Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-11 00:00:00

Позивач 11.10.2018 року звернувся до суду з позовом до Військово-цивільної адміністрації м. Авдіївка Донецької області про визнання права власності на нерухому майно, посилаючись на те, що він є власником житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, розташованими за адресою: [ADDRESS]. Відповідно рішенням виконавчого комітету Авдіївської міської ради депутатів трудящих від 29.12.1966 року № 194 «Про відвід під індивідуальне будівництво земельної ділянки» йому було надано право особистого будівництва на земельній ділянці [ADDRESS] площею 470 кв.м. Крім того, між ним та виконавчим комітетом Авдіївської міської ради депутатів трудящих було укладено Договір №б/н від 01.04.1967 року «Про надання в безстрокове користування земельної ділянки під будівництво індивідуального житлового будинку на праві особистої власності, з числом кімнат від однієї до п'яти включно» посвідчений I-ю Донецькою державною нотаріальною конторою 05.04.1967 року по реєстру № 2-4756, згідно якого йому надано в безстрокове користування земельну ділянку за адресою: [ADDRESS], загальною площею 470 кв.м під будівництво індивідуального житлового будинку. На вищезазначеній земельній ділянці у 1968 році ним був збудований житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, які були прийняті в експлуатацію приймальною комісією в установленому на той час порядку та був складений Акт про закінчення будівництва та введення в експлуатацію індивідуального домоволодіння від 12 травня 1969 року. Згідно Акту від 12.05.1969 року були закінчені будівництвом житловий будинок та господарські будівлі і споруди, а саме: житловий будинок - літера "А-I", сіни - літера "а", тамбур - літера "а1", ганок - літера "а2", душ - літера "И", розташовані за адресою: [ADDRESS], які були прийняті в експлуатацію. Вищезазначений акт був затверджений рішенням виконавчого комітету Ясинуватської міської ради депутатів трудящих 09 лютого 1971 року. Право власності на житловий будинок та зазначені господарські будівлі і споруди, розташовані за адресою: [ADDRESS], було зареєстровано в Бюро технічної інвентаризації Ясинуватського міськвідділу комунального господарства за позивачем, про що було зроблено запис 07.05.1970 р. в реєстрову книгу під № 3839. Однак, він не отримав правовстановлюючий документ на належне йому нерухоме майно. У подальшому на наданій йому в безстрокове користування земельній ділянці, ним були добудовані господарські будівлі і споруди, а саме: у 1986 році - літня кухня - літера "Б", тамбур - літера "б"; у 1995 році - убиральня - літера "Е", сарай - літера "Ж"; у 2005 році - гараж - літера "З". Позивачу було відмовлено в державній реєстрації прав та їх обтяжень рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Військово-цивільної адміністрації м. Авдіївка Донецької області від 26.07.2018 № 42236160, на підставі того, що акт про закінчення будівництва та введення в експлуатацію індивідуального домоволодіння від 12.05.1969 року затверджений рішенням виконавчого комітету Ясинуватської міськради депутатів трудящих 09.02.1971 року, а реєстрація в БТІ, відповідно реєстраційного напису бюро технічної інвентаризації за реєстровим № 3839, що знаходиться на Договорі про надання в безстрокове користування земельної ділянки під будівництво індивідуального житлового будинку на праві особистої власності, з числом кімнат від однієї до п'яти включно № б/н від 01.04.1967 - відбулася 07.05.1970 року, тобто раніше, чим був затверджений Акт про закінчення будівництва та введення в експлуатацію індивідуального домоволодіння, а також відсутня печатка БТІ. Крім того, підставою відмови у державній реєстрації прав та їх обтяжень державний реєстратор прав на нерухоме майно відповідач зазначав, що Бюро технічної інвентаризації, який проводив реєстрацію права власності на нерухоме майно, знаходиться у м. Ясинувата, де органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. Просить суд визнати за ним право власності на житловий будинок літери А-I, а, а1, а2, загальною площею 54,4 кв. м, з господарськими будівлями і спорудами: літня кухня - літера Б, тамбур - літера б, душ - літера И, огорожа - літери №1, №2, що розташовані за адресою: [ADDRESS]. Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 12.10.2018 року було відкрито провадження по цивільній справі в порядку спрощеного позовного провадження та призначено до розгляду. Позивач [PERSON] у судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, надав заяву про слухання справи у його відсутність, позовні вимоги підтримує повністю. Представник позивача [PERSON] у судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, надала заяву про слухання справи у її відсутність, позовні вимоги підтримує повністю. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав до суду заяву, в якій просять суд слухати справу у їх відсутність, проти задоволення позовних вимог не заперечують. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, розглянувши справу в межах заявлених вимог, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Згідно копії рішенням виконавчого комітету Авдіївської міської ради депутатів трудящих від 29.12.1966 року № 194 [PERSON] надано право особистого будівництва на земельній ділянці [ADDRESS] площею 470 кв.м. Згідно Договору «Про надання в безстрокове користування земельної ділянки під будівництво індивідуального житлового будинку на праві особистої власності, з числом кімнат від однієї до п'яти включно» №б/н від 01.04.1967 року, укладено між [PERSON] та Авдіївською міською радою, посвідчений I-ю Донецькою державною нотаріальною конторою 05.04.1967 року по реєстру № 2-4756, [PERSON] надано в безстрокове користування земельну ділянку за адресою: [ADDRESS], загальною площею 470 кв.м під будівництво індивідуального житлового будинку. Згідно акту від 12.05.1969 року [PERSON] закінчено будівництво житловий будинок та господарські будівлі і споруди, а саме: житловий будинок - літера "А-I", сіни - літера "а", тамбур - літера "а1", ганок - літера "а2", душ - літера "И", розташовані за адресою: [ADDRESS], та прийнято в експлуатацію. Згідно технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок право власності на житловий будинок та зазначені господарські будівлі і споруди, розташовані за адресою: [ADDRESS], було зареєстровано за [PERSON], та записано 07.05.1970 р. в реєстрову книгу під № 3839, про що свідчить реєстраційний напис на Договорі «Про надання в безстрокове користування земельної ділянки під будівництво індивідуального житлового будинку на праві особистої власності, з числом кімнат від однієї до п'яти включно» від 01.04.1967 року. Згідно рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень № 42236160 від 26.07.2018 року [PERSON] відмовлено у державній реєстрації права власності, акт про закінчення будівництва та введення в експлуатацію індивідуального домоволодіння від 12.05.1969 року затверджений рішенням виконавчого комітету Ясинуватської міськради депутатів трудящих 09.02.1971 року, а реєстрація в БТІ, відповідно реєстраційного напису бюро технічної інвентаризації за реєстровим № 3839, що знаходиться на Договорі про надання в безстрокове користування земельної ділянки під будівництво індивідуального житлового будинку на праві особистої власності, з числом кімнат від однієї до п'яти включно № б/н від 01.04.1967 - відбулася 07.05.1970 року, тобто раніше, чим був затверджений Акт про закінчення будівництва та введення в експлуатацію індивідуального домоволодіння, а також відсутня печатка БТІ. Крім того, підставою відмови у державній реєстрації прав та їх обтяжень державний реєстратор прав на нерухоме майно відповідач зазначав, що Бюро технічної інвентаризації, який проводив реєстрацію права власності на нерухоме майно, знаходиться у м. Ясинувата, де органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. Відповідно до вимог п. п. 1, 5 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Згідно з вимогами ч. ч. 1, 2, 6 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь які дії, які не суперечать закону, а держава не втручається у здійснення власником права власності. Суд звертає увагу, що відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною 1 ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Так на підставі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячі із правової позиції Верховного Суду України по справі № 6-137цс13 право власності на житловий будинок набувається в порядку, який був чинним на час завершення його будівництва. Із досліджених в суді доказів вбачається, що спірний будинок будувався в період з 1968 по 1986 роки, а тому правовідносини щодо отримання права власності на цей будинок регулюються ЦК УРСР 1963 року. Відповідно до статті 86 ЦК Української РСР право власності це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Право власності на збудований житловий будинок набувається в порядку, який існував на час його будівництва. У 1968 р. -1971 р питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року №8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п'яти як у місті, так і поза містом. Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства. Ці правові акти не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року. Згідно з пунктами 6, 7 цієї Інструкції підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції). Зокрема, за пунктом 10 цього переліку таким правовстановлюючим документом про право власності на жилий будинок, збудований після видання Указу від 26 серпня 1948 року, є затверджений виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акт державної комісії про прийняття будинку в експлуатацію. Таким чином, з моменту затвердження виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акту державної комісії про прийняття в експлуатацію збудованого позивачем у 1971 році житлового будинку позивач набув статусу власника житлового будинку, а значить набув право в межах, установлених законом, володіння, користування й розпорядження цим майном. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Проаналізувавши надані докази, законодавство, що регулює спірні правовідносини, враховуючи, що на даний час позивач позбавлений іншим шляхом, окрім судового, захистити свої права, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, так як способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved