Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-23 00:00:00

[PERSON] звернувся до Івано-Франківського міського суду з позовом до [PERSON] про встановлення порядку користування квартирою [ADDRESS] ; стягнення 5 000,00 грн. витрат на правову допомогу; 768,40 грн. сплаченого судового збору, 15,00 грн. комісії банку та 23,00 грн. за надання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Позовні вимоги мотивував тим, що у відповідності до свідоцтва про право на спадщину за законом від 10.12.2012 року він є співласником 1/2 частки двокімнатної квартири [ADDRESS] , загальною площею 48,9 кв.м., житловою площею 29 кв.м. Співвасником іншої 1/2 частки є відповідачка на підставі договору купівлі-продажу від 29.07.2008 року. На даний час у квартирі зареєстрований позивач. Дана квартира технічно є неподільним об`єктом у розумінні ч.2 ст.183 ЦК України. Відповідно до відомостей технічного паспорту від 09.02.2011р., вищезазначена квартира загальною площею 48,9 м2 розташована на 4 поверсі 9-ти поверхового будинку і складається з 2 кімнат житловою площею 29,0 м2, а саме:1.№ 5 - 12,0 м2; 1.№6-17,00 м.2, яка разом з лоджією (3,8х0,5=1,9 кв.м.) з часу набуття нею частки квартири у власність перебуває у користуванні відповідачки. Дана квартира була набута у власність батьком позивача. На даний час сім`я позивача складається із трьох чоловік, до яких входить окрім позивача ще його дружина - [PERSON] , [INFO] та їх син [PERSON] [INFO] які не мають іншого житла.До складу сім`ї відповідачки входить лише одна особа - вона сама. Окрім того, відповідачка є громадянкою Російської федерації, де має у власності житло і постійно проживає за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ст.47 ЖК УРСР норма житлової площі на одну особу становить 13,65 кв.м. Неодноразові спроби позивача домовитися з відповідачкою про відповідний порядок користування квартирою закінчилися безрезультатно. Тому він змушений звернутися до суду за захистом свого порушеного права. Просить суд постановити рішення, яким встановити наступний порядок користування співвласниками - квартирою [ADDRESS] : кімнату 6 житловою площею - 17,00 кв.м. виділити у користування позивачу; кімнату 5 житловою площею 12,00 кв.м. - залишити у користування відповідачки, усі інші приміщення квартири залишити у спільному користуванні співвласників. 24 вересня 2019 року [PERSON] подала до суду відзив на позовну заяву в якому просила у задоволенні позову відмовити у повному обсязі (а.с.38-41). 30.09.2019 року позивачем по справі подано до суду відповідь на відзив (а.с.63-64). Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив задоволити. Представник відповідача в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні позову. Заслухавши пояснення сторін, свідка, дослідивши та перевіривши всі докази в їх сукупності, суд приходить до таких висновків. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Правова регламентація житлових правовідносин здійснюється Конституцією України, Житловим кодексом УРСР, Цивільним кодексом України, Цивільним процесуальним кодексом України, Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», та іншими нормативно-правовими актами України з житлових питань. Роз`яснення окремих питань, що можуть виникати під час розгляду цієї категорії справ містяться у Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року №2; Листі Верховного Суду України від 26 травня 2001 року про викладення правових позицій щодо розгляду судами окремих категорій судових справ (Житлове право). Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція) гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 10.12.2012 року спадкоємцем зазначеного у цьому свідоцтві майна [PERSON] , 1942 р.н., який помер [INFO] є його син [PERSON] , [INFO] . Спадщина на яку видано свідоцтво складається з 1/2 частини квартири [ADDRESS] . (а.с.7,8). Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна, квартира [ADDRESS] на праві приватної власності, розмір частки по 1/2 належить [PERSON] та [PERSON] (а.с.9). На дану квартиру 09.02.2011 року ОКП "Івано-Франківське ОБТІ" виготовлено технічний паспорт (а.с.10-11). Відповідно до свідоцтва про шлюб від 15.06.2006 року, що видане повторно, [PERSON] зареєстрував шлюб із [PERSON] , про що зроблено відповідний актовий запис № (а.с.14). У шлюбі у сторін народився син [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження, яке видане повторно Серія [NUMBER] від 15.06.2006 року (а.с.15). Як вбачається з копії картки реєстрації особи позивач з 05.07.2018 року зареєстрований за адресою: квартира [ADDRESS] (а.с.16). Відповідачка [PERSON] має тимчасову посвідку на постійне проживання серія [NUMBER] (а.с.42). 29 липня 2008 року був укладений договір купівлі-продажу частини квартири між [PERSON] , Продавцем та [PERSON] , Покупцем. За цим договором Продавець продав Покупцю, а Покупець купив належну Продавцю 1/2 частину квартири [ADDRESS] та зобов`язався сплатити за неї грошову суму, передбачену цим договором (а.с.44). Як вбачається з довідки ОСББ "Китайська стіна 54", № 357 від 12.01.2018 року, [PERSON] , [INFO] (тимч.посвідка ІФ № 012438), дійсно проживає у [ADDRESS] (а.с.49). З рахунку на сплату внеску та інших платежів, вбачається, що відповідачкою здійснюється оплата комунальних послуг (а.с.50). [PERSON] 19.04.2018 року зверталася із заявою до ОСББ "Китайська стіна 54", в якій просила опечатати кімнату якою вона користується в квартирі [ADDRESS] у звязку із її виїздом за межі України, та скласти з цього приводу акт. (а.с.51) 19.04.2018 року комісією ОСББ "Китайська стіна 54" було складено Акт № 12/2018 обстеження квартири [ADDRESS] по заяві співвласника [PERSON] (а.с.52-53). Як вбачається з копії ухвали Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 23 жовтня 2017 року, Івано-Франківським міським судом Івано-Франківської області 23 жовтня 2017 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ квартири [ADDRESS] (а.с.57). 03.11.2011 року [PERSON] зверталася із заявою до директора ДМП ІФТКЕ про відкриття двох особових рахунків у квартирі [ADDRESS] (а.с.65). Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно положень ст.ст.319, 321 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За змістом ст.355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Статтею 358 ЦК України визначено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є спільною частковою власністю. Кожен з співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Відповідно до ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. За правилом ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Виходячи зі змісту вищенаведених положень, первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. Як роз`яснено в п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22.12.1995 року № 20, квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Як вбачається з матеріалів справи, позивач просить встановити порядок користування житловим приміщенням, а саме спірною квартирою, вказуючи на те, що між сторонами спірних правовідносин, які є співвласниками квартири, не досягнуто згоди з приводу порядку користування житловим приміщенням, тому порушене право підлягає до відновлення у судовому порядку. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Домовленості щодо порядку користування квартирою сторони не досягли. Таким чином, оскільки сторони мають рівні частки у праві власності на спірну квартиру і ця квартира складається з двох житлових кімнат площею 12,0 кв.м та 17,0 кв.м, то суд вважає за можливе встановити порядок користування даною квартирою. При цьому відповідачка не погоджується із запропонованим позивачем способом користування спірною квартирою, а саме кімнату 6 житловою площею - 17,00 кв.м. виділити у користування позивачу; кімнату 5 житловою площею 12,00 кв.м. - залишити у користування відповідачки, усі інші приміщення квартири залишити у спільному користуванні співвласників, оскільки, відповідачка [PERSON] тривалий час, з часу купівлі 1/2 частини квартири, а саме з 29.07.2008 року користувалася житловою кімнатою площею 17,0 кв.м. в квартирі [ADDRESS] та в ній знаходяться її речі, а позивач [PERSON] зареєстрований в кватирі тільки з 05.07.2018 року та користується житловою кімнатою площею 12,0 кв.м. Про визнання позивачем факту проживання відповідачки в житловій кімнаті площею 17.0 кв.м., підтверджується позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про поділ квартири між власниками (виділення частки) від 19.10.2017 року, де сам [PERSON] зазначає, що [PERSON] користується кімнатою площею 17 кв.м, а [PERSON] кімнатою площею 12 кв.м. (а.с.55). За таких обставин, вивчивши письмові матеріали справи, суд вважає за можливе встановити наступний порядок користування житловим приміщенням, а саме виділити [PERSON] , в користування жилу кімнату житловою площею 12,00 кв.м., а [PERSON] , виділити в користування жилу кімнату житловою площею 17,00 кв.м. У спільному користуванні залишити коридор, кухню, вбиральню, ванну кімнату. Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовна вимога про встановлення порядку користування квартирою підлягає до часткового задоволення. Що стосується позовної вимоги про стягнення з відповідачки витрат на правову допомогу, то вона підлягає до часткового задоволення виходячи з наступного. Відповідно до п.1 ч.3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно ч.1, 2 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. 31 травня 2020 року між [PERSON] , Клієнтом та Адвокатським бюро "Якубовський та партнери" укладено договір №57 про надання правової допомоги (а.с.17-19) Як вбачається з квитанції № 456114 від 31.05.2019 позивачем здійснено оплату адвокату за надані правові послуги в розмірі 2500,00 грн. (а.с. 22а). З огляду на викладене суд вважає частково обґрунтованими витрати на професійну правничу допомогу, які підлягають стягненню з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] в розмірі 2 500 грн. Крім того, суд вважає за необхідне згідно ст. 141 ЦПК України стягнути з відповідача на користь позивача 768 грн. 40 коп. судового збору. На підставі ст.41, 47 Конституції України, ст.ст. ст.ст.11, 15, 16,310,319,321,322,358,372,383 ЦК України,

Outcome: approved