Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-01 00:00:00

27.03.2014р. до суду звернувся [PERSON] - представник позивача [PERSON] з позовом, який уточнював в ході судового засідання, та яким просив стягнути на користь позивачки з Державного казначейства України 3млн.154тис.222,75грн. в якості відшкодування матеріальних збитків та 10млн.грн. моральної шкоди «шляхом списання у безспірному порядку на його користь з єдиного Казначейського Державного бюджету України», стверджуючи, що позивачці завдано матеріальної та моральної шкоди діями правоохоронних органів, посилаючись на те, що колишній чоловік позивачки - [PERSON] незаконно був обвинувачений у скоєнні злочину в межах кримінальної справи №1720020060, незаконно утримувався тривалий час під вартою, після чого - ще тривалий час незаконно перебував на підписці про невиїзд, внаслідок чого [PERSON] не отримав належні йому кошти, погіршився його характер, з-за чого розпалася сім'я, і це завдало позивачці моральної шкоди та матеріальних збитків. В обґрунтування своїх вимог представник позивача послався на ст.1,2 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, спричиненої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури та суду» від 01.12.1994р., на «Положення» про застосування цього Закону, а також на ст.ст.15,16,22,23,1176 ЦК України та ст.55,56 Конституції України. Пояснюючи вимоги позову представник позивачки пояснив, що 04.04.2013 року слідчим СУ ГУМВС України в Одеській області була винесена постанова про закриття кримінальної справи №1720020060 - в частині пред'явленого обвинувачення [PERSON] та ін. - у зв'язку з недоведеністю їхньої участі у скоєнні злочинів. Вказана кримінальна справа, зазначається у позові, була порушена 04.07.2002р. слідчим Болградського РВ ГУМВС України в Одеській області за фактом викрадення зерна з Болградського КХП; в межах цієї справи, 22.07.2002р. колишнього чоловіка позивачки - [PERSON] - було незаконно затримано, йому необґрунтовано було пред'явлене обвинувачення, та відносно нього незаконно було обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою, де він утримувався 2(два) роки 6(шість) місяців 19(дев'ятнадцять) днів - до 10.02.2005року, - коли він був звільнений з-під варти з зали судового засідання ухвалою апеляційного суду Одеської області, якою було також скасовано вирок Приморського районного суду Одеської області про визнання [PERSON] та ін. винними у скоєнні злочинів; йому, [PERSON], цією ж ухвалою було змінено запобіжний захід на підписку про невиїзд, яка продовжувалася до 28.03.2011р. - до закриття справи за недоведеністю вини. Таким чином, вважає представник позивача, колишній чоловік позивачки незаконно був притягнутий до кримінальної відповідальності протягом 8-ми років 6-ти місяців і 21-го дня, тобто, 103 місяці. За цей час - за час незаконного кримінального переслідування [PERSON], органи прокуратури і слідства своїми незаконними діями - незаконним утримуванням [PERSON] під вартою, постійними допитами позивачки, необґрунтованими неодноразовими обшуками в її будинку, в ході яких відбувалися прояви грубого, без належної поваги ставлення до позивачки і її близьких родичів, зневажливе ставлення до майна родини - як того, що належить особисто позивачці, так і спільно нажитого з чоловіком майна, - спричинили непоправну моральну шкоду [PERSON], оскільки було порушене її право на гарантовану повагу до приватного сімейного життя та сімейного житла. Крім того, пояснював представник позивача, - [PERSON], який був суб'єктом підприємницької діяльності, в результаті незаконного утримування під вартою не зміг отримати кошти за рішенням Одеського господарського суду за кредиторською заборгованістю КХП, що на теперішній час збанкрутував і вже не існує, тому, з врахуванням індексації, вона, позивачка, разом з чоловіком не отримала упущену вигоду - прибуток на суму 6млн.308тис.445,50грн., де її доля складає 50% цієї суми - 3млн.154тис.222,75грн. - що є великими матеріальними збитками, отриманими позивачкою внаслідок незаконних дій правоохоронних органів; до того ж, в результаті незаконного утримування під вартою чоловіка позивачки, а також обшуків, допитів, організації позивачкою передач та поїздок до місць позбавлення волі її чоловіка і у суди до м.Одеса з м.Болград - за 250км. від місця проживання, - були зруйновані її з чоловіком стосунки, що опісля призвело до розпаду сім'ї - їхнього розлучення, а також з-за постійного стресу - до погіршення стану її, позивачки здоров'я, що привело до інсульту, - і це стало для [PERSON] великою і неоцінимою моральною шкодою, яку неможна оцінити грошима, але для відновлення життєвої рівноваги потребуються в якості компенсації моральних страждань кошти, які представник позивача вважає достатніми в розмірі 10млн.грн., що підлягають стягненню на користь позивачки з держави в особі ДКСУ враховуючи конкретні обставини справи, характер моральних страждань та їх наслідки. Обґрунтовуючи завдану позивачці незаконними діями правоохоронних органів моральну шкоду, представник позивача також стверджував, що позивачка [PERSON] тривалий час була позбавлена нормального ритму життя з причин незаконного утримування під вартою її чоловіка: була позбавлена можливості вільно спілкуватися з ним, були порушені її права на свободу вибору способу приватного життя, що призвело до зміни складу життя, втрати зв'язків, зміни ставлення оточення та зміни життя після звільнення з-під варти її чоловіка, що вимагало додаткових та значних зусиль для організації життя, значне погіршення здоров'я вона відновлює до цього часу, але родину вже відновити неможливо. У судовому засіданні позивач і його представник підтримали позовні вимоги в повному обсязі, просили задовольнити позов, посилаючись на обґрунтування, вказані у позові. Відповідачі - Державна казначейська служба України, болградський РВ ГУМВС України в Одеській області та ГУМВС України в Одеській області не направили до суду своїх представників для участі у судовому засіданні, хоча були тричі повідомлені про час та дату судового засідання, представник ГУМВС України в Одеській області представив суду заперечення на позовні вимоги у письмовому виді, в яких не визнавши вимог позову в повному обсязі, просив залишити їх без задоволення, стверджуючи, що ніяких прав та законних інтересів позивача відповідачем порушено не було. Прокурор у судовому засіданні позов не визнав, посилаючись на те, що позивачкою не доведені самі факти наявності в неї збитків у зв'язку з діями посадових осіб щодо затримання її чоловіка і незаконного його утримування під вартою в межах кримінальної справи, що майно подружжя не було розділене після розлучення, що доказів погіршення стану здоров'я позивачки саме з-за незаконного утримування її чоловіка під вартою суду не надано, дії посадових осіб щодо проведення допитів, обшуків, тощо, не є незаконними, оскільки проводилися в межах виконання ними досудового розслідування в межах порушеної кримінальної справи, відносно позивачки не порушувалося кримінальної справи, вона не була притягнута незаконно до кримінальної відповідальності, відносно неї не проводилися обшуки, їй не обиралися заходи забезпечення кримінального провадження - запобіжний, тощо, та, щодо збитків, спричинених родині [PERSON] внаслідок неотримання коштів за рішенням Одеського господарського суду за кредиторською заборгованістю КХП, який на даний час збанкрутував, прокурор пояснив, що позивачкою та її чоловіком не використане їхнє право в межах цивільного, господарського процесу - в якості виконання судового рішення - отримати кошти, визначені рішенням Господарського суду. Вислухавши присутніх у судовому засіданні позивача, її представника та представника відповідача - прокуратури Болградського району, розглянувши доводи позову та письмові заперечення на позов представника відповідача - ГУМВС України в Одеській області, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд дійшов висновку, що позов є необґрунтованим і тому не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.ст.10,60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо надання суду доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Положеннями ст.ст.3,27,29 Конституції України життя людини, її життя та здоров'я визнається найвищою соціальною цінністю, кожна людина має право на свободу та особисту недоторканість. Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеню вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вона є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування, необхідно враховувати вимоги розумності і справедливості. Вимогами ст.1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених Законом; моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоду завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд. Статтею 1176 ЦК України встановлено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування такого запобіжного заходу як тримання під вартою, відшкодовується державою в повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду; право на відшкодування шкоди в особи виникає у випадках, передбачених законом. Відповідно до п.1ч.1ст.1 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду", підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою; у випадках, зазначених у частині перший цієї статі, а завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду. Право в особи на відшкодування шкоди в розмірі і в порядку, передбачених Законом, виникає у випадках закриття кримінальної справи за відсутністю події злочину, відсутністю у діянні складу злочину або недоведеністю участі обвинуваченого у вчиненні злочину. Положеннями ст.3 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду" визначено, що у наведених в статті 1 цього Закону випадках, громадянинові відшкодовується (повертається) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій, та моральна шкода; відповідно до ч.1ст.4 цього ж Закону, розмір сум, які передбачені п.1ст.3 цього Закону, визначаються з урахуванням заробітку, неодержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади); а ч.6 цієї статті визначено, що моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Частиною 3ст.13 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду" встановлено, що відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться, виходячи з розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. У судовому засіданні встановлено, що 04.07.2002 року слідчим СВ Болградського РВ ГУМВС України в Одеській області було порушено кримінальну справу за ознаками злочину, передбаченого ч.2 ст.185 КК України, яка згодом була перекваліфікована на ч.5ст.185 КК України. 22.07.2002 року за підозрою у скоєнні даного злочину, в порядку ст.115 діючого на той час КПК України, було затримано позивача по даній цивільній справі - [PERSON] (т.1а.с.24), якому постановою Болградського районного суду Одеської області 14.08.2002р. було обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою. Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 10.02.2005року було скасовано вирок Приморського районного суду Одеської області про визнання [PERSON] та ін. винними у скоєнні злочинів, передбачених ст.190ч.4 та ін., [PERSON] цією ухвалою також був звільнений з-під варти з зали судового засідання, і йому було змінено запобіжний захід на підписку про невиїзд, яка продовжувалася до 28.03.2011р. - до закриття кримінальної справи постановою слідчого в частині пред'явленого обвинувачення [PERSON] та іншим. 04.04.2013 року слідчим СУ ГУМВС України в Одеській області В.С.Уштваном була винесена постанова про закриття вищевказаної кримінальної справи №1720020060 - у зв'язку із недоведеністю участі [PERSON] у скоєнні злочинів. Рішенням Болградського районного суду Одеської області від 24.03.2014р. позов [PERSON] до Державної Казначейської служби України, прокуратури Болградського району Одеської області, Болградського РВ ГУМВС України в Одеській області та ГУМВС України в Одеській області про відшкодування матеріальних збитків та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями та діями органів досудового слідства і прокуратури - був задоволений частково: стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання з відповідного рахунку Державної Казначейської служби України на користь [PERSON] суму грошової компенсації матеріальної шкоди в розмірі 37758 гривень, та моральної шкоди у розмірі 500000 (п'ятсот тисяч) гривень, а всього, - в сумі 537758 (п'ятсот тридцять сім тисяч сімсот п'ятдесят вісім) гривень; в решті позовних вимог - відмовлено. Рішенням апеляційного суду Одеської області від 12.06.2014р. відхилена апеляційна скарга представника [PERSON], задоволено частково апеляції прокурора та представника ДКСУ: рішення Болградського районного суду Одеської області від 24.03.2014р. скасоване в частині стягнення з державного бюджету суми грошової компенсації - 37758грн. матеріальної шкоди на користь [PERSON], в частині стягнення 50000грн. моральної шкоди рішення суду першої інстанції залишене без змін. Відповідно до ухвали Господарського суду Одеської області від 28.01.2002р. (справа №17-2-28-21/8429) та постанови про визнання банкрутом боржника того ж суду від 16.10.2002р. (спр.№17-6-39-28-21/8429), [PERSON] був визнаний кредитором боржника - ВАТ «Болградський комбінат хлібопродуктів» на суму 2269225грн. (а.с.60,133 цивільної справи №497/774/13-ц, пр.№2/497/9/14 - за позовом [PERSON] до Держави про стягнення шкоди). Згідно копії свідоцтва про розірвання шлюбу [NUMBER], що було видане 15.05.2007р. відділом РАЦС Болградського РУЮ Одеської області, шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний 16.12.2005р. (а.з.179). Зазначені факти сторонами у справі в судовому засіданні не заперечувалися, а отже, виходячи з положень ст.61 ЦПК України, доказуванню не підлягають. Таким чином, судом встановлено, що: - в рамках вищевказаної кримінальної справи, яка була порушена за ознаками злочину, передбаченого ст.185ч.2 КК України, і яка неодноразово була перекваліфікована, [PERSON] перебував під вартою протягом 2-х років 6-ти місяців та 19 днів, а саме, - з 22.07.2002р. до 10.02.2005 року; - на користь [PERSON] на підставі п.2ч.1ст.2 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду", було стягнуто у судовому порядку 500000грн. в якості моральної шкоди. - з позовної заяви [PERSON], матеріалів вищезазначеної цивільної справи і рішення судів за його позовом вбачається, що в якості моральної шкоди [PERSON] посилався на те, що в результаті протиправного тримання його під вартою постраждала, крім нього, і його дружина, яка переживала за нього, як дружина, з-за чого погіршився стан її здоров'я; цей факт не був виключений з дослідження у судовому засіданні і врахований рішеннями судів першої та апеляційної інстанції. Під час розгляду даної цивільної справи вимоги позивача та її представника щодо компенсації матеріальних збитків і моральних страждань позивачки з-за незаконного утримування її колишнього чоловіка під вартою, а також погіршення стану її здоров'я саме з-за цих подій, з-за чого вона понесла моральну шкоду і набула право на її компенсацію - не підкріплені доказами і не підлягають задоволенню. Так, з наданих суду матеріалів - незавірених ксерокопій деяких медичних довідок - вбачається, що [PERSON],[INFO] хворіла вже на момент 16.07.2001року - до подій, пов'язаних з кримінальною справою щодо її чоловіка; інших доказів, того, що погіршення здоров'я позивачки сталося з-за процесу розслідування кримінальної справи, суду не представлено, тому суд не може цей довід визнати обґрунтованим. Крім того, суд не може визнати обґрунтованою і вимогу позову щодо спричинення позивачці моральних страждань незаконними діями органів досудового розслідування, якими зазначено у позові обшуки і допити, оскільки суду не надано доказів незаконності цих дій, а відомостей, які є у розпорядженні суду, вбачається, що усі дії щодо досудового розслідування кримінальної справи провадилися в межах порушеної кримінальної справи відповідно до чинного на той час КПК України, відносно самої позивачки не обиралося запобіжних заходів, не порушувалося кримінальної справи, вона не притягувалася до відповідальності, тощо; також не доведено суду наявність фактів неналежного ставлення до позивачки і її близьких родичів, зневажливого ставлення до майна родини під час скоєння процесуальних дій в межах розслідування кримінального провадження щодо її колишнього чоловіка, тому визнати їх незаконними суд не має можливості. Також суду не доведено, що розірвання шлюбних стосунків позивачки з її чоловіком пов'язане саме з подіями, що відбувалися в межах розслідування вищевказаної кримінальної справи, тому ця вимога позову також є недоведеною. Що ж до моральних страждань, пов'язаних з матеріальною шкодою, яку понесла позивачка, на думку її представника, внаслідок розслідування вищевказаної кримінальної справи, суд не може також погодитися з цією вимогою позову, оскільки кошти є власністю [PERSON], як кредитора за рішенням Господарського суду Одеської області «про визнання банкрутом» боржника - ВАТ «Болградський комбінат хлібопродуктів» - в розмірі 6млн.308тис.445,50грн., де доля позивачки можливо і складає 50% цієї суми - 3млн.154тис.222,75грн. з врахуванням індексації, але суд не вбачає законних підстав такої вимоги, оскільки суду не надано відомостей щодо неотримання цих коштів, щодо розділу майна подружжя, і щодо наявності дій, направлених позивачкою або її колишнім чоловіком на отримання коштів, визначених зазначеним рішенням суду - шляхом звернення рішення суду до виконання, а також неотримання позивачкою та її чоловіком цих коштів внаслідок протиправних дій працівників правоохоронних органів. Відповідно до ст.212ч.1,3 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні доказів, що містить справа, оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Так, в результаті розгляду даної цивільної справи і дослідження доказів, представлених сторонами, суд дійшов висновку, що позивачем не надано суду достатніх доказів того, що вона є суб'єктом порушеного права, що є предметом позову, тобто, нічим не підтверджені правові підстави позивачки на звернення до суду з таким позовом відповідно до вимог діючого законодавства України; тобто, відмовляючи позивачу у задоволенні стягнення на його користь матеріальних збитків та моральної шкоди, суд виходить з того, що позивачем не доведено причинного зв'язку між затриманням її чоловіка, перебуванням під вартою і слідством, проведення досудового і судового розслідування, та настанням, на її думку, відповідної матеріальної та моральної шкоди, а також не доведено причинного зв'язку між неможливістю отримання позивачем і її чоловіком через його перебування під вартою грошових коштів в розмірі 2млн.269тис.225грн., стягнутих на його користь рішенням Господарського суду Одеської області, суд таке твердження позивача сприймає критично, оскільки позивачем не надано доказів звернення її чоловіка з відповідними заявами про виконання рішення суду після його звільненні з-під варти - починаючи з 10.02.2005 року, та не надано доказів розділу майна подружжя. Оскільки позивачкою та її представником не доведені самі факти наявності в позивача [PERSON] збитків майнового та морального характеру у зв'язку з діями посадових осіб щодо затримання її колишнього чоловіка [PERSON] і незаконного його утримування під вартою в межах кримінальної справи, не доведено незаконності дій працівників правоохоронних органів щодо неї самої - [PERSON], суд дійшов висновку, що позивачем та її представником не доведено виникнення у позивача права на відшкодування такої шкоди, тому доводи позову є необґрунтованими і не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed