Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із вказаним позовом. В обґрунтування своїх позовних вимог, з урахуванням уточнень, [PERSON] посилається на те, що вона з 23.01.1996 року є власником будинку [ADDRESS]. Заїзд до належного їй будинку здійснюється лише по проїзду загального користування, впродовж якого розташовані будинки №9?15,17. Домоволодіння [ADDRESS] межує із вказаним проїздом і відповідач [PERSON] протизаконним шляхом включає у свої правовстановлюючи документи самовільно зайнятий ним проїзд, на якому побудований гараж, який належить йому. В свідоцтві про право на спадщину від 20.01.1998 року на ім"я [PERSON] вірно вказано, що успадкована земельна ділянка домоволодіння [ADDRESS] площею 400 кв.м., проте недостовірно зазначено, що на цих 400 кв.м. розташований гараж літ. "В", який самочинно побудований за межами цих 400 кв.м., а саме на території загального проїзду до домоволодіння позивачки [ADDRESS]. Позивач зазначає, що рішення № 693 від 03.06.1983 року отримано на будівництво гаража літ. Б в домоволодінні [ADDRESS] на ділянці 400 кв.м. згідно Договору про землекористування на 400 кв.м. від 07.06.1956 року. Заявка (схема на гараж) була підтерта, виправлена явними виправленнями розмірів ділянки з 16х25 на 18,75х24,5; гараж "Б" перейменований на "Д"; підроблену заявку до рішення № 693 від 03.06.1983 року на гараж "Б" відповідач надає на самочинний гараж "В" на проїзді і тепер ця заявка протирічить рішенню № 693. Протоколом комісії Бабушкінського району по земельним спорам від 22.04.1998 року було встановлено, що гараж "В" побудований на проїзді і відповідачу необхідно його звільнити до меж земельної ділянки, що відведена рішенням №717 від 08.05.1956 року - 16м.х25м. (400 кв.м.). [PERSON] також зазначає про те, що рішення Бабушкінської районної ради № 259 від 28.04.1998 року та № 276 від 20.04.2001 року, отримані відповідачем, були опротестовані прокурором та скасовані судом 21.01.2000 року і рішеннями районної ради №200 від 17.03.2000 року та № 105 від 20.02.2004 року. Проте відповідач ігнорує це та продовжує використовувати вказані рішення для оформлення своїх правовстановлюючих документів. Акт державної технічної комісії про готовність житлового будинку [ADDRESS] до експлуатації (після реконструкції) від 20.06.2003 року та рішення № 403 від 20.06.2003 року про затвердження цього Акту не містять ніякої інформації про гараж "В" за межами домоволодіння №17 на проїзді, тільки вказаний "гараж-сарай Д" розташований на земельній ділянці 400 кв.м. в домоволодінні №17 відповідно до рішення №693 від 03.06.1983 року про побудову гаража у домоволодінні. Позивач також зазначає про те, що 06.11.2003 року [PERSON] було видано свідоцтво про право власності, у якому підставою для його видачі вказані свідоцтво про право на спадщину по закону від 20.01.1998 року, в якому зазначені недостовірні дані про гараж "В", який розташований на проїзді за межами успадкованої землі, площею 400 кв.м.; рішення №403 від 20.06.2003 року, в якому викладені недостовірні відомості про земельну ділянку домоволодіння №17, а саме зазначено 457 кв.м. замість 400 кв.м. Позивач зазначає, що Свідоцтво про право на спадкування по закону після смерті [PERSON] на домоволодіння [ADDRESS] в м.Дніпропетровську від 07.12.2013 року було видано [PERSON] безпідставно, а саме на підставі підробного свідоцтва про право власності від 06.11.2003 року, оскільки було незаконно включено в свідоцтво про право на спадщину самовільно зайнятий проїзд та самовільно побудований на загальному проїзді гараж "В". Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровську від 15.10.1999 року, винесеною у даній справі, була заборонена приватизація землі в домоволодінні [ADDRESS] в м. Дніпропетровську. Проте, не зважаючи на це, відповідачем була приватизована земельна ділянка за адресою [ADDRESS] та отримано свідоцтво про право власності на нерухоме майно - земельну ділянку за адресою [ADDRESS]. Зважаючи на те, що вказана ухвала суду від 15.10.1999 року є чинною і заходи забезпечення позову не скасовувалися, рішенням Дніпропетровської міської ради № 296/58 від 26.11.2014 року було скасовано рішення №156/53 від 18.06.2014 року про приватизацію відповідачем [PERSON] земельної ділянки за адресою [ADDRESS]. Позивач зазначає, що в наслідок самовільного зайняття відповідачем частини межуючого з домоволодінням №17 загального проїзду, цей проїзд значно звузився, що перешкоджає їй користуватися ним за цільовим призначенням, а зокрема для забезпечення належного їй домоволодіння будівельними, санітарно-гігієничними, протипожежними нормами, перешкоджає проведенню всіх необхідних комунікацій до будинку, забезпеченню норм безпеки життя, здоров»я, майна, в»їзду та виїзду до будинку. Вказаними діями відповідача [PERSON], який є правонаступником померлої дружини [PERSON], їй також заподіяна матеріальна та моральна шкода. Позивач [PERSON] просить суд визнати протиправним, протизаконним та скасувати свідоцтво про право власності, видане Реєстраційною службою Дніпропетровського міського управління юстиції, індексний номер 24698581 від 25.07.2014 року, про реєстрацію за [PERSON] права власності на земельну ділянку за адресою [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER]; зобов"язати Реєстраційну службу Дніпропетровського міського управління юстиції виключити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис № 6447931 від 10.07.2014 року про реєстрацію за [PERSON] права власності на земельну ділянку за адресою [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER]; скасувати свідоцтво про право власності [PERSON] на домоволодіння від 06.11.2003 року, визнати протиправним та незаконним запис в рішенні Бабушкінської районної ради №403 від 20.06.2003 року "Домоволодіння по [ADDRESS] на земельній ділянці 457 кв.м." замість 400 кв.м.; визнати протиправним та скасувати свідоцтво про право на спадщину по закону від 07.12.2013 року на ім"я [PERSON]; зобов»язати [PERSON] усунути їй перешкоди в користуванні земельною ділянкою загального користування - тупиковим проїздом, необхідною для експлуатації та обслуговування домоволодіння [ADDRESS] шляхом переносу за його рахунок належного йому паркана в межі законно успадкованої земельної ділянки від 20.01.1998 року площею 400 кв.м. в бік будинку [ADDRESS] по довжині 25м. від розворотної площадки тупикового проїзду (від домоволодіння [ADDRESS]), по ширині 16м. від границі (паркану) [ADDRESS] у відповідність до Плану відводу землі до рішення № 717 від 08.05.1956 року (16мх25м) по відводу землі; знести всі будівлі, споруди за межами земельної ділянки, площею 400 кв.м.; визнати недостовірною, протизаконною та скасувати формулювання в свідоцтві про право на спадщину за законом за [PERSON] від 20.01.1998 року «на земельній ділянці площею 400 кв.м. по [ADDRESS] розташований гараж «В», оскільки з рішення №403 від 20.06.2003 року слідує, що рішення №693 від 03.06.1983 року видавалося на будівництво «гаража-сарая» літ. «Д» в домоволодінні [ADDRESS]; стягнути з [PERSON] на її користь моральну шкоду у розмірі 500 000,00 грн. та матеріальну шкоду відповідно до ч.2 ст.230 ЦК України в подвійному розмірі в сумі 6459 грн. 96 коп., а також понесені витрати по справі. Позивач Дніпропетровська міська рада звернулася до суду з позовом, в якому з урахуванням уточнень просить зобов»язати [PERSON] звільнити самовільно зайняту частину земельної ділянки проїзду в районі будинку [ADDRESS] в м.Дніпропетровську, площею 57 кв.м., шляхом знесення гаражу, побудованого на території проїзду за власний рахунок та зобов»язати [PERSON] повернути її державі в особі Дніпропетровської міської ради шляхом приведення у придатний для використання стан. В обгрунтування своїх позовних вимог Дніпропетровська міська рада посилається на те, що домоволодіння, що знаходиться в [ADDRESS] належить [PERSON], власником домоволодіння [ADDRESS] в м.Дніпропетровську є [PERSON] Працівниками відділу комунального господарства Бабушкінської районної у місті ради та відділу будівництва, архітектури та контролю за землекористуванням Бабушкінської районної у місті ради неодноразово було здійснено перевірки території вказаних домоволодінь та встановлено самовільне заняття земельних ділянок суміжними користувачами, що підтверджено узгоджувальними комісіями виконавчого комітету Бабушкінської районної у місті ради. Крім того, встановлено, що власник домоволодіння №17 порушив вимоги Земельного законодавства України та п.п. 4.1.3., 4.1.4. «Правил пожежної безпеки України», оскільки на проїзді загального користування побудовані гараж та паркан (огорожу), чим була незаконно зменшена нормативна ширина проїзду. Позивач за цим позовом посилається на те, що зазначений проїзд загального користування є державною власністю, його самовільне зайняття призводить до обмеження в правах власника - держави в особі Дніпропетровської міської ради, яка не може вільно розпоряджатися вказаною земельною ділянкою та використовувати її для своїх потреб. В судовому засіданні [PERSON] свої позовні вимоги з урахуванням уточнення підтримала, просила суд визнати протиправним, протизаконним та скасувати свідоцтво про право власності, видане Реєстраційною службою Дніпропетровського міського управління юстиції, індексний номер 24698581 від 25.07.2014 року, про реєстрацію за [PERSON] права власності на земельну ділянку за адресою [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER]; зобов"язати Реєстраційну службу Дніпропетровського міського управління юстиції виключити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис № 6447931 від 10.07.2014 року про реєстрацію за [PERSON] права власності на земельну ділянку за адресою [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER]; визнати недійсним свідоцтво про право власності [PERSON] на домоволодіння від 06.11.2003 року, визнати протиправним та незаконним запис в рішенні Бабушкінської районної ради №403 від 20.06.2003 року "Домоволодіння по [ADDRESS] на земельній ділянці 457 кв.м." замість 400 кв.м.; визнати протиправним та недійсним свідоцтво про право на спадщину по закону від 07.12.2013 року на ім"я [PERSON]; зобов»язати [PERSON] усунути їй перешкоди в користуванні земельною ділянкою загального користування шляхом переносу за його рахунок належного йому паркана в межі успадкованої земельної ділянки від 20.01.1998 року площею 400 кв.м. в бік будинку [ADDRESS] по довжині 25м. від розворотної площадки тупикового проїзду (від домоволодіння [ADDRESS]), по ширині 16м. від границі (паркану) [ADDRESS] у відповідність до Плану відводу землі до рішення № 717 від 08.05.1956 року (16мх25м) по відводу землі; знести всі будівлі, споруди за межами земельної ділянки, площею 400 кв.м.; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом за [PERSON] від 20.01.1998 року в частині зазначення того, що «на земельній ділянці площею 400 кв.м. по [ADDRESS] розташований гараж «В», ; стягнути з [PERSON] на її користь моральну шкоду у розмірі 500 000,00 грн. та матеріальну шкоду відповідно до ч.2 ст.230 ЦК України в подвійному розмірі в сумі 6459 грн. 96 коп., а також понесені витрати по справі. [PERSON] позовні вимоги Дніпропетровської міської ради вважала обґрунтованими. В дане судове засідання позивач [PERSON] не з»явилася, про розгляд справи повідомлена належним чином, надала суду заяву, в якій підтримала позовні вимоги та просила розглянути справу у її відсутність. В судовому засіданні представник Дніпропетровської міської ради свої позовні вимоги підтримав, проти задоволення позовних вимог [PERSON] не заперечував. В дане судове засідання не з»явився, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність. В судовому засіданні [PERSON] з представником позовні вимоги не визнали у повному обсязі, посилаючись на їх необґрунтованість. В дане судове засідання відповідач [PERSON] з представником не з»явилися, про розгляд справи повідомлені належним чином, тому суд вважає можливим розглянути справу у відсутність відповідача. В судове засідання представник Реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції не з»явився, про розгляд справи повідомлений належним чином, в наданій суду заяві заперечував проти позову та просив розглянути справу у його відсутність. Представники Бабушкінської районної у м.Дніпропетровську ради, Дніпропетровського міського управління земельних ресурсів в судове засідання не з»явилися, про розгляд справи повідомлені належним чином, їх представники надали суду листи про розгляд справи у їх відсутність та у відповідності до вимог чинного законодавства. Вислухавши осіб, які приймають участь у судовому процесі, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню, позовні вимоги Дніпропетровської міської ради підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст.83 Земельного Кодексу України землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. Згідно до ч.2 цієї статті ЦК України у комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об»єкти комунальної власності. У відповідності до п.а ч.3 ст.83 Земельного Кодексу України до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів, тощо). Відповідно до ч.1 ст. 84 Земельного Кодексу України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Згідно до ч.1 ст.92 Земельного Кодексу України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. Відповідно до ч.2 ст.95 Земельного Кодексу України порушені права землекористувачів підлягають відновленню в порядку, встановленому законом. Згідно до п. «г» ч.1 ст.96 Земельного Кодексу України землекористувачі зобов»язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів. Згідно до ч.1 ст.103 Земельного Кодексу України власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення, тощо). Відповідно до ч.2 цієї статті власники та землекористувачі земельних ділянок зобов»язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив). Відповідно до п. 34 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виключною компетенцією міських рад є вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин. Згідно ст.116 Земельного Кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування Відповідно до ч.1 ст.122 Земельного Кодексу України міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Рішення зазначених органів приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі, зокрема, надання у користування земельних ділянок, межі яких не встановлені в натурі (на місцевості). Відповідно до ст. 123 Земельного Кодексу України надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Відповідно до ст. 125 Земельного Кодексу України в редакції, що діяла на час виникнення правовідносин, право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Відповідно до положень цієї статті, які діють на час розгляду даної справи, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Відповідно до ст.212 Земельного Кодексу України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду. Згідно із ст.1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» самовільне зайняття земельних ділянок - це будь-які дії особи, які свідчать про фактичне використання не наданої їй земельної ділянки чи намір використовувати земельну ділянку до встановлення її меж в натурі (на місцевості) та одержання документа, що посвідчує право на неї і його державної реєстрації. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно до ст.ст. 319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При здійснені своїх прав та виконанні обов»язків власник зобов»язаний додержуватись моральних засад суспільства. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч.1, 2 ст.376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Відповідно до ч.3 цієї статті право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Згідно до ч.4. даної статті, якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам суспільства. Відповідно до ч.2 цієї статті особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Згідно до ч.3, 4, 5, 6 цієї ж статті волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, має вчинятися у формі, встановленій законом та бути спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх та непрацездатних дітей. Згідно до ч.1, 3 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п»ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Відповідно до ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Як встановлено в судовому засіданні, позивач [PERSON] є власником домоволодіння [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 23.01.1996 року, розташованого на земельній ділянці, площею 300 кв.м., що підтверджується матеріалами справи. Власником домоволодіння [ADDRESS] в м.Дніпропетровську була [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 06.11.2003 року, яка успадкувала його після смерті [PERSON] На підставі свідоцтва про право на спадщину від 07.12.2013 року власником вказаного домоволодіння №17 є [PERSON], який успадкував його після смерті своєї дружини [PERSON], померлої [INFO], в зв"язку з чим він залучений у участі у справі в якості правонаступника [PERSON] На теперішній час власниками домоволодіння по [ADDRESS], розташованого на земельній ділянці, площею 381 кв.м., є [PERSON], [PERSON], [PERSON], якім воно належить по 1/3 частині кожній та яке вони успадкували після смерті [PERSON] Власником домоволодіння [ADDRESS], розташованого на земельній ділянці, площею 400,00 кв.м., є [PERSON], яка отримала його у спадщину за заповітом після смерті [PERSON] Домоволодіння №13а межує з домоволодінням №15 і у їх спільному користуванні є земельна ділянка, яка є тупиковим проїздом з майданчиком для розвороту, який розташований в його кінці, та належить міській громаді, цей проїзд одночасно слугує єдиним проїздом (проходом) до домоволодіння [ADDRESS]. Згідно проекту відведення земельних ділянок від 1956 року вказаний проїзд передбачений для обслуговування трьох домоволодінь №11, 13а та 15, який є необхідним для забезпечення дотримання необхідних протипожежних, санітарно-гігієничних та містобудівних вимог. Вздовж даного проїзду, по ходу руху по проїзду до домоволодіння №13а, праворуч, розташоване домоволодіння [ADDRESS], яке межує з домоволодінням №15, та яке розташоване по червоній лінії [ADDRESS], на яку має вихід. Як вбачається з «Протоколу виїзного розгляду питання про законність користування земельними ділянками власниками домоволодінь [ADDRESS], затвердженим заступником міського голови 01.06.2000 року, забудова по [ADDRESS] була розпочата у 1956 році. Рішенням виконкому Жовтневої райради були виділені земельні ділянки забудовникам п»ятьох домоволодінь - №№ 9, 11, 13, 15, 17. З 1961 року власник домоволодіння № 9 [PERSON] самовільно зайняв територію проїзду, площею 27 кв.м., та власник домоволодіння №17 [PERSON] - 59 кв.м.; з 1977 року власник домоволодіння №15 [PERSON] самовільно зайняв територію проїзду, площею 56 кв.м. З 1992 року домоволодіння №13 було розділено на два окремих - 13 та 13а, після розділу домоволодіння №13 має окремий вхід і не прилягає до проїзду. З 1996 року власником домоволодіння №13а є [PERSON], з цього часу решта незайнятої території проїзду знаходиться у користуванні [PERSON] В судовому засіданні встановлено та сторонами у справі підтверджено, що між власниками домоволодінь №13а та №17 тривалий час існує спір щодо користуванням проїздом загального користування, що підтверджується матеріалами справи та поясненнями сторін в судовому засіданні. Відповідно до листа Бабушкінської районної у м. Дніпропетровську ради від 22.01.2008 року № Е-001, згідно проекту відведення земельних ділянок від 1956 року земельна ділянка у вигляді тупикового проїзду передбачена для обслуговування трьох домоволодінь [ADDRESS], яка є необхідною для забезпечення і дотримання необхідних протипожежних, санітарно-гігієничних та містобудівних вимог. Відповідно до листа КП «ДМБТІ» від 07.05.2002 року № 2618, оскільки домоволодіння [ADDRESS], які в минулому були під №13а, №11, №13б, віддалені від червоної лінії вулиці, для цих домоволодінь передбачені проїзд загального користування для експлуатації та їх обслуговування, що показано первинними планами про відведення земельних ділянок. Домоволодіння [ADDRESS], які в минулому були під № 7 та №15, розташовані по червоній лінії вулиці, для яких умови по експлуатації і обслуговуванню визначені їх розташуванням. Як зазначено в листі КП «ДМБТІ» від 18.06.2001 року, в інвентаризаційних справах домоволодінь [ADDRESS], в минулому №13а, №11, №13б, знаходяться плани відведення земельних ділянок, в яких зазначений проїзд на [ADDRESS]. В планах відведення земельних ділянок №9 та №17, в минулому №7 та №15, які розташовані безпосередньо по [ADDRESS] (по червоній лінії), вказані тільки суміжними. Відповідно до листа КП «ДМБТІ» від 10.12.2008 року № 16138, інвентаризаційних справ на домоволодіння по [ADDRESS], у планах відведення земельних ділянок та у довідках про землекористування в 1956 році був зазначений проїзд загального користування для експлуатації та обслуговування цих домоволодінь, які віддалені від червоної лінії [ADDRESS]. В планах відведення земельних ділянок домоволодінь по [ADDRESS] за 1956 рік, які мають спільні межі з проїздом загального користування до домоволодінь №11, №13а, №15, даний проїзд не був зазначений. Домоволодіння №11 та №15 мають самостійні виїзди до [ADDRESS] та додаткові виходи на [ADDRESS], а домоволодіння №13а - лише вихід та виїзд по зазначеному проїзду. Земельні ділянки домоволодінь [ADDRESS], для яких умови експлуатації і обслуговування визначені їх місцезнаходженням. Таким чином, домоволодіння [ADDRESS] розташоване в середині тісно прилеглих до нього вказаних домоволодінь, зазначений проїзд є входом (проїздом) до цього домоволодіння з виходом на [ADDRESS]. В судовому засіданні встановлено, що володільцем домоволодіння [ADDRESS] була самовільно зайнята частина вказаного тупикового проїзду шляхом самовільного перенесення на територію вказаного проїзду паркану на 2,75 м. та побудовою ще за життя власника [PERSON] на самовільно зайнятому проїзді до домоволодіння №13а гаражу (літ. В за технічним паспортом), тобто поза межами домоволодіння [ADDRESS] в м. Дніпропетровська, що не відповідає рішенню Бабушкінського виконкому №693 від 03.06.1983 року. Самовільним зайняттям власником домоволодіння №17 значної частини території тупикового проїзду була зменшена нормативна ширина цього проїзду, що суперечить пункту 4.1.3. та 4.1.4. «Правил пожежної безпеки в Україні» (НАПБ А.01.001-2004), відповідно до яких дороги, проїзди й проходи до будівель, споруд, пожежних водо джерел, підступи до зовнішніх стаціонарних пожежних драбин, пожежного інвентарю, обладнання та засобів пожежогасіння мають бути завжди вільними, утримуватися справними; забороняється довільно зменшувати нормовану ширину доріг та проїздів, до всіх будівель та споруд має бути забезпечений вільний доступ. Протипожежні розриви між будинками, спорудами, відкритими майданчиками для зберігання матеріалів, устаткування тощо повинні відповідати вимогам будівельних норм, їх не дозволяється захаращувати, використовувати для складування матеріалів, устаткування, стоянок транспорту, будівництва та встановлення тимчасових будинків і споруд, у тому числі інвентарних побутових приміщень, індивідуальних гаражів тощо. Зазначене підтверджується листом 19-ї Самостійної державної пожежної частини Бабушкінського району м.Днпропетровська від 06.04.2009 року №Е-1 та листами Бабушкінської районної у м.Дніпропетровську ради від 30.11.2009 року № Е-007/04, № Е-008 від 13.09.2010 року. Незаконним розміщенням вказаних гаражу та паркану було створено перешкоди [PERSON] у користуванні належним їй домоволодінням [ADDRESS], його експлуатації та обслуговуванні, оскільки доступ у нього став суттєво обмеженим. Вказане підтверджується листом прокурора Бабушкінського району м.Дніпропетровська від 20.11.1998 року № 349-ш-98, Протоколом засідання погоджувальної комісії по земельних спорах виконавчого комітету Бабушкінської районної ради м.Дніпропетровська від 22.04.1998 року, яким запропоновано [PERSON] звільнити самовільно зайняту частину земельної ділянки на проїзді, перенести паркан на 2,9 м. по довжині 25,0 м. в границі домоволодіння [ADDRESS], які виділялися рішенням Жовтневої районної ради №717 від 08.05.1956 року; листом Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю виконкому Дніпропетровської міської ради від 21.09.1999 року № 640/8, листом Відділу комунального господарства Бабушкінської районної у м.Дніпропетровську ради від 21.01.2008 року № 07, листами Бабушкінської районної у м.Дніпропетровську ради № Е-001 від 22.01.2008 року, № Е-007 від 23.03.2009 року, листом Держаної екологічної інспекції в Дніпропетровській області від 11.11.2010 року № 4-6839-15-3, листом Земельного управління Дніпропетровської міської ради від 12.11.2010 року № Е-4, Є-4. Також, зазначене підтверджується технічним паспортом на домоволодіння [ADDRESS], виготовленим КП «ДМБТІ» станом на 28.12.1997 року, відповідно до якого розмір земельної ділянки за вказаною адресою вказаний як 18,90х24,50м, площею 457 кв.м., тобто розміри земельної ділянки змінилися за рахунок проїзду на 2,9 м. (по ширині) та 25 м. по довжині, та підтверджено в судовому засіданні відповідачем [PERSON] В судовому засіданні [PERSON], а після її смерті - її спадкоємець [PERSON] з представником в обґрунтування своїх заперечень проти позову посилалися на те, що паркан (огорожа) та гараж в домоволодінні [ADDRESS] в м.Дніпропетровську були побудовані законно та на підставі відповідних документів. Разом з цим, в судовому засіданні було встановлено наступні обставини, що спростовують ці твердження. Рішенням виконкому Дніпропетровської Жовтневої районної ради депутатів трудящих від 08.05.1956 року № 717 [PERSON] була виділена земельна ділянка по [ADDRESS], площею 400 кв.м., з наданням права індивідуального будівництва. Відведення [PERSON] земельної ділянки саме у розмірі 400,00 кв.м. підтверджується також Планом відводу земельної ділянки по [ADDRESS], Довідкою про землекористування, планом земельної ділянки за вказаною адресою, «Договором про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності, з числом кімнат від однієї до п»яти включно» від 06.06.1956 року, укладеного між [PERSON] та Жовтневим райкомунхозом м.Дніпропетровська; свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 20.01.1998 року, виданим Сьомою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою, за яким [PERSON] успадкувала після смерті [PERSON], померлої [INFO], житловий будинок №17 з відповідною частиною господарчих та побутових будівель та споруд, розташованих на земельній ділянці розміром 400 кв.м. в [ADDRESS]. Рішенням виконавчого комітету Бабушкінської районної ради народних депутатів від 03.06.1983 року № 693 було дозволено [PERSON] будівництво гаража в домоволодінні по [ADDRESS], згідно викопіровки головного архітектурно-планувального управління міста. Разом з цим, встановлено, що гараж під літ.В був побудований за межами домоволодіння №17, а саме на території проїзду загального користування, який є власністю держави в особі Дніпропетровської міської ради, яка дозволу на таке будівництво не давала. Крім того, розміщення гаражу саме на території домоволодіння [ADDRESS], а не на проїзді, підтверджується Схемою розміщення гаражу, що знаходиться в Заявці [PERSON] на будівництво гаражу від 18.02.1983 року, та її заявою від 01.03.1983 року. Також встановлено, що Рішенням виконавчого комітету Бабушкінської районної ради № 259 від 28.04.1998 року, за заявою [PERSON], було вирішено приєднати земельну ділянку, площею 59 кв.м., до домоволодіння [ADDRESS] та вважати земельну ділянку цього домоволодіння загальною площею 459 кв.м. Таким чином, даним рішенням виконавчого комітету Бабушкінської районної ради №259 від 28.04.1998 року [PERSON] було виділено земельну ділянку, що прилягає до домоволодіння №17, за рахунок загального проїзду, що створило перешкоди [PERSON] у користуванні належним їй домоволодінням, оскільки доступ у нього став суттєво обмеженим. Побудований на проїзді гараж утруднює дії пожежних служб в екстремальних ситуаціях, що підтверджується листами Дніпропетровського міського управління земельних ресурсів від 20.04.1999 року № 722-6, від 02.06.1999 року № 998-6, №2445-6 від 22.09.1999 року, від 11.05.2000 року № 1309-9, листом Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю від 15.03.1999 року № 219/8, листом заступника міського голови від 20.04.1999 року № 722-6. Крім того, вказане рішення №259 було прийнято пізніше, ніж побудовано гараж та після смерті [PERSON] 28.05.1998 року державним інспектором по використанню і охороні земель міста Управління земельних ресурсів м. Дніпропетровська була надана Вказівка про звільнення [PERSON], спадкоємиці [PERSON], в тижневий термін самовільно зайнятої земельної ділянки згідно рішення узгоджувальної комісії. Як зазначено у Вказівці, при перевірці додержання земельного законодавства [PERSON] було встановлено самовільне заняття земельної ділянки за адресою [ADDRESS] - проїзду до домоволодіння №13а. Рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 21.02.2000 року, ухваленим у цивільній справі за заявою прокурора Дніпропетровської області про визнання незаконним рішення, визнано незаконним та скасоване вищевказане рішення виконкому Бабушкінської районної ради № 259 від 28.04.1998 року. Вказаним рішенням суду, зокрема, встановлено, що власником будинку [ADDRESS] в м.Дніпропетровську самовільно зайняті земельні ділянки, дане рішення вступило в законну силу і відповідно до ст.61 ЦПК України встановлені цим рішенням обставини не підлягають доказуванню при розгляді даної цивільної справи. Рішенням виконавчого комітету Бабушкінської районної ради № 276 від 20.04.2001 року «Про внесення доповнення у рішення райвиконкому №693 від 03.06.83 «Про дозвіл будівництва гаража по [ADDRESS] гр. [PERSON].» був доповнений пункт І рішення райвиконкому №693 від 03.06.1983 року та він викладений у такій редакції: «Дозволити [PERSON] будівництво гаража в домоволодінні по [ADDRESS], земельну ділянку якого вважати площею 459 кв.м. та розмірами 24,5м. х 18,75м. згідно викопіровки головного архітектурно-планувального управління міста». Вказане рішення було винесено після смерті власника домоволодіння [ADDRESS] [PERSON], померлої [INFO], за заявою її спадкоємиці [PERSON] Рішенням виконавчого комітету Бабушкінської районної ради № 105 від 20.02.2004 року за протестом прокурора Бабушкінського району від 31.01.2004 року №18 вик-04 вищевказане рішення виконавчого комітету Бабушкінської районної ради від 20.04.2001 року № 276 «Про внесення доповнення у рішення райвиконкому №693 від 03.06.83 «Про дозвіл будівництва гаража по [ADDRESS] гр. [PERSON]А.» було скасоване. Рішенням виконавчого комітету Бабушкінської районної ради № 403 від 20.06.2003 року «Про затвердження акта приймання жилого будинку та господарської будівлі у домоволодінні по [ADDRESS] гр. [PERSON].» затверджено за [PERSON] акт приймання жилого будинку літ. «А-2» на господарської будівлі (гаража-сараю) літ. «Д» розміром 2,92х5,16м. у домоволодінні по [ADDRESS] на земельній ділянці, площею 457,0 кв.м.; вирішено вказаний жилий будинок вважати чотирикімнатним, житловою площею 68,8 кв.м., загальною площею 135,8 кв.м. Як встановлено в судовому засіданні та підтверджено матеріалами справи, зокрема листом КП «ДМБТІ» від 23.11.2012 року № 15904, на теперішній час фактична площа земельної ділянки, яку зайнято під домоволодіння [ADDRESS] в м.Дніпропетровську, становить 457 кв.м. і будь-які рішення Дніпропетровською міською радою про збільшення площі земельної ділянки за вказаною адресою не приймалися. Судом встановлено, що на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 20.01.1998 року, виданого Сьомою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою, [PERSON] успадкувала після [PERSON], померлої [INFO], на підставі заповіту, житловий будинок №17 з відповідною частиною господарчих та побутових будівель та споруд, розташованих на земельній ділянці розміром 400 кв.м. в м.Дніпропетровську, [ADDRESS]. Відповідно до цього Свідоцтва, на вказаній земельній ділянці розташовані: житловий будинок, сарай Б, гараж В, вбиральня Г, огорожа 1-7, водоколонка №8, мостіння І,П. Як зазначено в Свідоцтві про право власності на нерухоме майно від 06.11.2003 року, виданому виконавчим комітетом Бабушкінської районної ради м.Дніпропетровська, за [PERSON] зареєстровано право власності на домоволодіння в [ADDRESS] на підставі рішення виконавчого комітету Бабушкінської районної ради від 20.06.2003 року № 403, опис об»єкту зазначений: домоволодіння складається з одного житлового будинку та господарчих будівель і споруд (свідоцтво про право власності видане замість свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 20.01.1998 року). Отже, зважаючи на те, що судом встановлено, що [PERSON] на підставі вищевказаних правовстановлюючих документів була виділена в користування земельна ділянка по [ADDRESS] в м.Дніпропетровську саме площею 400 кв.м., тому позовні вимоги позивача про визнання незаконним та скасування Рішення виконавчого комітету Бабушкінської районної ради № 403 від 20.06.2003 року «Про затвердження акта приймання жилого будинку та господарської будівлі у домоволодінні по [ADDRESS] гр. [PERSON].» в частині зазначення розміру земельної ділянки, а саме площею 457,0 кв.м., замість належних 400 кв.м., підлягають задоволенню, що відповідає положенням ст.16 ЦК України. Із зазначених підстав, зважаючи на те, що гараж літ. В незаконно побудовано на проїзді загального користування без дозволу власника цієї земельної ділянки - держави в особі Дніпропетровської міської ради, підлягають задоволенню позовні вимоги [PERSON] про визнання недійсним Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 20.01.1998 року, виданого [PERSON] Сьомою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою, в частині отримання у спадщину серед іншого нерухомого майна в домоволодінні по [ADDRESS] - гаража літ. В., та визнання недійсним Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 06.11.2003 року на ім»я [PERSON] в частині спадкування серед іншого майна гаражу літ.В, що відповідає положенням ст.ст.16, 1301 ЦК України. Підстави для задоволення позовних вимог позивача про скасування вказаного Свідоцтва від 06.11.2003 року у повному обсяз0і відсутні. Встановлено, що [PERSON] померла [INFO], що підтверджується Свідоцтвом про смерть [NUMBER], виданим 10.06.2013 року Відділом державної реєстрації смерті реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, а/з № 4062. Відповідно до Спадкової справи №765/2013, заведеної Сьомою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою, спадкоємцем померлої [PERSON] є [PERSON] 07.12.2013 року Сьомою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою [PERSON] видано Свідоцтво про право на спадщину за законом, відповідно до якого він після смерті дружини [PERSON] успадкував домоволодіння №17 з відповідними господарчими та побутовими будівлями та спорудами, що розташоване на земельній ділянці із зазначенням її площі 457 кв.м., в [ADDRESS], яке належало померлій. Відповідно до свідоцтва, на земельній ділянці розташовані: житловий будинок літ. А-2, житловою площею 68,8 кв.м., загальною площею 135,8 кв.м.; гараж літ. В, сарай літ.Д, огорожі, споруди - №1-9, мостіння №І-ІУ. На підставі вказаного свідоцтва за [PERSON] зареєстровано право власності на вказане домоволодіння. Зважаючи на встановлені судом вищенаведені обставини, з урахуванням положень ст.ст.16, 1301 ЦК України, суд вважає такими, що підлягають частковому задоволенню позовні вимоги позивача [PERSON] і Свідоцтво про право на спадщину від 07.12.2013 року, видане на ім»я [PERSON], підлягає визнанню недійсним в частині отримання у спадщину серед іншого нерухомого майна в домоволодінні по [ADDRESS] - гаража літ. В. Підстави для визнання недійсним у повному обсязі вказаного свідоцтва про право на спадщину від 07.12.2013 року відсутні і докази цьому позивачем суду не надано. Задовольняючи частково зазначені позовні вимоги, суд виходить з того, що таким чином будуть поновлені права [PERSON] як власника домоволодіння [ADDRESS] на користування проїздом загального користування, необхідного їй для обслуговування та експлуатації вказаного домоволодіння, що не спростовано відповідачем [PERSON] Таким чином, судом встановлено, що гараж літ.В, розміром 5,88м. х 3,74м., та паркан (огорожа), побудовані та розміщені на території проїзду загального користування в районі [ADDRESS], тобто на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети та яка не надавалася в установленому законом порядку під вже збудований гараж, без дозволу її власника - держави в особі Дніпропетровської міської ради, що порушує її права, а також права користувача проїздом загального користування [PERSON], зазначені гараж з огорожею підлягають знесенню [PERSON] за його рахунок, а земельна ділянка підлягає поверненню державі в особі Дніпропетровської міської ради. З урахуванням того, що розміщенням гаражу літ.В та огорожі на території проїзду загального користування в районі будинку [ADDRESS] порушені права [PERSON], суд вважає такими, що підлягають задоволенню позовні вимоги позивача про зобов»язання [PERSON] усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою загального користування - тупиковим проїздом, необхідним для користування, експлуатації та обслуговування домоволодіння [ADDRESS] шляхом переносу за його рахунок належного йому паркана в межі успадкованої [PERSON] земельної ділянки 20.01.1998 року, площею 400 кв.м., в бік будинку [ADDRESS] в м.Дніпропетровську, по довжині 25м. від розворотної площадки тупикового проїзду (від домоволодіння [ADDRESS]), по ширині 16м. від межі (паркану) [ADDRESS] у відповідності до Плану відводу землі до рішення №717 від 08.05.1956 року (16мх25м), та знесення гаражу літ.В, розміром 5,88м. х 3,74м., що розташований на території проїзду загального користування в районі будинку [ADDRESS] в м. Дніпропетровську. Зважаючи на те, що земельна ділянка - тупиковий проїзд є державною власністю, її самовільне зайняття відповідачем призводить до обмеження в правах власника - держави в особі Дніпропетровської міської ради на вільне розпорядження вказаною земельною ділянкою та використання її для своїх потреб. Тому підлягають задоволенню позовні вимоги Дніпропетровської міської ради про зобов»язання [PERSON] звільнити самовільно зайняту частину земельної ділянки проїзду в районі буд. [ADDRESS], площею 57 кв.м. шляхом знесення гаражу, розміром 5,88м. х 3,74м., побудованого на території проїзду за власний рахунок та про зобов»язання повернення самовільно зайнятої вказаної земельної ділянки державі в особі Дніпропетровської міської ради, шляхом приведення у придатний для використання стан. [PERSON] в судовому засіданні заявлено клопотання про застосування до вказаних позовних вимог Дніпропетровської міської ради строку позовної давності з посиланням на те, що цей позивач під час звернення до суду 20.09.2011 року з позовною заявою пропустив строк позовної давності, оскільки про зазначені в позові обставини Дніпропетровській міській раді було відомо з листів начальника Дніпропетровського міського управління земельних ресурсів від травня 1998 року № 516-6 та від 09.09.1998 року № 1133-6, від 2.04.1999 року за вих. №722-6, від 22.09.1999 року № 2445-6, листа Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю Дніпропетровського виконавчого комітету від 21.09.1999 року № 640/8 та інших документів. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно до ч.4 ст. 267 цього Кодексу сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. В статті 268 ЦК України наведено перелік підстав, коли позовна вимога не поширюється. Ч.2 цієї статті передбачено, що законом можуть бути встановлені також інші вимоги, на які не поширюється позовна давність. В судовому засіданні встановлено, що підставою для звернення позивача Дніпропетровської міської ради з даними позовними вимогами стали акт обстеження території домоволодінь відповідачів Державною екологічною інспекцією в Дніпропетровській області від 11.11.2010 року; проведення перевірки Головним Управлінням Держкомзему в Дніпропетровській області перевірки дотримання вимог земельного законодавства при використанні земельних ділянок по [ADDRESS] в м.Дніпропетровську відповідно до листа №Л-445/15 від 28.10.2011 року; встановлення Держаною пожежною частиною 06.04.2009 року самовільного зайняття земельних ділянок власниками домоволодінь № 17,9,15; листи Бабушкінської районної у м.Дніпропетровську ради від 13.09.2010 року вих.Е-008 та 16.11.2010 року вих..№18/29-606. Міська рада звернулася до суду із вказаним позовом 21.09.2011 року у відповідності до ст.ст.112, 116, 124, 124 Земельного Кодексу України, який вступив в силу в 2001 році. Суд вважає доводи [PERSON] про пропуск Дніпропетровською міською радою строку на звернення до суду з позовом необґрунтованими, оскільки порушення прав даного позивача, які відбуваються з боку як власника домоволодіння [ADDRESS], мають триваючий характер, зазначені порушення вчиняються і на час розгляду даної справи в суді, а тому підстави для застосування до них строків позовної давності відсутні. Судом також встановлено та матеріалами справи підтверджено, що на час звернення позивачів [PERSON] та Дніпропетровської міс ької ради до суду із вказаними позовами земельні ділянки за адресами [ADDRESS] не були приватизованими і в ході розгляду даної цивільної справи ухвалою Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 15.10.1999 року за заявою [PERSON] її позов був забезпечений шляхом заборони здійснювати приватизацію земельних ділянок в домоволодіннях [ADDRESS], дана заборона накладена судом до вирішення по суті спору та зняття його за ухвалою суду. Вказана ухвала була доведена до відома Дніпропетровської міської ради 26.06.2011р. та 10.01.2013 року, що підтверджено матеріалами справи. Разом з цим, судом встановлено, що не зважаючи на чинність даної ухвали, про наявність якої було достеменно відомо як Дніпропетровській міській раді так і [PERSON], а також [PERSON], та яка відповідно до чинного законодавства є обов»язковою для виконання, без врахування того, що дана с права не розглянута по суті, що було відомо Дніпропетровській міській раді як позивачу у справі, Рішенням сесії Дніпропетровської міської ради УІ скликання «Про передачу земельної ділянки по [ADDRESS] (Бабушкінський район) у власність гр. [PERSON], ідентифікаційний номер [NUMBER], по фактичному розміщенню індивідуального жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)» від 18.06.2014 року № 156/53 за заявою [PERSON] була затверджена технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), виготовлена ТОВ «Градзем» і передано безоплатно у власність [PERSON] земельна ділянка, площею 0,0449 га (кадастровий номер [NUMBER]) по фактичному розміщенню індивідуального жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) по [ADDRESS], код цільового призначення земель (КВЦПЗ) 02.01 (для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд). На підставі даного рішення Дніпропетровської міської ради державним реєстратором Реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області було прийнято рішення №14679278 від 25.07.2014 року про проведення державної реєстрації права власності на земельну ділянку, що розташована у м.Дніпропетровську, [ADDRESS], за [PERSON] та видано Свідоцтво про право власності на земельну ділянку від 25.07.2014 року, індексний номер: 24698581. Разом з цим, рішенням сесії Дніпропетровської міської ради УІ скликання від 26.11.2014 року № 296/58 було визнано таким, що втратило чинність вищевказане рішення Дніпропетровської міської ради УІ скликання від 18.06.2014 року № 156/53, а право власності гр. [PERSON] на земельну ділянку таким, що припинилось; [PERSON] зобов»язаний звернутись до органу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно щодо скасування реєстрації свого права власності на земельну ділянку по [ADDRESS] (кадастровий номер [NUMBER]). Підставою для винесення цього рішення стала чинність вказаної ухвали суду від 15.10.1999 року про заборону здійснювати приватизацію земельної ділянки за вказаною адресою до розгляду справи по суті. В зв»язку з зазначеним [PERSON] 01.10.2014 року звернулася до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовом до Дніпропетровської міської ради, Реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, третя особа - [PERSON], про визнання протиправним та скасування рішення Дніпропетровської міської ради №156/53 від 18.06.2014 року та зобов»язання вчинити певні дії. Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09.12.2014 року [PERSON] було відмовлено у задоволенні вказаного позову з підстав, зокрема, що оскаржуване нею рішення Дніпропетровської міської ради на час розгляду адміністративним судом справи вже визнано таким, що втратило чинність на підставі рішення сесії Дніпропетровської міської ради УІ скликання від 26.11.2014 року № 296/58. Разом з цим, встановлено, що [PERSON] до органу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно для скасування реєстрації свого права власності на земельну ділянку по [ADDRESS] (кадастровий номер [NUMBER]) не звернувся, право власності на вказану земельну ділянку на даний час залишається зареєстрованим за ним на підставі вищезазначеного рішення та відповідно до свідоцтва про право власності. Зважаючи на те, що рішення Дніпропетровської міської ради від 18.06.2014 року №156/53 на підставі якого [PERSON] було видано свідоцтво про право власності на земельну ділянку, визнано таким, що втратило чинність, з урахуванням того, що земельна ділянка, яка є проїздом загального користування та на якій розташований гараж та огорожа відповідача [PERSON], у відповідності до п.а ч.3 ст.83 Земельного Кодексу України не може передаватись у приватну власність, суд вважає необхідним задовольнити позовні вимоги [PERSON] та скасувати свідоцтво про право власності, видане Реєстраційною службою Дніпропетровського міського управління юстиції, індексний номер 24698581 від 25.07.2014 року, про реєстрацію за [PERSON] права власності на земельну ділянку за адресою [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER], як видане незаконно. Одночасно, задовольняючи вищезазначені позовні вимоги, суд вважає за необхідне зобов"язати Реєстраційну службу Дніпропетровського міського управління юстиції виключити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис № 6447931 від 10.07.2014 року про реєстрацію за [PERSON] права власності на земельну ділянку за адресою [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER].; Суд вважає такими, що підлягають задоволенню частково позовні вимоги [PERSON] про стягнення моральної шкоди з [PERSON], зважаючи на наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Згідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Згідно з ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Як встановлено в судовому засіданні, діями відповідача позивачці було дійсно заподіяно моральну шкоду, яку вона оцінила в 500 000,00 грн. В наслідок самовільного зайняття відповідачем частини загального проїзду, цей проїзд значно звузився, що перешкоджає позивачці користуватися ним за цільовим призначенням для забезпечення належного їй домоволодіння [ADDRESS] будівельними, санітарно-гігієничними, протипожежними нормами, перешкоджає проведенню всіх необхідних комунікацій до будинку, що ставить під загрозу забезпечення норм безпеки життя, здоров»я її та її сім"ї. В зв"язку з небажанням [PERSON] та її правонаступника [PERSON] добровільно усунути перешкоди в користуванні позивачкою проїздом, вона постійно, багато років, перебуває у нервовій напрузі, відчуває розпач та душевні страждання, що негативно впливає на її стан здоров"я. В наслідок зазначених дій відповідача позивач була змушена звертатися з численними заявами до різних установ для захисту своїх прав, в зв"язку з чим вона втратила душевний спокій та вимушена нести матеріальні збитки для відновлення своїх прав, докладаючи при цьому додаткові зусилля для організації свого життя. Незаконними діями [PERSON] щодо отримання у власність земельної ділянки під час розгляду даної справи за наявності чинної заборони суду на здійснення її приватизації позивачці завдана моральна шкода, яка виражається у перенесених нею стражданнях та переживаннях за долю свого позову та поновлення своїх прав. Будь-яких належних та допустимих доказів в спростування даних вимог позивача відповідачем [PERSON] суду не надано. Вирішуючи питання про розмір компенсації позивачу моральної шкоди, суд виходить з характеру та обсягу душевних страждань, яких вона зазнала, та враховує, що мова йде про розумне відшкодування (компенсацію) моральної шкоди, якої б вистачило для морального задоволення позивача з боку відповідача, а не про покарання останнього за його неправомірні дії, що не відповідало б принципам цивільного законодавства, визначеним статтею 3 ЦК України. Виходячи з цього, суд вважає за можливе визначити доведеною заподіяну моральну шкоду у розмірі 70 000,00 грн., у задоволенні іншої частини ці позовні вимоги задоволенню не підлягають. Відповідно до ч.1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Відповідно до п.1 ч.2 цієї статті збитками є втрати, яких особа зазнала у зв»язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Суд вважає такими, що підлягає задоволенню вимоги позивача про стягнення з відповідача [PERSON] понесених нею збитків в зв»язку з розглядом справи для поновлення своїх прав у розмірі 1816,7 грн., що підтверджено документально. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Згідно з ч. 1, 3 ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать: витрати на інформаційно-технічне забезпечення; витрати на правову допомогу; витрати сторін та їх представників, що пов'язані з явкою до суду; витрати, пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз; витрати, пов'язані з проведенням огляду доказів за місцем їх знаходження та вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи. Частково задовольняючи позовні вимоги позивача, суд дійшов до висновку, що з відповідача [PERSON] на користь позивача необхідно стягнути понесені ним судові витрати, пов'язані з розглядом судової справи, а саме: сплачений судовий збір у сумі 1413 грн. 28 коп. Суд вважає, що підстави для стягнення з відповідача збитків у подвійному розмірі, передбачені ч.2 ст.230 ЦК України, відсутні, тому ці вимоги задоволенню не підлягають. Відповідно до ст. 217 ЦПК України суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочку або розстрочити виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні. Зважаючи на встановлені в ході розгляду даної справи обставини, тривалість розгляду даного спору та клопотання позивача, у відповідності до ст.217 ЦПК України, зокрема, для забезпечення виконання відповідачем [PERSON] рішення, ухваленого у даній справі, суд вважає за необхідне встановити строк виконання рішення терміном два місяці з дня набрання рішенням у даній справі законної сили. На підставі викладеного,

Outcome: partial