Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-15 00:00:00

[PERSON] звернувся до Кам'янського районного Черкаської області з позов до ТОВ "Лізингова компанія "АвтоФінанс" про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 16.09.2014 року в між ним та ТОВ "Лізингова компанія "Автофінанс" ( далі Відповдач) було укладено договір фінансового лізингу № 011122 з додатками, згідно умов якого ТОВ "Лізингова компанія "АвтоФінанс" зобов'язувалося придбати предмет лізингу, трактор марки "МТЗ 892" та передати його [PERSON] в користування на строк та на умовах, передбачених договором. Перед укладенням договору представник відповідача в усній формі роз'яснила позивачу, що він повинен спочатку сплатити передплату в сумі 25000 гривень шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок відповідача, після чого з ним буде укладено договір лізингу і на протязі декількох днів відповідач передасть йому в користування предмет лізингу. В той же день позивач сплатив рахунок на суму 25000 грн. з зазначенням призначення платежу за договором №011122, однак представником не було роз'яснено призначення платежу, який виявився комісійною винагородою лізингодавцю за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням договору, позивач вважав, що це часткова оплата вартості трактора, оскільки в нього не було можливості детально ознайомитися з умовами договору до його підписання, так як представник відповідача не надала йому такої можливості, завіривши, що всі істотні умови договору вона пояснила та спонукала до швидшого підписання, мотивуючи тим, що на неї чекають інші особи, які бажають укласти договір лізингу. Після підписання договору, протягом обіцяних днів предмет лізингу так і не був переданий, при цьому компанія посилалась на те, що договором передбачено сплату 50% від вартості предмету лізингу, а сплачені 25000 грн є комісією за організацію та оформлення договору. Після вивчення договору позивач зрозумів, що ці кошти йому не повернуть, та в нього немає можливості розірвати даний договір, оскільки не передбачена можливість його розірвання з ініціативи лізингодержатиля. Тому позивач змушений звернутися з позовом до суду про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів. Позивач в судове засідання не з'явився, однак подав суду заяву про слухання справи в його відсутності та зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечує проти винесення заочного рішення. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, заяви про слухання справи за його відсутності та заперечень щодо позову суду не надавав. Зі згоди представника позивача суд ухвалив рішення про заочний розгляд справи та вирішення справи на підставі наявних у ній даних та доказів, що відповідає положенням ст.ст. 224, 225 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що 16.09.2014 року між сторонами було укладено договір фінансового лізингу №011122 на придбання трактору "МТЗ 892" (а.с.9-15). Перед укладенням договору представник відповідача в усній формі роз'яснила позивачу, що він повинен спочатку сплатити передплату за трактор в сумі 25000 гривень шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок відповідача, після чого протягом декількох днів відповідач передасть йому в користування предмет лізингу. Крім того, йому не було надано часу на ознайомлення з умовами Договору, а вже після підписання договору позивачу було надано додатки до нього, які він підписав без ознайомлення, так як вважав, що в них містяться раніше обумовлені розрахунки. Також судом встановлено, що 16.09.2014 року [PERSON] сплатив на рахунок підприємства авансовий платіж в розмірі 25000 гривень, що підтверджується квитанцією про сплату (а.с.19). Однак, після сплати вказаного платежу предмет лізингу (трактор) так і не був переданий протягом обіцяних декількох днів. Згідно з п. п. 8.1, 8.2.1 договору фінансового лізингу №011122 від 16.09.2014 року, укладеного між сторонами, перший лізинговий платіж складається із: комісійної винагороди Лізингодавця за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою укладенням цього договору (комісію за організацію), розмір якої встановлено в додатку №1 до договору, а саме 10% від вартості предмету лізингу в сумі 25000 гривень. Однак в судовому засіданні встановлено, що позивач не мав можливості ознайомитись перед сплатою платежу та укладанням договору з вказаними умовами. Відповідно до п.10.11 вказаного договору, у випадках розірвання договору Лізингоодержувачем до сплати останнім на рахунок Лізингодавця авансового платежу. Лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання 30% від сплаченої суми авансового платежу. В такому випадку комісія за організацію даного договору Лізингоодержувачу не повертається, так як вказана умова договору надає можливість відповідачу не повертати кошти на оплату, здійснену позивачем у разі відмови позивача укласти або виконати договір. У відповідності до ст.16 Закону України "Про фінансовий лізинг", лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж, як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Як вбачається із змісту договору лізингу, укладеного між сторонами, комісія за організацію розуміє під собою одноразову плату лізингоодержувача лізингодавцю при укладанні договору. У відповідності до п. п. 8.2.1, 8.2 договору, перший лізинговий платіж складається в тому числі із комісійної винагороди лізингодавця за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладанням цього договору (комісія за організацію), яка визначена у додатку №1 та з якого вбачається, що розмір такої комісії за організацію становить 25000 гривень. На думку суду, вказаний пункт договору порушує принцип добросовісності, оскільки відповідач не обґрунтував співмірність розміру платежу за організацію даного договору виконаній послузі, яка згідно ст.16 Закону України "Про фінансовий лізинг", не є лізинговим платежем, а фактично полягала у виготовленні стандартної форми договору. Крім цього, умова договору про неповернення цього платежу у випадку розірвання договору призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, що спричинило позивачу шкоду у вигляді неповернення сплачених коштів у розмірі 25000 гривень. Враховуючи вищевказане, суд вважає, що такий платіж не є витратами лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу, а як зазначено в квитанції є авансовим платежем, оскільки п.8.2.1. договору визначає склад першого лізингового платежу, однак лізингоодержувач не позбавлений права самостійно визначати черговість оплати передбачених в Додатку №1 платежів. Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Тобто, для визначення умов договору несправедливими, необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін і завдають шкоди споживачеві. Також суд вважає, що позивач був введений відповідачем в оману щодо істотних умов договору, які викладені в пункті 1.7. вказаного договору, в якому зазначено, що предмет лізингу передається в користування Лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 120 (ста двадцяти) робочих днів з моменту сплати Лізингоодержувачем на рахунок Лізингодавця авансового платежу та комісії за передачу предмета лізингу. Розмір авансового платежу, визначений в додатку № 1, складає 50% від вартості предмета лізингу в сумі 250000 гривень, комісія за передачу предмета лізингу складає 3% - 7500 гривень, так як представник відповідача замовчував, вказані істотні умови договору, своєчасно не надав можливості позивачу ознайомитися з умовами договору, а в усній формі пояснив йому, що він повинен спочатку сплатити перший лізинговий платіж (передплата за трактор) в сумі 25000 гривень і після сплати цього платежу протягом декількох днів відповідач передасть йому в користування предмет лізингу (трактор). Відповідно до ст. 1 Закону України "Про фінансовий лізинг", фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначенний строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Згідно до ст. 2 Закону України "Про фінансовий лізинг", відносини, що виникають за договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. У відповідності до ч.1 та ч.2 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3 та ч.6 ст. 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним не вимагається. Відповідно до ч. 2 ст.216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. У відповідності до п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Згідно з положеннями ч. 1, п.п. 2, 4, 7, ч. 3, ч. 5 та ч. 6 ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів", нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Забороняється як такі, що вводять в оману, зокрема: з метою спонукання споживачів до прийняття швидкого рішення та позбавлення їх достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення. Правочини, здійсненні з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. На підставі ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів", встановлено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності, наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Несправедливими є. зокрема, умови договору про надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати його без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Таким чином, Законом України "Про захист прав споживачів", встановлено недійсність правочинів, здійснених з використанням нечесної підприємницької діяльності, яка полягає, зокрема у введені в оману споживачів, шляхом пропонування з метою реалізації однієї продукції до реалізації іншої, позбавлення споживачів достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення. Згідно ст. 21 Закону України "Про захист прав споживачів", крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені, виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів, права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо: порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом), обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію. На підставі викладеного, оцінюючи досліджені в судовому засіданні докази по справі в їх сукупності, суд вважає, що договір фінансового лізингу №011122 від 16.09.2014 року слід визнати недійсним, а також слід стягнути з відповідача сплачені позивачем кошти за договором фінансового лізингу в сумі 25000 гривень. Крім цього позивач при подачі позову до суду, був звільнений від сплати судового збору на підставі п.7 ст.5 Закону України "Про судовий збір", як споживач за позовом, що пов'язаний з захистом прав споживачів. А тому у відповідності до положень ч.3 ст. 88 ЦПК України, з відповідача необхідно стягнути в дохід держави судовий збір в сумі 251 гривня 25 копійок. На підставі наведеного, ст.ст. 215, 216 ЦК України, Закону України "Про захист прав споживачів", Закону України "Про фінансовий лізинг", Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними",

Outcome: approved