Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-27 00:00:00

У жовтні 2018 року [PERSON] звернулась до Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області з позовом до [PERSON] , третя особа Служба у справах дітей виконавчого комітету Саксаганської районної у місті ради, про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька строком на один рік (з 01.11.2018 року по 01.11.2019 року). У зв`язку з тим, що Відповідач по справі зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , що відноситься до території Металургійного району м. Кривого Рогу, ухвалою Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 28.11.2018 року вказану справу було направлено до Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області за підсудністю. 20.12.2018 року ухвалою Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області позовну заяву у зв`язку з виявленими недоліками, було залишено без руху. Уточнивши в травні 2019 року заявлені позовні вимоги [PERSON] просила суд надати їй дозвіл, на виїзд сина [PERSON] , [INFO] на лікування та відпочинок, без дозволу (без згоди) та супроводу батька дитини [PERSON] , [INFO] на строк один рік з 01.01.2020 року по 01.01.2021 рік. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 21 вересня 2012 року між нею та Відповідачем було укладено шлюб, який був зареєстровано Відділом реєстрації шлюбів Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено актовий запис № 1139. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 13.01.2016 року шлюб між сторонами по справі було розірвано. Від даного шлюбу у них народився син [PERSON] , [INFO] . Позивач зазначає, що після розірвання шлюбу вони з відповідачем по справі проживають окремо, відповідно до заочного рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 26.02.2016 року, з відповідача на користь позивача стягуються аліменти на утримання сина. Позивач у позові зазначає, що відповідач не приймає участі у вихованні їх спільного сина, вона самостійно несе усі витрати по утриманню сина. Позивач має намір забезпечити повноцінний відпочинок сину [PERSON] в країні Ізраїль, де проживають її близькі родичі, за для підвищення рівня світогляду дитини, покращення стану його здоров`я, фізичного, духовного, морального розвитку, що є забезпеченням інтересів дитини в межах здійснення батьківських прав та обов`язків. Крім того, Позивач має намір самостійно організувати літній відпочинок з метою оздоровлення дитину у Туреччині або Єгипті. [PERSON] в заяві зазначає, що вона неодноразово зверталась в усній формі до Відповідача з проханням надати дозвіл на виїзд сина [PERSON] , однак останній відмовляється надавати дозвіл на виїзд, посилаючись на неіснуючі перешкоди. У зв`язку з чим, позивач звернулась до суду з вказаним позовом та просить суд його задовольнити в повному обсязі. Ухвалою суду від 11 травня 2019 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити в порядку загального позовного провадження. В судовому засіданні позивач [PERSON] присутня не була, поза межами судового засідання, 26 листопада 2019 року від останньої до суду надійшла заява, в якій просила суд проводити розгляд справи без її участі. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце проведення якого повідомлявся належним чином, що підтверджується поштовим конвертом разом з рекомендованими повідомленнями повернутими до суду без вручення, про причини поважності неявки суд не повідомив, відзив на позовну заяву не надав. Відповідно до п.2 ч.7 ст.128 ЦПК України, у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Частиною 3 та частиною 4 статті 130 ЦПК України передбачено, що якщо особу, якій адресовано судову повістку, не виявлено в місці проживання, повістку під розписку вручають будь-кому з повнолітніх членів сім`ї, які проживають разом з нею. У такому випадку особа, якій адресовано повістку, вважається належним чином повідомленою про час, дату і місце судового засідання, вчинення іншої процесуальної дії. У разі відсутності адресата (будь-кого з повнолітніх членів його сім`ї) особа, яка доставляє судову повістку, негайно повертає її до суду з поміткою про причини невручення. Третя особа по справі Служба у справах дітей виконавчого комітету Саксаганської районної у місті Кривому Розі ради у судове засідання не з`явилась. 25 листопада 2019 року на адресу суду від головного спеціаліста Служби у справах дітей Саксаганської районної у місті Кривому Розі ради Шульц С. Й . до суду надійшла заява про розгляд справи без їх участі. Суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що застосовуючи положення ч.4 ст. 10 Цивільно-процесуального кодексу України, ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи, ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу,та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A.v.Spain). Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Згідно ч.8 ст.178 ЦПК України - у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В тому числі, суд враховує вимоги ст.80 ЦПК України, зокрема достатність доказів для вирішення справи, наданих до суду. Згідно вимог ст.280 ЦПК України суд вважає за можливе ухвалити по цій справі заочне рішення на підставі доказів, що є в матеріалах справи, оскільки відповідач був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання, не повідомив причини неявки, не подав відзив, позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов до наступних висновків. 21 вересня 2012 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, про що Відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві складено відповідний актовий запис № 1139, після державної реєстрації шлюбу [PERSON] змінила прізвища на [PERSON] , що підтверджується наявною у матеріалах справи копією Свідоцтва про шлюб Серії [NUMBER] від 21.09.2012 року. (а.с.4) [INFO] народився [PERSON] , про що Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві 01.08.2014 року складено відповідний актовий запис № 2307, батьками дитини вказано: батько - [PERSON] , мати - [PERSON] , що підтверджуються копією Свідоцтва про народження Серії [NUMBER] від 01.08.2014 року 13 січня 2016 року Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, вказане рішення набрало законної сили. (а.с.5) Позивач у позові зазначає, що їх неповнолітній син [PERSON] проживає разом з нею, вказані обставини підтверджуються Довідкою про реєстрацію місця проживання особи [PERSON] , [INFO] в [ADDRESS] . (а.с.13). Відповідно до Довідки №18/09 про тимчасову непрацездатність студента навчального закладу І-ІV рівні акредитації, про хворобу, карантин і інші дитини, яка відвідує загальноосвітній навчальний заклад, дошкільний навчальний заклад від жовтня 2018 року, встановлено, що [PERSON] , учень ДНЗ №471 хворів на трахеобронхит з 24.09.2018 року по 03.10.2018 рік та з 04.10.2018 року по 10.10.2018 рік. (а.с. 47) Відповідно до Довідки № 19/14 про тимчасову непрацездатність студента навчального закладу І-ІV рівні акредитації, про хворобу, карантин і інші дитини, яка відвідує загальноосвітній навчальний заклад, дошкільний навчальний заклад від 14 грудня 2018 року [PERSON] , учень ДНЗ №471 хворів ОРВІ та трахеобронхит з 05.12.2018 року по 14.12.2018 рік. (а.с. 48) За приписами ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Громадянин України не може бути позбавлений права в будь-який час повернутися в Україну. Право фізичної особи на свободу пересування закріплене також у нормі ч.1 ст.313 ЦК України. Згідно з ч.3 ст.313 ЦК України фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. У випадку, якщо фізична особа не досягла шістнадцяти років, вона має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Законом України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України" врегульовано порядок здійснення громадянами України права на виїзд з України та в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок. Відповідно до статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Частиною 3 статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» унормовано, що батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Статтею 150 СК України установлено, що батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно зі ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до вимог ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. 14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», які набрали чинності з 01 жовтня 2016 року,вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків. З цього часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Разом із тим, за змістом статті 124 Конституції України та статті 15 ЦК України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: - за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; - без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Таким чином, тимчасовий виїзд дитини за кордон передбачений на підставі рішення суду та має відповідати найкращим інтересам дитини. Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим із батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Конвенцією ООН про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина 1 статті 3 Конвенції ООН). Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (частина 1 статті 18 цієї Конвенції). З аналізу ст. 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України" вбачається, що даною нормою передбачено можливість ухвалення судом рішення про надання дозволу на одноразовий виїзд за кордон особи, яка не досягла шістнадцятирічного віку. Такі поїздки можуть мати разовий характер з певним часовим проміжком перебування у відповідній державі. Таким чином, суд не вправі надавати дозвіл на виїзд дитини за кордон до досягнення нею певного віку без згоди батька, який не позбавлений батьківських прав (дозвіл на постійні виїзди за кордон). Крім того, надання такого дозволу в порушення вимог ст.ст. 153, 157 Сімейного кодексу України фактично позбавить батька дитини можливості брати участь у її вихованні та можливості особистого спілкування з нею. Судове рішення про надання дозволу на виїзд за межі України у супроводі одного з батьків повинно містити зазначення терміну вивезення дитини за кордон та країну, до якої дозволяється виїзд дитини без згоди батька, оскільки без зазначення таких відомостей та надання за рішенням суду дозволу на тимчасові виїзди дитини за кордон без згоди батька до повноліття дитини, суперечить вищезазначеним нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обов`язків батьків відносно виховання дитини, що може призвести до фактичного позбавлення батька дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та можливості спілкування з нею. Крім того, стаття 11 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року покладає на держави зобов`язання вживати заходів для боротьби з незаконним переміщенням і поверненням дітей із за кордону. Відповідно до цілей Гаазької конвенції її суть полягає в тому, що один із батьків (або будь-яка інша особа, якій належать права піклування про дитину) не має права одноосібно приймати рішення про зміну місця проживання дитини або переміщення дитини на необмежений час у інше місце, зокрема вивозити її в іншу державу або не повертати дитину до держави її постійного проживання. Тимчасовий чи постійний виїзд дитини за кордон має відбуватись лише за погодженням з іншим із батьків, якщо він не позбавлений батьківських прав. Тобто зміна країни проживання дитини вимагає узгодження із іншим із батьків, адже такий переїзд, як правило, спричиняє зміну режиму спілкування дитини з другим з батьків, порядку участі у вихованні дитини, а також зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Як випливає з Рішення Європейського суду з прав людини «Справа «Савіни проти України»» від 18 грудня 2008 року, право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Закон України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» регулює конкретний (одноразовий) виїзд дитини за кордон із визначенням його початку й закінчення. Наведене узгоджуються з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеному в постанові від 04 липня 2018 року у справі №712/10623/17 (провадження №14-244цс18). Виходячи зі змісту позовних вимог [PERSON] , вона просить суд надати дозвіл на виїзд за межі України неповнолітньої дитини в супроводі матері без згоди та супроводу батька строком з 01.01.2020 року по 01.01.2021 рік, однак чітко не зазначає країну слідування, часовий проміжок перебування дитини у відповідній країні. В тексті позовної заяви [PERSON] зазначає, що має намір відправитись на відпочинок до Туреччини або Єгипту, та виїзду до родичів в Ізраїль, в якості доказів долучено до матеріалів справи лист громадянина [PERSON] громадянина Ізраїлю в якому останній запрошує своїх рідних: дочку брата - [PERSON] та її сина [PERSON] (2014 року народження) строком на 1 місяць, про те Позивач у позові не вказує точний період перебування у відповідній країні та дату повернення на територію України. Цим самим, батько дитини, відповідач по справі, фактично буде позбавлений можливості бути поряд з дитиною і приймати участь у вихованні та спілкуванні з ним, що грубо порушить вимоги вищезазначених законодавчих норм, а тому в задоволенні позову [PERSON] слід відмовити. Доводи позивача про те, що при ухвалені рішення суд має взяти до уваги найкращі інтереси дитини, не заслуговують на увагу, оскільки чинним законодавством встановлено певний порядок виїзду неповнолітньої дитини за кордон, який позивачем не було дотримано. Виходячи з практики Європейського суду з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною (§2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»). Враховуючи інтереси неповнолітньої дитини: [PERSON] , [INFO] , права та обов`язки обох батьків у вихованні сина, суд не знаходить правових підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] .

Outcome: dismissed