Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-11 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Позовні вимоги мотивує тим, що їй, [PERSON] на праві приватної власності в цілій частині належить житловий будинок [ADDRESS]. В цьому будинку, крім неї та її дочки [PERSON], 1986 року народження числиться зареєстрованим відповідач [PERSON], [INFO]. З відповідачем [PERSON] вона проживала у зареєстрованому шлюбі, який 30 жовтня 2008 року було між ними розірвано, про що відділом реєстрації актів цивільного стану Рахівського РУЮ Закарпатської області зроблено відповідний актовий запис за №206. Підставою для звернення до суду із даним позовом є те, що відповідач [PERSON], останні десять років не проживає за адресою своєї реєстрації: [ADDRESS]. Зняти з реєстрації з місця проживання відповідача, [PERSON] у добровільному порядку для неї являється неможливим, оскільки відповідач від цього відмовляється, що змушує її звернутися до суду за вирішенням даного спору шляхом прийняття відповідного судового рішення. У зв'язку із реєстрацією в даний час відповідача [PERSON] у належному їй на праві приватної власності житловому будинку, порушується її право приватної власності на саме житло, як на власність, так і на право його вільного та безперешкодного використання, володіння та розпорядження за цільовим призначенням. Відповідач [PERSON] членом її сім'ї не являється. Спільне господарство між ними не ведеться, витрати по утриманню житла відповідач не несе. Договору найму житла між нею та відповідачем не укладалося. Відповідач був прописаний в даному житловому будинку, оскільки йому на праві спільної сумісної власності належала ? частина даного житлового будинку. Однак, 14 квітня 2008 року відповідач [PERSON], [INFO] подарував їй, [PERSON] належну йому ? частину житлового будинку з надвірними спорудами за [ADDRESS]. На підставі наведеного, просила винести рішення, за яким визнати [PERSON], [INFO], зареєстрованого за адресою: [ADDRESS], таким, що втратив право користування житловими приміщеннями будинку [ADDRESS]. Судові витрати просила залишити за нею. В судове засідання позивач [PERSON] не з'явилася, однак надала заяву, в якій просила розглянути справу без її участі. Позовні вимоги підтримує у повному обсязі з підстав наведених у позовній заяві. На задоволенні позову наполягає. Відповідач, [PERSON] в судове засідання, повторно, не з'явився. Про час, дату та місце розгляду справи був повідомлений належним чином рекомендованими листами. Про причини своєї неявки суд не повідомив, заперечень на позов не подавав. Дослідивши матеріали справи, суд, приходить до наступного висновку. Стаття 15 ЦК України передбачає, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Право власності позивача [PERSON] на житловий будинок [ADDRESS], в цілій частині, стверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 27.07.2005, витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №7893612 від 27.07.2005, договором дарування від 14.04.2008 та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №18811981 від 14.05.2008. У відповідності до ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно роз'яснень постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 року (з останніми змінами від 25.05.1998 року) "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. При цьому, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.15 постанови від 1 листопада 1996 року N 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Однак відсутність письмової згоди членів сім'ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду. Так, наразі у житловому будинку [ADDRESS], зареєстрований відповідач [PERSON], що стверджується копією будинкової книги. При цьому, відповідач [PERSON] фактично останні десять років не проживає за місцем своєї реєстрації. Вказана обставина стверджена актом обстеження матеріально-побутових умов від 21.07.2017 та довідкою №2653 виданою 17.07.2017 виконавчим комітетом Великобичківської селищної ради. Також, у матеріалах справи наявне свідоцтво про розірвання шлюбу серії [NUMBER] видане 12 лютого 2009 року, згідно якого шлюб між [PERSON] та [PERSON] 30 жовтня 2008 року розірвано. Таким чином, з досліджених в судовому засіданні письмових доказів судом встановлено, що у відповідача відсутні будь-які правові підстави для проживання чи реєстрації у вище зазначеному будинку. Відповідно до ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Закон України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" в ч.5 ст.3 визначає, що місцем проживання є адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік. При цьому, формальна наявність реєстрації місця проживання не є підставою для збереження права користування жилим приміщенням. Частиною 1 ст. 383 ЦК України встановлено, що власник житла має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Згідно з ч.1,2 ст.405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. З цих норм вбачається, що, по-перше, саме власник визначає коло осіб, які будуть користуватися належним йому жилим приміщенням, а по-друге, право користуванням жилим приміщенням мають члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Позивач довів, що з відповідачем, договору найму житла не укладав, членом сім'ї позивача, відповідач [PERSON], не являється, за місцем своєї реєстрації відповідач не проживає, а отже врахувавши всі зазначені обставини суд вважає, що відповідач втратив право на користування житловим будинком [ADDRESS]. Суд вважає, що наведені в позовній заяві обставини на підтвердження позовних вимог є доведеними, тому позов слід задовольнити у повному обсязі. Питання про відшкодування судових витрат позивачем не ставилося. На підставі наведеного,

Outcome: approved