Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-16 00:00:00

\~ \~ \~ \~Військова прокуратура Дніпропетровського гарнізону південного регіону України 11 вересня 2017 року звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про витребування майна та стягнення витрат, позовні вимоги не змінювалися, не доповнювалися і не уточнювалися, позивач в своїх позовних вимогах, а його представник в ході судового засідання посилаються на те, що будівля 5А по вул. Чернишевського в місті Дніпрі на праві власності належить державі в особі Верховної ради України і передана в управління Міністерства оборони та ДО № 971 УНР, які і здійснювали користування, володіння і балансоутримання вказаного майна; через банкрутство ДО №971 УНР були неправомірно проведені торги і вказана будівля була продана фізичним особам, а потім перепродана і зараз вона начебто належить відповідачу [PERSON]. Все вказане було здійснено з численними порушеннями закону, згоду на це вони не давали, їх взагалі не було повідомлено про вказані торги і перепродаж їх майна, що порушує їх права. У звязку з чим заінтересовані особи (фактично позивачі) позбавлені права повноцінно використовувати своє майно. Зверталися до відповідача з питанням надання і оформлення документів та повернення майна, але вказане виявилося для відповідача не можливим. Звернення ні до чого не призвело. Виник спір, який в добровільному досудовому порядку вирішено не було, позивач вважає, що його права порушено і вимушений був звертатися з позовом до суду. Позивач вважає, що все ним зроблено правильно і згідно закону та просили витребувати у [PERSON] на користь Державної організації № 971 Управління начальника робіт Ѕ частину нежитлової будівлі загальною площею 253 кв. м., реєстраційний номер обєкта нерухомого майна 561622612101, що знаходиться в місті Дніпрі по вул. Чернишевського, буд. № 5 А, задовольнивши позов в повному обсязі. Представники Міністерства оборони України і Державної організації № 971 Управління начальника робіт в судовому засіданні повністю підтримали позовні вимоги та викладені в них обставини і наполягали на задоволенні позовних вимог військової прокуратури. Відповідач [PERSON]\~та/або\~його представник\~в судове\~засідання не\~зявилися,\~про день\~та час\~слухання справи\~повідомлялися належним\~чином,\~про причини\~неявки суду\~не повідомили,\~вказаним і\~матеріалами справи,\~на думку\~суду,\~позовні вимоги\~не визнав,\~він дійсно\~є власником\~вказаного позивачем\~майна,\~він його\~придбав в\~передбаченому законом\~порядку і\~добросовісним набувачем. Всі істотні умови договору купівлі-продажу він виконав, порушень відносно позивача допущено не було. Ніяких інших зобовязань відносно позивача на себе не брав і не бере, будь-якої шкоди позивачу не завдавав. Вважають позовні вимоги безпідставними і не можливим їх задоволення. Просили в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності вказаного відповідача згідно ст. 223 ЦПК України. Зясувавши думку сторін, заінтересованих осіб, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і підлягаючими задоволенню. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. В судовому засіданні встановлено, що будівля 5А по вул. Чернишевського в місті Дніпрі на праві власності належить державі в особі Верховної ради України і передана в управління Міністерства оборони та ДО № 971 УНР, які і здійснювали користування, володіння і балансоутримання вказаного майна. 16 червня 2015 року ліквідатором [PERSON] подано заяву про визнання недійсним результатів аукціону, проведеного 03 грудня 2014 року та визнання недійним укладеного з переможцем аукціону [PERSON] договору купівлі-продажу об'єкту нерухомого майна, розташованого за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Чернишевського, 5-А. Позовну заяву про визнання результатів аукціону проведених з порушенням вимог закону недійсними та визнання недійсним укладеного з переможцем аукціону договору купівлі-продажу було задоволено. Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 06 серпня 2015 року по справі Б15/101-08 визнано недійсним результати аукціону, проведені «Правобережною товарною біржою» 03 грудня 2014 року щодо продажу лоту № 1, який складався з нерухомого майна, що знаходиться на балансі 971 УНР, а саме адміністративної будівлі по вулиці Чернишевського, 5-А, м. Дніпропетровськ, загальною площею 253 м. кв., реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 561622612101, визнано недійсним договір купівлі-продажу від 03 грудня 2014 року, загальною вартістю 100 000.00 грн., укладеним між 971 УНР в особі ліквідатора [PERSON] та фізичною особою [PERSON]. Відповідно до ч. З ст. 49 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» порядок організації проведення аукціонів у провадженні у справах про банкрутство та вимоги до їх організаторів стосовно майна державних підприємств та підприємств у статутному капіталі яких частка державної власності перевищує п'ятдесят відсотків, установлюються органом, уповноваженим управляти державним майном. Органом уповноваженим управляти державним майном ДО «971 Управління начальника робіт» являється Міністерства оборони України, як засновник, що володіє часткою 100% статутного капіталу банкрута. Пунктом 1.1. Положення про ДО «971 Управління начальника робіт» визначено, що це державна установа, яка заснована, на державній власності та належить до сфери Міністерства оборони України. Відповідно до ч. З ст. 49 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» наказом Міністерства оборони України від 07 жовтня 2014 року № 711 (зареєстровано Міністерстві юстиції України 27 жовтня 2014 року за №1339/26116) було затверджено «Порядок організації проведення аукціонів у провадженні у справах про банкрутство та вимоги до їх організаторів стосовно майна державних підприємств та підприємств, у статутному капіталі яких частка державної власності перевищує п'ятдесят відсотків» (далі-Порядок). Пунктом 1 Порядку визначено, що цей Порядок встановлює процедуру визначення, погодження Міністерством оборони України кандидатури організатора аукціону під час організації проведення аукціонів у провадженні у справах про банкрутство та вимоги до них стосовно майна державних підприємств, що належать до сфери управління Міністерства оборони України, та підприємств, у статутному капіталі яких частка державної власності перевищує п'ятдесят відсотків, повноваження з управління корпоративними правами держави щодо яких здійснює Міністерство оборони України. Пунктом 4, 5 Порядку зазначено, що організатор аукціону визначається замовником за погодженням з Міністерством оборони України. Організатором аукціону не може бути заінтересована особа стосовно боржника, кредиторів та замовника аукціону. Пунктом 6 Порядку встановлено, з метою визначення кандидатур організаторів аукціону замовник не пізніше ніж за три місяці до дати проведення аукціону розміщає на офіційному веб-сайті боржника та надсилає Міністерству оборони України для розміщення на його офіційному веб-сайті оголошення, що має містити такі відомості: розміщення на офіційному веб-сайті Міністерства оборони України оголошення для виявлення кандидатур організатора аукціону здійснюється протягом п'яти днів з дня його надходження. Пунктом 7 зазначено, що для визначення організатором аукціону кандидатури подають замовнику аукціону в строк та за поштовою адресою, наведеними в оголошенні, розміщеному на офіційних веб-сайтах Міністерства оборони України та боржника, визначені документи. Пунктом 11. замовник після визначення кандидатури організатора, яка відповідає вимогам, встановленим пунктом 5 цього Порядку, звертається до Міністерства оборони України для її погодження. До звернення замовника про погодження кандидатури організатора аукціону долучаються документи, на підставі яких було визначено таку кандидатуру, та проект договору про проведення аукціону. Пунктом 12 цього Порядку вказано, що за результатом розгляду поданих замовником документів щодо погодження кандидатури організатора аукціону та перевірки проекту договору про проведення аукціону на предмет його відповідності вимогам законодавства у сфері відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом Міністерство оборони України у п'ятиденний строк з дня їх надходження приймає рішення про: погодження кандидатури організатора аукціону; відхилення кандидатури організатора аукціону. З метою отримання додаткової інформації щодо кандидатури організатора аукціону або перевірки наданих нею відомостей Міністерство оборони України продовжує строк для прийняття рішення, але не більше ніж на десять днів, про що повідомляє замовника аукціону. Про прийняте рішення Міністерство оборони України листом повідомляє замовника аукціону (п. 13 Порядку). У разі прийняття Міністерством оборони України рішення про відхилення кандидатури організатора аукціону, яка визначалась шляхом проведення конкурсного відбору, замовник повторно проводить конкурсний відбір серед кандидатур, які подавали заяви та документи, що підтверджують їх відповідність встановленим вимогам, га звертається до Міністерства оборони України для погодження кандидатури організатора аукціону(п. 14 Порядку). Також пунктом 15 Порядку вказано, що замовник укладає договір про проведення аукціону з погодженою Міністерством оборони України кандидатурою організатора аукціону з дотриманням вимог, встановлених Законом. У зв'язку з наведеним та всупереч наказу Міністерства оборони України від 07 жовтня 2014 року № 711 кандидатура організатора аукціону з продажу нерухомого майна ДО № 971 УНР органом управління майном не погоджувалась, ціна від реалізації майна на аукціоні була занижена в 18 разів, ніж оціночна вартість майна, тобто була значно нижчою його фактичної вартості. Ст. 82 ЦПК України зазначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Спірне майно є державним та таким що має статус військового майна. Статтею 1 Закону України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України" передбачено, що військове майно - це державне майно, закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України (далі - військові частини). До військового майна належать будинки, споруди, передавальні пристрої, всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси, пально-мастильні матеріали, продовольство, технічне, аеродромне, шкіперське, речове, культурно- просвітницьке, медичне, ветеринарне, побутове, хімічне, інженерне майно, майно зв'язку тощо. За ч. 2 ст. 2 Закону Міністерство оборони України як центральний орган управління Збройних Сил України здійснює відповідно до закону управління військовим майном, у тому числі закріплює військове майно за військовими частинами (у разі їх формування, переформування), приймає рішення щодо перерозподілу цього майна між військовими частинами Збройних Сил України, в тому числі у разі їх розформування. За вимогами ст. 6 Закону відчуження військового майна здійснюється Міністерством оборони України через уповноважені Кабінетом Міністрів України підприємства та організації, визначені ним за результатами тендеру, після його списання, за винятком майна, визначеного частиною другою цієї статті. Рішення про відчуження військового майна, що є придатним для подальшого використання, але не знаходить застосування у повсякденній діяльності військ, надлишкового майна, а також цілісних майнових комплексів та іншого нерухомого майна приймає Кабінет Міністрів України за поданням Міністерства оборони України. Методика оцінки вартості військового майна. а також порядок його реалізації розробляються Міністерством оборони України, узгоджуються із заінтересованими міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади і затверджуються Кабінетом Міністрів України. Порядок відчуження військового майна визначається Кабінетом Міністрів України. Кошти, одержані від реалізації військового майна, зараховуються до Державного бюджету України та використовуються виключно на потреби оборони відповідно до кошторису Міністерства оборони України. \~ \~ \~ \~Тобто через банкрутство ДО № 971 УНР були неправомірно проведені торги і вказана будівля була продана фізичним особам, а потім перепродана і зараз вона начебто належить відповідачу [PERSON]. Все вказане було здійснено з численними порушеннями закону, згоду на це вони не давали, їх взагалі не було повідомлено про вказані торги і перепродаж їх майна, що порушує їх права. У звязку з чим заінтересовані особи (фактично позивачі) позбавлені права повноцінно використовувати своє майно. Зверталися до відповідача з питанням надання і оформлення документів та повернення майна, але вказане виявилося для відповідача не можливим. Звернення ні до чого не призвело. В звязку з обставинами, що склалися, позивач вважає, що його права порушено. Виник спір, який в добровільному досудовому порядку вирішено не було і позивач вимушений був звернутися до суду з цим позовом. \~ \~ \~ \~Суд вважає позовні вимоги підлягаючими задоволенню, виходячи з наступного. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 1 Закону України «Про управління об'єктами державної власності» визначено, що управління об'єктами державної власності - це здійснення Кабінетом Міністрів України та уповноваженими ним органами, іншими суб'єктами, визначеними цим Законом, повноважень щодо реалізації прав держави як власника таких об'єктів, пов'язаних з володінням, користуванням і розпоряджанням ними у межах, визначених законодавством України. Відповідно до п. п. 104-105 ст. 4 Постанови Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 року № 671 «Про затвердження Положення про Міністерство оборони України» Міністерство оборони України приймає рішення про створення, реорганізацію і ліквідацію підприємств, установ і організацій, які належать до сфери управління Міноборони, в установленому порядку здійснює затвердження положень про них (їх статутів), призначення на посаду та звільнення з посади їх керівників, укладення і розірвання з ними контрактів та контроль за дотриманням ними вимог контрактів, здійснює в межах повноважень, передбачених законом, інші функції з управління об'єктами державної власності, які належать до сфери управління Міноборони. Поряд із цим, відповідно до ст. З Закону України «Про Збройні Сили України», ст. З, 4, 6 Закону України «Про управління об'єктами державної власності» та п.1 «Положення про Міністерство оборони України», затвердженого Указом Президента України від 6 квітня 2011 року № 406/2011, Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади, яке зокрема, здійснює в установленому порядку відчуження військового майна, передачу його до сфери управління центральних чи місцевих органів виконавчої влад?:, інших органів, уповноважених управляти державним майном, самоврядним установам та організаціям, які провадять діяльність в інтересах національної безпеки і оборони, та з комунальну власність, надає пропозиції до Кабінету Міністрів України на передачу та реалізацію нерухомого військового майна, яке вивільне та не планується для використання Збройними Силами України. Як центральний орган виконавчої влади Міністерство оборони України є органом, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Відповідно до п. 1.1 Положення про 971 управління начальника робіт (далі - УНР), затвердженого Наказом Міністерства оборони України від 25 грудня 2008 року № 653, 971 УНР - це державна госпрозрахункова установа, яка заснована на державній власності та належить до сфери управління Міністерства оборони України (орган управління майном). У порушення вимог «Інструкції з організації претензійної та позовної роботи, представництва інтересів у судах і виконання рішень судів у Міністерстві оборони України та Збройних Силах України», затвердженої наказом Міністра оборони України № 744 він 30 грудня 2016 року, Міністерство оборони України заходи представницького характеру з питань захисту інтересів держави щодо будівлі за адресою: м. Дніпро, вул. Чернишевського, 5А не вживало. На виконання вимог ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» військовою прокуратурою Дніпропетровського гарнізону Південного регіону України повідомлено суб'єкта владних повноважень - Міністерство оборони України, а також ДО «971 УНР» - про необхідність представництва військовою прокуратурою інтересів держави в особі Міністерства оборони України, ДО «971 УНР» у формі звернення до суду з цим позовом та участі в його розгляді. З огляду на викладене і виникла необхідність представництва військовим прокурором Дніпропетровського гарнізону Південного регіону України в господарському суді інтересів держави в особі Міністерства оборони України, ДО «971 УНР» у форм, звернення до суду з цим позовом та участі в його розгляді. Постановою господарського суду Дніпропетровської області від 31 травня 2011 року справі №Б 15/101-08 Державна організація «971 Управління начальника робіт» було визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру. Згідно п. 1.1. Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника та визнання його банкрутом» (в редакції чинній з 19 січня 2013 року) положення цього закону застосовуються господарськими судами під час розгляду справ про банкрутство, провадження в яких порушено після набрання чинності цим Законом. Положення цього Закону, що регулюють продаж майна в провадженні у справі про банкрутство, застосовуються господарськими судами під час розгляду справ про банкрутство, провадження у яких порушено до набрання чинності цим Законом. Положення цього Закону, що регулюють ліквідаційну процедуру, застосовуються господарськими судами під час розгляду справ про банкрутство, провадження у яких порушено до набрання чинності цим Законом, якщо на момент набрання ним чинності господарським судом не було прийнято постанову про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури. Згідно до Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (редакція закону, яка діяла до 19 січня 2013 року) ліквідатор, з метою задоволення вимог кредиторів проводить реалізацію активів підприємства-банкрута, а за рахунок отриманих коштів проводить погашення кредиторських вимог, що включенні до реєстру вимог кредиторів. Згідно ст. 49 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (у редакції від 19 січня 2013 року) продаж майна боржника в провадженні у справі про банкрутство здійснюється в порядку, встановленому цим законом, шляхом проведення торгів у формі аукціону. Під час здійснення ліквідаційної процедури «971 УНР» здійснено продаж майна банкрута шляхом проведення аукціону (публічних торгів). У подальшому, а саме ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 06 серпня 2015 року по справі «Б 15/101-08 визнано недійсним результати аукціону, проведені «Правобережною товарною біржею» 03 грудня 2014 року щодо продажу лоту № 1, який складався з нерухомого майна, що знаходиться на балансі «971 УНР», а саме адміністративної будівлі по вулиці Чернишевського,5-А, м. Дніпропетровськ, загальною площею 253 м кв.. реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 561622612101, визнано недійним договір купівлі-продажу від 03 грудня 2014 року, загальною вартістю 100 000.00 грн., укладений між «971 УНР» в особі ліквідатора [PERSON] та фізичною особою [PERSON] (ІПН [NUMBER]). Однак, громадянин [PERSON] майно, яке було предметом вищезазначеного договору, відчужив на користь громадянина [PERSON], який в свою чергу відчужив його громадянину [PERSON] (ІПН [NUMBER], паспорт громадянина України серії АН № 930300, виданий 23 грудня 2010 року Жовтневим РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області), який на сьогоднішній день є власником 1/2 частини спірного нерухомого майна, розташованого по вул. Чернишевсього, буд. 5А у м. Дніпро відповідно до договору купівлі-продажу №1739, виданого 04 листопада 2016 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна. Вказаний спірний об'єкт нерухомості перебуває на балансі ДО «971 УНР» на рахунку № 103 «Будинки та споруди». Крім того, вказана будівля також обліковується на картковому обліку Квартирно-експлуатаційного відділу, що підтверджується витягами з форми 402, форми 400. Відповідно до ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Тобто ст.\~388\~ЦК України\~визначений перелік\~виняткових умов,\~за яких\~майно може\~бути витребуване.\~Звернемося до\~цих умов.\~Якщо майно\~за відплатним\~договором придбане\~в особи,\~яка не\~мала права\~його відчужувати,\~про що\~набувач не\~знав і\~не міг\~знати (добросовісний\~набувач),\~власник має\~право витребувати\~це майно\~від набувача\~лише у\~разі,\~якщо майно:\~було загублене\~власником або\~особою,\~якій він\~передав майно\~у володіння;\~було викрадене\~у власника\~або особи,\~якій він\~передав майно\~у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. В даному випадку мова йде про захист прав належного власника шляхом витребування майна. Суб'єктом захисту права, зокрема, є власник майна та добросовісний набувач. Власник майна - це та особа, яка має законні права володіти, користуватися, розпоряджатися майном, що вибуло до добросовісного відповідача поза волею власника. Тобто звернутися до добросовісного набувача із позовом про витребування майна може тільки неволодіючий власник. Щодо добросовісного набувача, то відповідно до п. 10 ч. З Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" та ч. 5 ст. 12 ЦК України, добросовісність набувача презюмується. Виходячи із даних положень, бажаючи скористатися способом захисту порушеного права, що передбачений ст. 330, 388 ЦК України, власник майна має визначитися, що набувач є добросовісним (в іншому випадку витребування майна буде можливим на іншій підставі, аніж тій, що визначена ст. 330, 388 ЦК України). Стаття 388 ЦК України пов'язує можливість витребування майна у добросовісного набувача, який оплатно придбав це майно, із обставинами, за якими майно вибуло до добросовісного набувача поза волею власника. "Поза волею власника" в розумінні вказаної статті означає: майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння, майно було викрадено у власника або особи, якій він передав майно у володіння, майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Вказана норма ЦК України не містить вичерпного переліку випадків вибуття майна з володіння поза волею власника, а вказівку на загублення майна чи його викрадення слід розглядати, скоріше, як окремі приклади, наведені законом. Якщо майно було набуте певною особою поза волею власника і це порушує права та законні інтереси власника, він може звернутися за судовим захистом своїх порушених права - пред'явити до добросовісного набувача позов про витребування майна. Згідно зі ст. 1 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, кожна фізична та юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє користується, розпоряджається своїм майно на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з п. 3 ч. 2 ст. 16 ЦК України, встановлено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути припинення дії, яка порушує право. Приписами ст. 182 ЦК України передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Відповідно до п. 2 ст. 9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державний реєстратор приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, про відмову в державній реєстрації, про її зупинення, внесення змін до Державного реєстру прав. Відповідно до вимог ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», підставою для реєстрації прав, що посвідчують виникнення, перехід, припинення речових прав на нерухоме майно, обмежень цих прав є, зокрема, рішення суду стосовно речових прав на нерухоме майно і обмежень цих прав, що набрали законної сили. Відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. З огляду на вищевикладені приписи чинного законодавства України наявні підстави для задоволення позовних вимог. Згідно з ЦК України, захист цивільних прав здійснюється в установленому порядку судом шляхом: визнання цих прав, припинення або зміни правовідношення, тощо. Позовні вимоги, що містяться в даній позовній заяві, не суперечать законодавству України, чинному на сьогоднішній день. Згідно зі ст. 55 Конституції України, «Права і свободи людини і громадянина захищаються судом. … Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.». Виходячи з передбаченого ст. 8 Конституції України принципу верховенства права, наведені норми Конституції України надають людині можливість будь-якими незабороненими законом засобами самому захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Згідно зі ст. 129 Конституції України, обовязковість судового рішення є однією з основних засад судочинства. У ст. 129-1 Конституції України вказано, що судове рішення є обовязковим до виконання. Вимоги до доказів встановлені ст. 77 ЦПК України, якою встановлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. \~ \~ \~ \~Відповідно до ст. 263 ЦПК України: рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. \~ \~ \~ \~Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін. Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають обєктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач заперечує будь-які домовленості і зобовязання стосовно відповідача по незаконним (з точки зору відповідача) діям відносно нього, предмета спору, а відповідач цього не довів, твердження відповідача про наявність будь-яких інших зобовязань або неправомірності стосовно нього є припущенням. Тобто, відповідач або інші особи повинні довести, що їх дiями не було порушено їх права або права позивача. Однак, жодних доказiв зазначеними особами до суду не надано. Не може суд прийняти до уваги позицію відповідача стосовно не погодження з певними положеннями позовних вимог, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим обєктивно не підтверджується. При таких обставинах суд вважає можливим позовну заяву задовольнити та витребувати у [PERSON] на користь Державної організації № 971 Управління начальника робіт Ѕ частину нежитлової будівлі загальною площею 253 кв. м., реєстраційний номер обєкта нерухомого майна 561622612101, що знаходиться в місті Дніпрі по вул. Чернишевського, буд. № 5 А, а також стягнути з [PERSON] на користь ДО № 971 Управління начальника робіт сплачений при подачі позову судовий збір в сумі 2400 грн.. Таким чином суд вважає, що позовні вимоги в такому вигляді ґрунтуються на вимогах закону та підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved