Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-18 00:00:00

Позивач звернулася до суду з даним позовом до відповідача про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, посилаючись на те, що 22.09.2007 року позивач зареєструвала шлюб з відповідачем. [INFO] народилася донька [PERSON] та [PERSON] являється її батьком. В 2011 році згідно рішення Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області між позивачем та відповідачем шлюб розірвано. На протязі 2-ох років відповідач матеріальної допомоги на утримання дитини не надає взагалі. Зважаючи на той факт, що відповідач не надає допомоги донькі, працює в Рівнянській ЗОШ № 5 на посаді працівника господарського забезпечення, та позивачу не відомо, яку заробітну плату отримує відповідач, тому бажає, що б аліменти відповідач сплачував у твердій грошовій сумі. Як відомо позивачу інших осіб на утриманні у відповідача не має та аліменти іншим особам він не сплачує. Добровільну матеріальну допомогу на утримання дитини відповідач не надає, тому вважає, що для захисту прав малолітньої доньки на нормальний рівень життєдіяльності та з метою дотримання принципу найвищих соціальних цінностей в розвитку дитини, позивачка змушена звернутись до суду з позовом про стягнення аліментів на утримання дитини в твердій грошовій сумі в розмірі 1200,00 грн., щомісячно і до досягнення донькою повноліття, з подальшим проведенням індексації. 27.11.2018 року було відкрито провадження у справі та призначено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін судовий розгляд на 19.12.2018 року на 08:50 годину. Відповідно до вимог п. 2 ч.7 ст.128 ЦПК України, ухвала про відкриття провадження у справі разом з копією позовної заявм та додатками надсилалася відповідачу, які відповідач отримав. До суду повернулося поштове повідомлення з відміткою «вручено». Станом на 19.12.2018 року відповідач відзив до суду не подав, з клопотанням про відкладення розгляду справи для надання додаткового часу для подачі відзиву, до суду не звертався. Позивач подала до суду клопотання про розгляд справи у її відсутність позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Відповідно положень ч. 2 ст. 191 та ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Справа розглядається за формою спрощеного провадження, без виклику сторін, на підставі наявних доказів. Згідно ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи дотримуючись принципів диспозитивності та змагальності сторін. Суд розглядає справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку про задоволення позовних вимог. Судом встановлено, що від шлюбу сторони по справі мають доньку [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER]. (а.с. 7). Відповідно до свідоцтва про шлюб, яке видане Рівнянською сільською радою Новоукраїнського району Кіровоградської області Серії [NUMBER] між [PERSON] та [PERSON], 22.09.2007 року було зареєстровано шлюб Рівнянською сільською радою Новоукраїнського району Кіровоградської області, актовий запис № 23. Після реєстрації шлюбу прізвище позивача змінено на «[PERSON]» (а.с.6). Згідно рішення Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 13 вересня 2011 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. (а.с.8). Відповідно до свідоцтва про шлюб, яке видане відділом державної реєстрації актів цивільного стану Новоукраїнського районного управління юстиції у Кіровоградській області Серії [NUMBER] між [PERSON] та [PERSON], 19 червня 2012 року було зареєстровано шлюб відділом державної реєстрації актів цивільного стану Новоукраїнського районного управління юстиції у Кіровоградській області, актовий запис № 35. Після реєстрації шлюбу прізвище позивача змінено на «[PERSON]». (а.с.9). Згідно довідки про склад сім"ї від 04.10.2018 року № 4141 виданої Рівнянською сільською радою Новоукраїнського району Кіровоградської області, [PERSON], адреса [ADDRESS] про те, що до складу сім'ї зареєстрованні) входять: [PERSON] - заявник, [INFO], [PERSON] - чоловік, [INFO], [PERSON] - донька, [INFO], [PERSON] - донька, [INFO]. (а.с. 10). Позивач в позові зазначила, що на протязі останніх 2-ох років відповідач матеріальної допомоги на утримання дитини не надає взагалі. Установленим судом фактам відповідають сімейні правовідносини, які регулюються ст. 51 Конституції України, ст.ст. 3,18,27 Конвенції про права дитини, ст.5 Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 180-184, 191 СК України. Статтею 51 Конституції України передбачені права дітей на матеріальне утримання з боку батька та права на їх повноцінне життя та всебічний розвиток. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України№ 789-ХІІ від 27лютого 1991 року та набула чинності для України 27вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею 5 Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають із вступу в шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка набрала чинності для України з 11.09.1997 року і відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом. Зокрема, у п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. У п.26 рішення ЄСПЛ у справі "Надточій проти України" та п.23 рішення ЄСПЛ у справі "Гурепка проти України №2" наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 Постанови ПВС України від 12.06.2009 року №2 "Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції"). У Преамбулі Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, підписаної Україною 21.02.1990 року, ратифікованої 27.02.1991 року і 27.09.1991 року набула чинності для України, зазначено, що Організація Об'єднаних Націй в Загальній декларації прав людини проголосила, що діти мають право на особливе піклування і допомогу; в сім'ї як основному осередку суспільства і природному середовищі для зростання і благополуччя всіх її членів і особливо дітей мають бути надані необхідні захист і сприяння, з тим щоб вони могли повністю покласти на себе зобов'язання в рамках суспільства; дитина має бути повністю підготовлена до самостійного життя в суспільстві та вихована в дусі ідеалів, проголошених у Статуті Організації Об'єднаних Націй, і особливо в дусі миру, гідності, терпимості, свободи, рівності і солідарності. Статтею 26 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачено, що держави-учасниці визнають за кожною дитиною право користуватися благами соціального забезпечення, включаючи соціальне страхування, і вживають необхідних заходів щодо досягнення повного здійснення цього права згідно з їх національним законодавством. Ці блага в міру необхідності надаються з урахуванням наявних ресурсів і можливостей дитини та осіб, які несуть відповідальність за утримання дитини, а також будь-яких міркувань, пов'язаних з одержанням благ дитиною чи від її імені. Згідно із ст.ст. 180-184, 191 СК України батьки зобов'язані утримувати своїх неповнолітніх дітей до досягнення ними повноліття. У разі ухилення батьків від виконання цього обов'язку кошти на утримання дітей стягуються з матері, батька дитини в частці від їх доходу і (або) у твердій грошовій сумі за рішенням суду. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Згідно з ч.1 ст.184 СК України якщо платник аліментів має нерегулярний дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. При визначенні розміру аліментів суд, відповідно до ст. 182 СК України, враховує матеріальне становище платника аліментів і приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Згідно п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006 року №3, вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідач [PERSON] є здоровою, працездатною людиною, має можливість працювати та працює, зобов'язаний утримувати дитину та спроможний сплачувати аліменти на її утримання, відзив на позовну заяву у встановлений строк не подав та не спростував докази позивача. Ухвалюючи таке рішення суд виходить із захисту інтересів дітей та з вимог діючого законодавства. Так, відповідно до статті 7 ЗУ "Про державний бюджет на 2018 рік" прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць, зокрема для дітей віком від 6 до 18 років з 01 грудня 2018 року 2027 грн.:50%= 1013.50 грн. Позивачка, як мати несе рівні з відповідачем витрати по утриманню дитини, але при цьому доглядає дитину на відміну від відповідача, що впливає на її можливість покращити заробіток, тому розмір аліментів на думку суду в сумі 1100,00 гривень, з наступною індексацією зазначеного розміру відповідно до Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" від 3.07.1991 року в редакції Закону від 6.02.2003 року, забезпечить надійний захист інтересів дитини та отримання дитиною надійного стабільного матеріального утримання з боку батька. За таких обставин суд приходить до висновку, що право дитини [PERSON], [INFO], на матеріальне утримання з боку батька порушено і підлягає судовому захисту. Підстав для звільнення відповідача від виконання обов'язку по утриманню дитини суд не вбачає. Згідно із ч. 1 ст. 79 СК України, аліменти присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви. Відповідно до п. 1 ч.1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішення суду у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Крім того, з відповідача підлягає стягненню в дохід держави судовий збір від сплати якого позивачка звільнена на підставі п.3 ч.1 ст. 5 Закону України від 08 липня 2011 року "Про судовий збір".

Outcome: partial