Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом, який мотивував тим, що [INFO] померла [PERSON] (мати), а [INFO] помер [PERSON] (батько), який був головою колгоспного двору, що розташований за адресою: [ADDRESS] (далі - колгоспний двір, будинковолодіння). На день смерті батька, а також станом на 15.04.1991 року, рівну частку в майні колгоспного двору мав [PERSON] , [PERSON] , а також позивач. Після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , позивач дізнався, що 08.08.1990 року на ім`я померлого було видано Свідоцтво № 137 про право особистої власності на домоволодіння (далі Свідоцтво). Дружина [PERSON] , яка прийняла спадщину після його смерті, не визнає право власності позивача на 1/3 частки в майні домогосподарства. У зв`язку з цим позивач просить суд визнати за ним право власності на 1/3 частину житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель за адресою: [ADDRESS] , як за колишнім членом колгоспного двору. В судовому засіданні представник позивача просила суд позов задовольнити. Голова Новоприлуцької сільської ради подав до суду заяву про визнання позову, справу просив розглянути у відсутність представника органу місцевого самоврядування. [PERSON] заявлені вимоги визнала в повному обсязі, просила суд позов задовольнити з підстав, що в ньому наведені. [PERSON] подала до суду заяву про визнання позову, справу просила розглянути у її відстуність. Свідки [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] показали суду, що під час проживання позивача в спірному домоволодінні, останній допомагав по господарству, робив ремонт, а коли переїхав жити в Росію, передавав матеріали та висилав гроші брату ( [PERSON] ) для облаштування домоволодіння. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про смерть (а.с. 8). Як вбачається з довідки № 188, видана 17.02.2016 року виконавчого комітету Новоприлуцької сільської ради (а.с. 13), житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , мав статус "господарство колгоспника", головою якого станом на 01.01.1967 року був [PERSON] . З зазначеного слідує, що після смерті [PERSON] спадщина на домоволодіння не відкривалася, а до членів колгоспного двору в порядку спадкування за законом перейшло лише особисте майно померлого. На день смерті [PERSON] членами колгоспного двору також були [PERSON] , [PERSON] , а також позивач (а.с. 12). Відповідно до ст. 120 ЦК УРСР майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних (ст. 123 ЦК УРСР). Таким чином, з огляду на зазначене вище, суд дійшов висновку, що після смерті [PERSON] , майно колгоспного двору належало його членам, в тому числі і позивачу, на праві спільної сумісної власності. З постанови Держкомстату СРСР № 5-24/26 від 12.05.1985 року "Про затвердження Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів" слідує, що особовий рахунок відкривається на ім`я голови господарства, який визначається в кожному конкретному випадку повнолітніми членами сім`ї по їх спільній згоді і записується в особовому рахунку першим. Як вбачається з запису в погосподарській книзі (а.с. 10-11), головою господарства після смерті [PERSON] був записаний [PERSON] , який працював в колгоспі імені Чапаєва. 08.08.1990 року виконавчий комітет Новоприлуцької сільської ради Липовецького району Вінницької області видав Свідоцтво № 137 про право особистої власності на домоволодіння, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] , що відносилося до суспільної групи господарств "колгоспний двір", головою якого був [PERSON] . Судом встановлено, що в період до 31.03.1992 року [PERSON] працював у військовій частині [NUMBER] , у зв`язку з чим за ним на період роботи бронювалось житлова площа. Станом на 15.04.1991 року (момент набрання чинності Законом України "Про власність") членами колгоспного двору ( [ADDRESS] ) був [PERSON] , який [INFO] вибув в м. Олександрів Володимирської області Російської Федерації (а.с. 61), а також [PERSON] , який був записаний його головою, що підтверджується довідкою виконавчого комітету Новоприлуцької сільської ради №189 від 17.02.2016 року (а.с. 13). 11.01.2016 року апеляційний суд Вінницької області ухвалив рішення, яким визнав за [PERSON] право власності на 1/3 частку домоволодіння як за колишнім членом колгоспного двору. З урахуванням зазначеного суд дійшов висновку, що [PERSON] , будучи головою господарства колгоспника мав право на частку в його майні нарівні з іншими його членами, що узгоджується з приписами ст. 120, 123 ЦК УРСР. Враховуючи встановлені обставини суд дійшов висновку, що при видачі Свідоцтва № 137 про право особистої власності на домоволодіння прав інших осіб, які були співвласниками колгоспного двору, порушено не було, так як вони мали такі ж права на майно колгоспного двору як і [PERSON] [INFO] в селі Нова Прилука, Липовецького району Вінницької області, помер [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про смерть (а.с. 9). Після його смерті відкрилася спадщина, яку прийняла [PERSON] (дружина), однак свідоцтво про право на спадщину не отримала. Предметом спору у даній справі є визнання права власності на частку в нерухомому майні з підстав невизнання її іншим співвласником, яким є [PERSON] . З урахуванням положень частини 1 статті 15, 392 ЦК України власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється. Якщо титульним власником спільного є лише один співвласник, а право власності іншого співвласника майна не підтверджене документально або навіть невизнається чи заперечується, то на підставі норм статті 392 Цивільного кодексу України зацівлена особа (співвласник право власності якого не підтверджене документально) може в судовому порядку захистити своє суб`єктивно непідтверджене, невизнане, порушене чи оспорене право власності на частку в спільному майні. Судовий захист цивільного права та інтересу є однією із загальних засад цивільного законодавства. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Враховуючи встановлені обставини, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог, з огляду на що вони підлягають задоволенню.

Outcome: approved