельної ділянки у власність" не існувало жодного передбаченого Законом документу, який припиняв право постійного користування у користувача - КНВО "Форт" МВС України. Відтак вказаний наказ суперечить положенням ч. 5 ст. 116 ЗК України. Статтею 141 ЗК України визначено вичерпний перелік підстав для припинення права користування земельною ділянкою, а саме: а) добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; б) вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом; в) припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій; г) використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; ґ) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; д) систематична несплата земельного податку або орендної плати; е) набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці; є) використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини. Згідно з чинним законодавством право постійного користування передбачає використання цієї землі за відповідним цільовим призначенням безстроково - до моменту відмови користувача від її використання. У той же час, частиною 2 статті 149 Земельного кодексу України встановлено, що вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень. Ч.10 ст.149 ЗК України також визначає, що у разі незгоди землекористувача з вилученням земельної ділянки питання вирішується в судовому порядку. Водночас, у листах від 30.03.2015р. №1642 та від 09.12.2014р. №7361 судом встановлено, що позивач не надавав відмови від права користування земельною ділянкою гр. [PERSON] (т.1, а.с.15-19). Одним із суттєвих елементів принципу верховенства права є принцип юридичної визначеності. Цей принцип має різні прояви. Зокрема, він є одним з визначальних принципів «доброго врядування» і «належної адміністрації» (встановлення процедури і її дотримання), частково співпадає з принципом законності (чіткість і передбачуваність закону, вимоги до «якості» закону). Так, у пунктах 70-71 рішення по справі «Рисовський проти України» (29979/04) Європейський Суд з прав людини, аналізуючи відповідність мотивування Конвенції, підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (рішення у справах «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, пункт 74, від 20 травня 2010 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси. Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Згідно положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. Згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема, у справах «Салов проти України» від 6 вересня 2005 року; пункт 89, «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року; пункт 23 та «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року; пункт 58: принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а суд, згідно ст. 89 цього Кодексу, оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Під час судового розгляду предметом доказування є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного суду України від 12.06.2009 року №2 «Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Судом є встановленим, що 14 листопада 2001 року рішенням Вінницької обласної ради №516 КНВО "Форт" МВС України надано у постійне користування земельну ділянку площею 4,6147 га на території Бохоницької сільської ради Вінницького району для розташування "Лабораторії по вивченню швидкісних вимірювань траєкторії польоту куль при випробуванні спецвиробів" та видано державний акт на право постійного користування землею І-ВН №003190. Земельна ділянка з користування КНВО "Форт" МВС України не вилучалась. В подальшому, наказом головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області від 19.06.2015р. №2-635/20-15-сг було надано дозвіл на розроблення документації із землеустрою проекту відведення земельної ділянки площею 0,9 га, яка розташована на території Бохоницької сільської ради, Вінницького району, для ведення особистого селянського господарства гр. [PERSON] (т.1, а.с.8). При цьому, не було враховано, що вказана земельна ділянка включена в склад земель, які відноситься до категорії земель промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення і вже були надані КНВО "Форт" МВС України у законодавчо закріплене постійне користування. Таким чином, користувач землі був протиправно позбавлений права користування частиною належної йому земельної ділянки. Виданий наказ головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області від 19.06.2015р. №2-635/20-15-сг суперечить вимогам закону, зокрема, ст.ст.92,116,141,149 ЗК України, а тому порушене право позивача підлягає до відновлення, шляхом постановлення судового рішення щодо визнання даного протиправним та його скасування. Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом (ч.2 ст.133 ЦПК України). Згідно положень ст. 141 ЦПК України, при вирішені судового розгляду суд вирішує питання про розподіл судових витрат. Враховуючи зазначене, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача судові витрати у розмірі судового збору на суму 1 378,00 грн. за рахунок державних асигнувань.

Outcome: approved