Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-14 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до ТОВ «Велес Авто» про визнання недійсним договору доручення №Д-0131 від 29 серпня 2017 року, укладеного між [PERSON] та ТОВ «Велес Авто»; стягнути з ТОВ «Велес Авто» на користь [PERSON] 45 000 грн. в рахунок повернення коштів, сплачених [PERSON] за договором доручення №Д-0131 від 29.08.2017 року. В обгрунтування своїх позовних вимог [PERSON] зазначає, що на початку серпня місяця 2017 року в мережі Інтернет, на сайті AvtoBazar.ua він знайшов оголошення про продаж (публічною афертою з чітко прописаною ціною) ТОВ "Велес Авто" трактору МТЗ 82.1 Беларус за ціною 121 000,00 гривень. 29.08.2017 року позивач поїхав у представництво ТОВ «Велес Авто» у м. Запоріжжя, для придбання даного трактору разом із [PERSON] та [PERSON], там йому був запропонований трактор МТЗ 82.1 Беларус 2013 року випуску за ціною 121 000,00 гривень, який буде наданий позивачу після підписання договору купівлі - продажу, але в зв'язку із знаходженням даного автомобіля в іншому місці та необхідністю в наданні відповідачу часу для його перевезення та переоформлення, позивачу було запропоновано укласти договір доручення, за яким він внесе на рахунок відповідача 45000 гри. в якості авансу за автомобіль та на початку вересня місяця 2017 року прибуде для укладання основного договору купівлі - продажу. Позивач погодився на такі умови, після чого написав заяву в якій зазначив інформацію про потрібний йому автомобіль та вказав його вартість. В цей день позивач сплатив авансовий внесок в розмірі 45 000 грн. та повернувся до офісу відповідача, щоб попередити про сплату коштів та забрати договір. При отриманні договору він звернув увагу на внесені від руки доповнення до інформації про автомобіль та його вартість, а саме: не було зазначено року випуску трактора та на ціну в розмірі 450 000,00 грн.. Звернувшись за роз'ясненнями до представника відповідача, його запевнили, що це формальність, яка необхідна для внутрішньої звітності компанії і по факту йому буде надано трактор саме 2013 року випуску за ціною 121 000,00 грн. Прибувши додому [PERSON] уважно ознайомився з умовами договору доручення, та вважає, що був введений представником відповідача в оману щодо характеру сплачених платежів, вищевказаний договір був укладений з порушенням вимог Закону України «Про захист прав споживачів», містить несправедливі умови та ознаки нечесної підприємницької діяльності, що є підставами для визнання його недійсним. Представник позивача за довіреністю [PERSON] надала до суду письмову заяву, відповідно до якої просить розгляд справи здійснити у її відсутності та відсутності позивача, позовні вимоги підтримала, просила задовольнити. У разі неявки відповідача не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи сповіщався належним чином, причина неявки суду не відома. У відповідності з ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ч.1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не зявився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У відповідності до ст. 280 ЦПК України справа підлягає розгляду в заочному порядку. Всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких грунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, що в мережі Інтернет, на сайті AvtoBazar.ua [PERSON] знайшов оголошення про продаж ТОВ "Велес Авто" трактору МТЗ 82.1 Беларус за ціною 121 000,00 гривень (а.с.15). 29.08.2017 року позивач (довіритель) уклав із відповідачем (повіреним) договір доручення №Д-0131 (а.с. 8-10). Згідно п.1.1. Договору повірений уповноважений діяти від імені та в інтересах довірителя, зобов'язаний вчиняти в порядку та на умовах, визначених цим Договором, на території України юридичні дії, щодо пошуку, інформування, консультування, пропонування, супроводження послуг та проведення робіт, пов'язаних із сприянням довірителю в укладанні ним та/або від його імені, договорів поставки, купівлі-продажу або будь-якиий інший договір за яким Довіритель в подальшому отримує у власність транспортний засіб, на умовах найбільш вигідних для Довірителя в тому числі: 1.2. Повірений, діючи від імені або за участю та за рахунок Довірителя, зобов'язаний укласти договір поставки або будь-який інший договір за яким Довіритель в подальшому отримує у власність транспортний засіб МТЗ 82.1. 29.08.2017 року позивачем було здійснено перерахування на розрахунковий рахунок відповідача грошові кошти у розмірі 45 000 грн., що підтверджується квитанцією №П117/5674805/1 від 29.08.2017 року (а.с. 14). Відповідно до ч. 1 ст. 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобовязується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя. За змістом ч. 1 ст. 1003 ЦК Україниу договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними. Пунктом 17 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що послуга- це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. З урахуванням викладеного суд приходить до переконання, що на субєктів договору доручення довірителів також поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів». Статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено визнання недійсними умов договорів, до обмежують права споживача. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Відповідно до ч. 2 ст. 18 вказаного Закону, умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Згідно п. 4.12,13 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобовязань, включаючи умови про взаємозалік, зобовязання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обовязків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірванням або невиконанням ним договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору. За змістом ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. З огляду на зазначене, суд дійшов висновку про несправедливість відносно споживача умов спірного договору доручення, адже розмір суми за надання послуг повіреним в розмірі 10% від вартості транспортного засобу, що становить 45 000 грн., які позивач сплатив відповідачеві, не відповідає обсягу робіт, які отримав споживач. Суд вважає, що ця сума є надто завищеною. Суд вважає, що спірним договором фактично забезпечено захист інтересів лише повіреного, і це свідчить про очевидну диспропорцію між правами та обовязками сторін. Аналізуючи зміст укладеного договору, суд також прийшов до висновку, що умови укладеного сторонами договору доручення є несправедливими, оскільки в порушення вимог розумності, добросовісності та справедливості позбавляють позивача, як споживачів послуг можливості відмовитись від договору без втрати сплачених ними коштів в рахунок винагороди повіреному, незважаючи на те, чи виконувались повіреним будь-які роботи на виконання доручення, що суперечить вимогам ст.ст. 1008, 1009 ЦК України. Отже, несправедливі умови договору доручення, які порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, завдають шкоди споживачеві, є достатніми підставами вважати недійсним даний договір доручення із застосуванням правових наслідків недійсності правочину. Статтею 19 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Порушення цієї норми Закону полягає в тому, що при укладенні з позивачем договору доручення відповідач завуалював призначення платежу в розмірі 45 000 грн., під виглядом першочергових платежів, які насправді, за умовами договору, не повертаються в жодному випадку та є оплатою за надання послуг повіреним. Крім того, пунктом 3.5. Договору передбачено додаткову винагороду за більш вигідні для Довірителя умови (при цьому зміст цих умов не визначено) в розмірі 50% від суми вигоди. Також за змістом підпунктом 2.2.2 Договору позивач повинен протягом трьох робочих днів компенсувати відповідачу всі витрати, які були пов'язані з виконанням договору. Таким чином, при укладенні договору відповідач, не визначаючи конкретні випадки та понесені витрати, завуальовує призначення платежів за договором, які за умовами договору підлягають обов'язковій сплаті та фактично не можуть бути оспорені за умовами договору. Згідно до ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Аналіз змісту договору доручення від 29.08.2017 року, укладеного між [PERSON] та ТОВ "Велес Авто" дає підстави зробити припущення, що й договір по своїй правовій природі не є договором доручення у розумінні ст. 1000 ЦК країни, а є договором про надання послуг по придбанню транспортного засобу, оскільки в договорі юридичні дії повіреного не є діями самого довірителя, з яким через повіреного вступають у відносини треті особи. За договором доручення повірений за вчиненими ним правочинами з третіми особами жодних прав і обов'язків не набуває, намостіть створює права та обов'язки для довірителя, що і є сутністю відносин представництва. Проте, у цьому договорі Відповідач займається пошуком, формуванням, консультуванням, пропонуванням, супроводженням послуг та проведенням робіт, пов'язаних із сприянням Довірителю в укладанні ним та/або від його імені, договорів поставки, купівлі-продажу або будь-який інший договір за яким Довіритель в подальшому отримує у власність транспортний засіб (підпункти 1.1.1 - 1.1.4 Договору). Приймаючи до уваги вищевикладене, суд вважає, що укладений 29.08.2017 року договір доручення між [PERSON] та ТОВ «Велес Авто» є недійсним у відповідності до вимог ч. 1 ст. 215, ч. 1 ст. 203 ЦК України з моменту його вчинення, внаслідок чого позивачем, в порядку застосування ст. 216 ЦК України, слід повернути сплачені на виконання цього договору кошти шляхом їх стягнення з відповідача. Проаналізувавши сукупність доказів, суд дійшов переконання, що позовні вимоги [PERSON] до ТОВ «Велес Авто» є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Також, у відповідності до ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 1409,60 грн., за одну вимогу немайнового характеру та одну вимогу майнового характеру, оскільки позивач від сплати судового збору за подання цього позову звільнено. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved