Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-16 00:00:00

[PERSON] , інтереси якого представляє [PERSON] звернувся в суд з позовом до ПАТ КБ «Приватбанк», мотивуючи позовні вимоги тим, що 10.04.2007 року між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір №063/07К про надання споживчого кредиту в сумі 40 000 доларів США. Підписання зазначеного договору стало наслідком чисельного порушення норм чинного законодавства та прав позичальника, як споживача кредитної послуги з боку ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк», а саме: включення у договір із споживачем несправедливих умов, зокрема в частині надання кредиту в євро а не гривнях, що не відповідає умовам чинного законодавства України, оскільки грошовою одиницею в Україні є гривня, грошове зобов'язання у договорі повинно бути виражене в національній валюті, законодавством України визначено вичерпний перелік використання фізичними особами-резидентами іноземної валюти як засобі платежу на території України, при цьому вказав, що банк також не мав індивідуальної ліцензії; надаючи позивачу кредит в іноземній валюті відповідач увів його в оману стосовно наслідків здорожчання валюти кредиту по відношенню до національної грошової одиниці - гривні; представник відповідача укладаючи кредитний договір не надав позичальнику довіреність на уповноваження підписувати від імені банку такі договора та не наддав установчі документи банку; банк не контролював використання валютних коштів; рахунок відкритий позичальнику не 2203, а 2602. Представник позивача просив позов задовольнити, з підстав викладених в позовній заяві та заяві про зміну підстав позовних вимог від 13.02.2014 року, перед судовими дебатами подав 13.02.2014 року клопотання про розгляд справи без участі представника позивача. Представник відповідача заперечив щодо задоволення позовних вимог, вказавши на те, що банк мав Генеральну ліцензію на валютні операції, повноваження представника не перевищені на право укладання кредитного договору, позичальник отримав автомобіль кошти за якого банк перерахував третій особі за придбання його позичальником, є рішення Косівського районного суду щодо стягнення заборгованості по оспорюваному договору яке набрало законної сили, просив також окрім того, застосувати строк позовної давності щодоскарження договору від 10.04.2007 року. Просив в задоволенні позовних вимог відмовити. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 10.04.2007 року між [PERSON] та ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк», було укладено кредитний договір №063/07К про надання споживчого кредиту в сумі 40 000 доларів США для придбання автотранспорту, терміном повернення до 09.04.2012 року, з зобов'язаннями позичальника щомісячного повернення частини коштів (а.с.6-8). Статтею 1054 Цивільного Кодексу України визначено зміст кредитного договору. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї з сторін має бути досягнуто згоди. Істотними умовами кредитного договору відповідно до змісту ч.1 ст.638 та ст. 1054 ЦК України є умови про мету, суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі і погашення, розмір, порядок нарахування та виплата процентів, відповідальність сторін. Згідно з положеннями пунктів 22, 23 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачем вважається фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника. Споживчий кредит - кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Зважаючи на предмет кредитного договору №063/07К від 10.04.2007 року відповідач надав позивачу споживчий кредит. Тому до спірних правовідносин слід застосовувати норми Цивільного кодексу України та Закон України «Про захист прав споживачів». В силу ч.1 ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, а відповідно до ч. 2 цієї ж статті, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Стаття 203 ЦК України закріплює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Це зокрема: По-перше - зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Частиною другою статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів", на даний закон посилається представник позивача, як на правове обґрунтування позовної вимоги, та вимогами Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, передбачено обов'язок банків у разі надання кредиту в іноземній валюті під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за цим договором несе споживач, врегульовуються питання щодо відомостей, які кредитодавець має повідомити споживачеві до укладення договору споживчого кредиту. Однак, обов'язок повідомлення споживачам можливих складових загальної вартості кредиту та інше не є істотною умовою договору кредитування, а простим обов'язком повідомлення споживачів про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту і жодним чином не може створювати підстав для визнання недійсним такого Договору. Окрім того, представнив відповідача зазначив щодо таке ознайомлення представником банку здійснюється перед укладанням кредитного догоовру, дане твердження не спростовано представником позивача. За приписами ст. ст. 627, 628, 629 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов'язковим для виконання сторонами. Так, сторони спірного кредитного договору на добровільних засадах визначили усі його умови, які прописані чітко і зрозуміло. Оскільки позивача ніхто не спонукав до укладення договору, ініціатива отримання кредиту виходила саме від позивача, а не відповідача, і, як уже зазначалось, умови Договору є чіткими та зрозумілими. Підписуючи договір позичальник погоджувався з цими умовами. По-друге - oсоба, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Позивачем чи його представником ставиться під сумнів обсяг цивільної дієздатності сторони кредитного договору, а саме представника банку. Однак, ставлячи дане повноваження банку під сумнів, представник позивача не доводить належними доказами відсутність такого повноваження, натомість банком було виконано зобовязання, перераховано кошти продавцю автомобіля, що не заперечується і представником позивача, отже немаючи належних повноважень по вчиненню правочинів зі сторонни банку його представником, банк не вчиняв би подальші дії щодо виконання умов укладеного договору. Статтями 237, 238, 239, 241, 244, 246 ЦК України врегульовано поняття довіреностей, представництва, а саме: представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. Представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє. Правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Представництво, яке грунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Представництво за довіреністю може грунтуватися на акті органу юридичної особи. По-третє - волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Як вже зазначалось раніше позивач був ініціатором укладення кредитного договору, в момент підписання він був ознайомлений з усіма умовами договору та міг обирати або не погоджуватись на певні умови, однак цього не зробив. По-четверте - правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Кредитний договір укладений у письмовій формі як того вимагає ч. 1 ст. 1055 ЦК України. По-п'яте - правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, який укладени між позивачем та відповідачем був спрямований на реальне настання правових наслідків, відповідач надав кошти третій особі для купівлі-продажу товару (автомобіля), а позивач автомобіль отримав, що підтверджено сторонами. Отже, кредитний договір №063/07К укладений 10.04.2007 року між відповідачем та позивачем відповідає вимогам, які встановлені для чинності правочину. Щодо твердження позивача та його представника щодо невідповідності кредитного договору умовам чинного законодавства України в частині використання іноземної валюти у кредитних зобов'язаннях, то суд вважає його необгрунтованим виходячи з наступного. Так, сторони спірного кредитного договору на добровільних засадах визначили усі його умови, в тому числі і щодо валюти, порядку погашення кредиту та сплати відсотків за кредит. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон держави не встановлює обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Зазначеною нормою визначено лише правовий статус грошової одиниці України, і жодним чином не стосується сфери її обігу та будь-яких обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто, відповідно до чинного законодавства України гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, проте водночас обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Частина 1 ст. 524 ЦК України містить важливе для цивільного обороту правило щодо валюти вираження грошових зобов'язань. Загальне правило вказаної статті передбачає, що зобов'язання має бути виражене в грошовій одиниці України - гривні. Це правило кореспондує загальним положенням ст. 192 ЦК, відповідно до якої законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Водночас, ч. 2 вказаної статті дозволяє сторонам зобов'язання визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Тобто фактично зафіксувати ціну договору (зобов'язання) в доларах США та іншій іноземній валюті. Незалежно від фіксації грошового еквіваленту зобов'язання в іноземній валюті, виконання такого зобов'язання є можливим виключно в гривнях за офіційним курсом іноземної валюти на день платежу, якщо інший порядок не встановлений сторонами в договорі або не закріплений нормативно-правовими актами (ст. 533 ЦК України). Основним документом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю, є Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року № 15-93. Статтею 2 Декрету передбачено право резидентів та нерезидентів здійснювати валютні операції з урахуванням обмежень, встановлених Декретом та іншими актами валютного законодавства. Відповідно до положень статей 47, 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банківські установи мають право здійснювати кредитні операції, розміщувати залучені кошти від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, на підставі банківської ліцензії. Кошти в силу дії ст. 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Статтею 49 Закону України "Про банки і банківську діяльність" встановлено ряд обмежень і заборон, що стосується умов здійснення окремих банківських операцій. Однак, приписи вказаної статті не містять заборони на видачу кредитів у іноземній валюті (розміщення залучених коштів у іноземній валюті). Отже, розміщення залучених коштів шляхом надання кредитів є однією з основних банківських операцій незалежно від виду валюти, яка використовується. Відповідно до п. 2 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання та валютного контролю" операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія). Згідно з пунктом 11 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» «надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору». Укладаючи кредитний договір в іноземній валюті, ризик зміни курсу валюти несуть обидві сторони договору, тобто як кредитор, так і позичальник. Пунктом 13 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30.03.2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» відповідно до абзацу 3 частини першої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" надання (отримання) споживчих кредитів у іноземній валюті на території України забороняється. У зв'язку із зазначеним суди повинні виходити з того, що договір, предметом якого є споживчий кредит в іноземній валюті, укладений після набрання чинності Законом України від 22 вересня 2011 року N 3795-VI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг", за позовом заінтересованої особи може бути визнаний судом недійсним. Однак, кредитний договір між сторонами був укладений 10.04.2007 року, тобто до набрання чинності вказаним Законом. Представник відповідача надав суду банківську ліцензію та дозвіл НБУ на право здійснення валютних операцій (а.с.26-42). З огляду на зазначені положення закону та обставини справи, суд дійшов висновку про законність надання відповідачем позивачу кредиту в іноземній валюті із зобов'язанням повернення такого та сплати процентів за користування ним також в іноземній валюті. Не заслуговують на увагу суду і доводи представника позивача про відсутність контролю зі сторони банку щодо використання валютних коштів, а також відкриття не того рахунку, про що вказує позивач. Окрім того, відповідачем надано рішення Косівського районного суду від 23.07.2009 року за позовом ЗАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON], [PERSON] та [PERSON], згідно якого було задоволено позовні вимоги та стягнуто солідарно з відповідачів заборгованість за кредитним договором №063/07 від 10.04.2007 року в сумі 265 816.29 грн. та судових витрат (а.с.43-45), виконавчі листи на виконання якого, подані стягувачем ПАТ КБ «Приватбанк» до органів ДВС. Як вбачається зі змісту ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Частиною 1 ст. 60 ЦПК України на сторін покладено обов'язок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, тобто твердженнях, які самі по собі потребують доведення. Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги позивача є необгрунтованими, та такими, що не підлягають до задоволення. На підставі вищенаведеного, відповідно до ст. ст. 58 ч.1, 99 Конституції України, п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року №9, п. п. 11, 13 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 року № 5, ст. 2, 5 п. 2 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року № 15-93, ст. ст. 2, 47, 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ст. ст. 1 п. 22-23, 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. ст. 5, 16, 192, 204 ч.1, 203, 215 ч.1, 524 ч.1, 533, 627, 628 ч.1, 629, 638 ч.1, 1055 ч.1, 1056 ЦК України, ст. ст. 3, 4, 10, 11, 60 ЦПК України,

Outcome: dismissed