Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-04 00:00:00

У квітні 2015 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства „Шахтоуправління "Покровське" (далі - ПАТ «Шахтоуправління "Покровське") про відшкодування моральної шкоди, завданої професійним захворюванням. В обґрунтування позову позивач послався на те, що 27 жовтня 2014 року Донецькою обласною МСЕК йому було встановлена стійка втрата професійної працездатності в розмірі 40% у зв'язку з професійним захворюванням: хронічна радікулопатія на строк до 1 листопада 2016 року. Тривалий період роботи у відповідача на підземних роботах з 2005 по 2014 роки та важки умови праці призвели до розвитку у нього професійного захворювання. Оскільки втрата працездатності спричинила позивачеві фізичні та моральні страждання, призвела до порушення нормальних соціальних зв'язків, необхідності додавання додаткових зусиль для організації життя, необхідності постійно лікуватися, йому заподіяна моральну шкоду, яку просив відшкодувати йому за рахунок відповідача шляхом стягнення одноразової грошової компенсації в розмірі 50000 грн. Позивач про час та місце судового розгляду сповіщений належним чином, в судове засідання не з'явився, надав заяву, в якій підтримав позовні вимоги, просив справу розглянути за його відсутністю. Представник відповідача Малиновський Д.В., діючий на підставі довіреності від 2 січня 2015 року без обмеження повноважень, позов не визнав і суду пояснив, що пунктом 3.8 Порядку встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеня втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким заподіяно ушкодження здоров'я, пов'язане з виконанням трудових обов'язків, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров'я України від 22 листопада 1995 року № 136/1161 зі змінами та доповненнями, передбачено, що підставою для відшкодування моральної шкоди є висновок медичних органів, який позивач не надав суду. Відповідно до вимог ст.29 КЗпП України позивачу при укладенні трудового договору було роз'яснення під розпис його права і обов'язки, про умови праці, наявність на робочому місці, де він буде працювати, небезпечних і шкідливих виробничих факторів та можливі наслідки їх впливу на здоров'я, його права на пільги і компенсації за роботу в таких умовах відповідно до чинного законодавства і колективного договору. При цьому позивач свідомо приймав запропоновані йому умови праці і усвідомлював можливість ушкодження його здоров'я та його наслідки. Зазначив, що при ухваленні рішення про відшкодування моральної шкоди суд повинен виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Красноармійську - про час та місце судового розгляду повідомлена належним чином, її представник в судове засідання не з'явився, не повідомив про причини неявки. Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши письмові докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково. Судом встановлені такі обставини та відповідні ним правовідносини. Позивач працював у ПАТ «Шахтоуправління "Покровське" в якості гірничого робітника очисного вибою 4 і 5 розряду підземним з повним робочим днем під землею, звільнений з роботи у зв'язку з невідповідністю працівника роботі, що виконується, за станом здоров'я за п.2 ст.40 КЗпП. Висновком Клініки професійних захворювань ДУ "Інститут медицини праці НАМН України" від 2 вересня 2014 року позивачу вперше встановлено професійне захворювання - хронічна радікулопатія L4 зліва в стадії затухаючого загострення з помірно статико-дінамічними порушеннями та больовим компонентом. Як зазначене в акті розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 22 вересня 2014 року професійне захворювання у позивача виникло у зв'язку з тривалим періодом роботи в шкідливих умовах праці, обумовленими впливом промислового фактора - важкість праці. За висновком МСЕК від 27 жовтня 2014 року позивачу вперше встановлено 40% втрати професійної працездатності з 23 жовтня 2014 року у зв'язку з професійним захворюванням - хронічна радікулопатія на строк до 1 листопада 2016 року, визначена потреба у санаторно-курортному, медикаментозному лікуванні. Правовідносини сторін регулюються статтею 273-1 КЗпП України, за якою відшкодування власником або уповноваженим ним органом працівникові моральної шкоди провадиться тоді, коли порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральна шкода відшкодовується працівникові безпосередньо роботодавцем за таких умов: наявності факту порушення роботодавцем законних прав працівника; у разі виникнення у працівника моральних страждань або втрати нормальних життєвих зв'язків, або виникнення необхідності для працівника додаткових зусиль для організації свого життя; за наявності причинного зв'язку між попередніми умовами. Згідно з роз'ясненнями, даними в п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 зі змінами, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України від 25 травня 2001 року № 5, відповідно до ст.273-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок відшкодування моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Відповідно до ч.1 ст.153 КЗпП України на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці, забезпечення яких частиною 2 указаної статті цього Кодексу покладено на власника або уповноважений ним орган. Судом установлено, що позивач працював у ВАТ „Шахтоуправління "Покровське", яке створене для підземного видобутку вугілля, і умови праці під землею є небезпечними та шкідливими. Втрата професійної працездатності позивача настала внаслідок професійного захворювання, що утворилось внаслідок недосконалості технологічних процесів видобутку вугілля, тривалої роботи в умовах дії шкідливих факторів виробництва, отже, роботодавець не забезпечив створення нешкідливих умов праці для позивача, у чому є його провина. Факт спричинення моральної шкоди позивачу, яка полягає в душевних стражданнях, яких він зазнав і зазнає у зв'язку з ушкодженням здоров'я, пов'язаним із виконанням трудових обов'язків, неможливість його відновлення, порушенні нормальних життєвих зв'язків внаслідок неможливості продовжувати активне життя, обмеженням умов праці, у судовому засіданні доведений дослідженими письмовими доказами по справі: копіями трудової книжки, довідки МСЕК, витягами з історії хвороби, акту розслідування хронічного професійного захворювань. Відповідно до рішення Конституційного Суду України № 1-рп/2004 від 27 січня 2004 року за наявності у потерпілого стійкої втрати професійної працездатності висновок МСЕК про факт спричинення моральної шкоди не потребується. Позивачу висновком МСЕК встановлена стійка втрата професійної працездатності, отже ствердження представника відповідача про необхідність встановлення факту заподіяння позивачу моральної шкоди висновком МСЕК є безпідставним. При встановленні розміру грошового відшкодування моральної шкоди, завданої позивачу, суд виходить з принципів розумності та справедливості, враховує фактичні обставини справи: тяжкість ушкодження здоров'я, глибину, характер і тривалість страждань, наявність вимушених змін у його життєвих стосунках, потребу в медикаментозному та санітарно-курортному лікуванні. З урахуванням конкретних обставин справи, суд вважає, що сума, яку просить стягнути позивач, надмірна, і визначає розмір грошової компенсації за спричинену моральну шкоду у 12000 грн. Відповідно до ч.3 ст.88 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача в дохід держави судові витрати, так як позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від їх сплати. Відповідно до ст. ст.153, 233, 234, 237-1 КЗпП України,

Outcome: partial