Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-04 00:00:00

23 квітня 2020 року [PERSON] та [PERSON] в особі представника - адвоката Шамардіна В.М. звернулись до суду з позовом до [PERSON] , в якому зазначили, що в трикімнатній квартирі, розташованій за адресою: [ADDRESS] завжди проживали дві сім`ї - одну кімнату займала [PERSON] , а дві кімнати - [PERSON] . Скориставшись своїм правом на приватизацію, [PERSON] приватизувала 2/3 частини вказаної вище квартири та отримала свідоцтво про право власності на житло від 17 червня 1996 року. 10 травня 2002 року [PERSON] продала належні їй 2/3 частини квартири [ADDRESS] [PERSON] , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 10 травня 2002 року. Сім`я [PERSON] , яка складалась з трьох осіб - [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , після придбання квартири стала в ній мешкати, а 24 липня 2002 року вказані особи зареєструвались за новим місцем проживання. По сусідству із Гурецькими в одній з кімнаті спірної квартири, яка є комунальною, проживала [PERSON] , яка була обізнана про приватизацію [PERSON] двох кімнат квартири, а згодом і про їх відчуження на користь [PERSON] . Разом із [PERSON] . [PERSON] тривалий час мешкали в одній квартирі, підтримували нормальні сусідські стосунки, робили ремонт у місцях загального користування, замінили газові прилади. Позивачам по справі не було відомо про те, що [PERSON] у 2005 році незаконно приватизувала усі три кімнати вказаної квартири, дві з яких були приватизовані у 1996 році [PERSON] та згодом, у 2002 році відчужені. Станом на час приватизації квартири [PERSON] усієї трикімнатної квартири (28 липня 2005 року) у двох кімнатах були зареєстровані та мешкали [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . В 2017 року [PERSON] померла, а відповідачка по справі [PERSON] отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 07 грудня 2018 року на спадщину у вигляді всієї трикімнатної квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Позивачі за первісним позовом [PERSON] , [PERSON] просять: -визнати свідоцтво про право власності на житло від 28 липня 2005 року, видане відповідно до розпорядження № 132 по відділу з приватизації при міському комунальному підприємстві ЖЕУ на ім`я [PERSON] на квартиру [ADDRESS] частково недійсним - в частині 2/3 частки вказаної квартири; -визнати свідоцтво про право на спадщину за законом від 07 грудня 2018 року за реєстром № 3-562, видане державним нотаріусом Костянтинівської державної нотаріальної контори Волобуєвим О.В. [PERSON] на квартиру [ADDRESS] частково недійсним - в частині 2/3 частки вказаної квартири; -судові витрати покласти на [PERSON] [PERSON] звернулась до суду із зустрічним позовом до [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , якого було залучено до участі в справі в якості співвідповідача ухвалою Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 11 листопада 2020 року (а.с.137), в якому зазначила, що право власності на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] набуто нею законно, на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 07 грудня 2018 року після померлої [PERSON] . Право власності спадкодавиці на вказану нерухомість в рамках повноважень перевірено державними нотаріусами двічі - при складанні заповіту та при оформленні її спадкових прав. В спірній квартирі вона зареєстрована з 2018 року, проте раніше, а саме з 1945 року була зареєстрована та мешкала в цій квартирі, яка була надана її батькові [PERSON] на підставі ордеру в 1943 році. В 1947 році її батько [PERSON] із міркувань допомоги та доброзичливості дозволив [PERSON] разом із її матір`ю [PERSON] мешкати разом із ними в квартирі [ADDRESS] , оскільки останні не мали власного житла. В 1963 році їх родина змінила місце проживання, ордер на квартиру [ADDRESS] батько здав до ЖЕКу з проханням не виселяти [PERSON] , до яких згодом підселили сімейну пару Ізотових. Через деякий час [PERSON] помінялась житловою площею із [PERSON] , яка стала проживати у спірній квартирі із [PERSON] та [PERSON] . Сім`я [PERSON] займала одну кімнату в квартирі із скромності, проте, ця обставина не має юридичного значення. Після смерті [PERSON] в 1990 році в спірній квартирі залишились проживати [PERSON] та [PERSON] , які не були членами однієї родини. З огляду на положення ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та фактичні обставини, які склались станом на 1996 рік [PERSON] та [PERSON] , як незалежні особи мали право на приватизацію однакових рівних часток площі спірної квартири. В свідоцтві про право власності на житло від 17 червня 1996 року зазначено, що [PERSON] належить на праві приватної власності 2/3 частини квартири, загальна площе яких складає 41,7 кв.м., що з невідомих причин перевищує встановлену законодавством норму. [PERSON] не була членом сім`ї [PERSON] , проте вона постійно мешкала в зазначеній вище квартирі, зважаючи на що повинна була надати згоду на приватизацію [PERSON] частки житла. [PERSON] згоди на приватизацію 2/3 часток квартири [PERSON] не надавала. [PERSON] на момент приватизації нею квартири [ADDRESS] мала статус ветерана праці, отже мала право на приватизацію всієї квартири незалежно від розміру її загальної площі. На момент приватизації [PERSON] не була обізнана ані про факт приватизації 2/3 часток квартири [PERSON] , ані про існування договору купівлі-продажу цих часток [PERSON] , оскільки договір купівлі-продажу частки квартири від 10 травня 2002 року не був зареєстрований в Костянтинівському БТІ, він не має юридичної сили, зважаючи на що ані [PERSON] , ані [PERSON] не є власниками спірної квартири. Позивачка за зустрічним позовом [PERSON] просить: -визнати недійсним свідоцтво про право власності на житло від 17 червня 1996 року (2/3 частини квартири [ADDRESS] ), яке видане на підставі розпорядження № 723-б від 17 червня 1996 року на ім`я [PERSON] ; -визнати недійсним договір купівлі-продажу 2/3 частини квартири [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] 10 травня 2002 року та зареєстрований в реєстрі за № 2-1020; -судові витрати покласти на відповідачів за зустрічним позовом. Ухвалою судді Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 01 червня 2020 року позовна заява [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] прийнята до розгляду та відкрито провадження у справі. Ухвалою судді Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 10 липня 2020 року зустрічна позовна заява [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] прийнята до розгляду, вимоги за зустрічним позовом об`єднані в одне провадження з первісним позовом. Ухвалою Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 11 листопада 2020 року до участі в справі в якості співвідповідача за зустрічним позовом залучено [PERSON] . Ухвалою Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 26 листопада 2020 року підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до судового розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивачів за первісним позовом та відповідачів за зустрічним позовом [PERSON] та [PERSON] - адвокат Шамардін В.М. підтримав заявлені позовні вимоги за первісним позовом, в задоволенні зустрічного позову [PERSON] про визнання свідоцтва про право власності на житло від 17 червня 1996 року та договору купівлі-продажу квартири від 10 травня 2002 року недійсними заперечував, пославшись на безпідставність заявлених позовних вимог. Відповідачка за первісним позовом та позивачка за зустрічним - [PERSON] та її представник - адвокат Коваленко В.В. в судовому засіданні заперечували проти задоволення первісного позову [PERSON] та [PERSON] як необґрунтованого та підтримали зустрічний позов, пославшись на викладені в ньому обставини. [PERSON] зазначила, що за життя [PERSON] не наполягала на приватизації всієї квартири, а мала намір приватизувати кімнату, яку фактично займала. Приватизація всієї квартири сталась внаслідок того, що [PERSON] було введено в оману. Співвідповідач за зустрічним позовом [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час і місце його проведення повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, відзив на зустрічну позовну заяву не надав. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Комунального підприємства «Служба єдиного замовника Костянтинівської міської ради» Дорофєєва І.Т. в судовому засіданні пояснила, що стосовно наявності підстав для задоволення первісного позову та зустрічного позову покладається на розсуд суду. Зазначила, що в квартирі [ADDRESS] було розділено особовий рахунок: № [NUMBER] на [PERSON] (згодом переоформлено на [PERSON] ) та № [NUMBER] на [PERSON] (згодом переоформлено на [PERSON] ). Розділення особового рахунку було здійснено виключно з метою зручності нарахування вартості комунальних послуг, зважаючи на те, що квартира належить кільком власникам. Розділення особового рахунку не має наслідком зміну адреси об`єкту нерухомості - квартири [ADDRESS] . Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що працює соціальним працівником територіального центру та приблизно на протязі 10 років обслуговувала [PERSON] , як одиноку особу похилого віку. В квартирі [ADDRESS] разом із [PERSON] «по уплотнению» мешкала молода родина. [PERSON] казала їй, що молода родина придбала частину вказаної квартири. [PERSON] мешкала в маленькій кімнаті зазначеної квартири та комунальні послуги сплачувала відповідно до займаної площі, оскільки особові рахунки були розділені. Вона допомагала [PERSON] оформлювати документи, пов`язані з приватизацією квартири, проте її допомога полягала виключно у супроводі останньої до відповідних інстанцій. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що працює паспортистом в КП «Служба єдиного замовника Костянтинівської міської ради». В квартирі, розташованій за адресою: [ADDRESS] за підселенням мешкали дві родини. Одну кімнату займала [PERSON] , а дві інші - родина [PERSON] . Особовий рахунок по квартирі був розділений з метою сплати комунальних послуг на 7 та 7А. Оскільки [PERSON] тривалий час фактично в квартирі не мешкали, за зверненням [PERSON] представниками КП «Служба єдиного замовника» складались відповідні акти. Вона особисто готувала довідку про зареєстрованих осіб у спірній квартирі (а.с.195,210), яка була пред`явлена [PERSON] разом з іншими документами під час приватизації квартири у 2005 році. У довідці нею було зазначено, що сусідами [PERSON] по квартирі [ADDRESS] є родина [PERSON] , що обов`язково мало бути враховано техніком бюро технічної інвентаризації, проте, як стало згодом відомо, зроблено не було. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що працює спеціалістом з приватизації в КП «Служба єдиного замовника Костянтинівської міської ради». Оскільки оформлення приватизації [PERSON] 2/3 частин квартири [ADDRESS] здійснювалось представництвом Фонду державного майна України, відомості та документи про це до КП «Служба єдиного замовника» не передавались. Зважаючи на те, що ані документи, ані інформація про приватизацію в 1996 році частини спірної квартири [PERSON] передані не були, при приватизації в 2005 році цієї квартири [PERSON] , зазначена обставина не була врахована. Заслухавши пояснення учасників справи, допитавши свідків, дослідивши письмові докази по справі, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Стосовно набуття права власності на 2/3 частини спірної квартири [PERSON] , а згодом [PERSON] судом досліджені наступні докази. Судом досліджено копію інвентаризаційної справи та технічного паспорту на квартиру [ADDRESS] , яка, як вбачається із вказаних документів, складається з трьох кімнат житловою площею 48,2 кв.м.: кімнати 7-2 площею 22,7 кв.м., кімнати 7-3 площею 12,6кв.м., кімнати 7-4 площею 12,9, кухні 7-5, коридору 7-1, туалету (а.с.126-128, 143-149). Відповідно до листа КП «Служба єдиного замовника» від 14 квітня 2020 року № 332 за адресою: [ADDRESS] станом на 01 червня 1996 року було відкрито 2 особових рахунки : кв. [NUMBER] - [PERSON] , кв. [ADDRESS] - [PERSON] . Станом на 01 червня 2002 року відкрито 2 особових рахунки - кв.[NUMBER] - [PERSON] , кв. [ADDRESS] - [PERSON] (а.с.10). Відповідно до форми ЖХ-8 по особовому рахунку № [NUMBER] за адресою [ADDRESS] (дописано А) (а.с.176), який спочатку було відкрито на ім`я [PERSON] , а згодом на підставі договору купівлі-продажу від 10 травня 2002 року переоформлено на [PERSON] , вбачається, що [PERSON] займала в зазначеній квартирі площу - 37,41кв.м., а з урахуванням допоміжної площі - 42,79 кв.м. (а.с.177). Згідно довідки КП «Служба єдиного замовника» від 20 листопада 2020 року № 2226 станом на 17 червня 1996 року (на момент приватизації [PERSON] 2/3 частини квартири) в спірній квартирі була зареєстрована [PERSON] , яка займала одну кімнату площею 13,06 кв.м. та [PERSON] , яка займала 2 кімнати площею 37,4 кв.м (а.с.161). 17 червня 1996 року представництвом Фонду державного майна України в м.Костянтинівка [PERSON] на підставі розпорядження № 723-Б від 17 червня 1996 року (а.с.147) було видано свідоцтво про право власності на житло - на 2/3 частки квартири [ADDRESS] загальною площею 41,7 кв.м. На зворотньому боці свідоцтва від 17 червня 1996 року зазначено що квартира [ADDRESS] зареєстрована на праві приватної власності в Бюро технічної інвентаризації в реєстраційній книзі під номером 117р-741 (а.с.3). 10 травня 2002 року [PERSON] продала [PERSON] належні їй на праві власності на підставі свідоцтва про право власності від 17 червня 1996 року 2/3 частини квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , які складаються із двох жилих кімнат - 7-3, 7-2, Ѕ частини коридора 7-1, Ѕ частини кухні 7-5, Ѕ частини санвузла - 7-6, жилою площею 35,30 м.кв., корисною площею 41,7 м.кв, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 10 травня 2002 року (а.с.4). Відповідно до п.6 договору купівлі-продажу квартири від 10 травня 2002 року право власності на 2/3 частини квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] виникає у покупця [PERSON] з моменту підписання договору. Договір підлягає реєстрації у Костянтинівському бюро технічної інвентаризації (а.с.4). [PERSON] звернувся до Костянтинівського міського бюро технічної інвентаризації із заявою - заказом № 3709 про реєстрацію придбаної квартири [ADDRESS] , сплативши 12 липня 2002 року вартість реєстраційних послуг у розмірі 10 грн 68 коп (а.с.149). Згідно листа КП «Костянтинівське міське бюро технічної інвентаризації» від 20 січня 2021 року № 50 (а.с.216) право власності на 2/3 частини вказаної квартири було зареєстровано за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 10 травня 2002 року, зважаючи на що доводи представника відповідачки з цього приводу є неспроможними. Відповідно до витягу із заочного рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області по цивільній справі № 2/1150/08 від 15 квітня 2008 року та свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] , зареєстрований 22 квітня 1998 року між [PERSON] та [PERSON] шлюб було розірвано (а.с.217-218). Отже, з досліджених доказів вбачається, що станом на 10 травня 2002 року [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, з огляду на що відповідно до ст.22 чинного на той час КпШС України, придбані 2/3 частки спірної квартири є їх спільною сумісною власністю. Як вбачається з форми Б, за адресою [ADDRESS] (з позначкою «а») [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] зареєструвались 24 липня 2002 року (а.с.6-8, 165-171). Відповідно до листа відділу реєстрації Костянтинівської міської ради від 21 квітня 2020 року № 1317/09 [PERSON] та [PERSON] було знято з реєстрації за адресою: [ADDRESS] на підставі рішення суду. Оскільки за даними реєстру місцем постійного проживання [PERSON] зазначено: [ADDRESS] , зняти його з реєстрації за адресою: [ADDRESS] підстав немає (а.с.47, 78). Зазначення в наявних в матеріалах справи документах номеру спірної квартири як [NUMBER] суд до уваги не приймає, оскільки розділення особового рахунку було здійснено виключно з метою зручності нарахування та сплати комунальних послуг кількома співвласниками та не має наслідком зміну адреси об`єкту нерухомого майна. Стосовно набуття права власності на квартиру [PERSON] судом досліджені наступні докази. Судом досліджено форму ЖХ-8 по особовому рахунку № [NUMBER] за адресою [ADDRESS] (а.с.176), який спочатку було відкрито на ім`я [PERSON] , а згодом переоформлено на [PERSON] на підставі рішення виконкому від 20 червня 1990 року № 222. Із відомостей по особовому рахунку вбачається, що [PERSON] , а згодом [PERSON] займала у вказаній квартирі площу - 12,84 м.кв, а з урахуванням допоміжної площі -18,21 м.кв (а.с.176). З поквартирної картки (форма Б) по квартирі [ADDRESS] вбачається, що [PERSON] займала жилу площу в зазначеній квартирі 13,06кв.м.; була зареєстрована за вказаною адресою з 14 лютого 1966 року до 23 січня 2018 року (а.с.6,164, 162-163). Як вбачається з довідки КП «Служба єдиного замовника» від 20 листопада 2020 року № 2225, станом на 28 липня 2005 року в квартирі, розташованій за адресою: [ADDRESS] були зареєстровані [PERSON] , яка займала 1 кімнату площею 13,06 кв.м. та сусіди по квартирі - [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , які займали дві кімнати площею 37,4 кв.м. (а.с.160). До заяви про приватизацію квартири (а.с.194,208) [PERSON] було долучено довідку (виписку з будинкової книги про склад сім`ї та прописку), за підписом завідуючої сектором Гончарової Є.В. та паспортиста [PERSON] , зі змісту якої вбачається, що особовий рахунок по квартирі [ADDRESS] відкрито на [PERSON] , яка зареєстрована за вказаною адресою одна, розмір займаної жилої площі не зазначено. Довідка містить інформацію про те, що сусідами [PERSON] по вказаній квартирі є сім`я [PERSON] , яка складається з трьох осіб (а.с.195, 210). [PERSON] мала статус ветерана праці, що підтверджується копією посвідчення серії [NUMBER] (а.с.44,75). 28 липня 2005 року відділом по приватизації при міському комунальному підприємстві «ЖЕУ» на підставі заяви (а.с.194,208), розпорядження № 132 від 28 липня 2005 року (а.с.131,193,207) [PERSON] видано свідоцтво про право власності на житло - на квартиру [ADDRESS] загальною площею 61,0 кв.м.(а.с.5). На зворотньому боці свідоцтва від 28 липня 2005 року зазначено що квартира [ADDRESS] зареєстрована на праві приватної власності в Бюро технічної інвентаризації в реєстраційній книзі під номером 178р № 3084 (а.с.5,154). З листа КП «Костянтинівське міське бюро технічної інвентаризації» від 08 квітня 2020 року № 252 вбачається, що право приватної власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності від 28 липня 2005 року, виданого відділом по приватизації при міському комунальному підприємству ЖЕУ (загальна площа квартири складає 61кв.м.). Також в матеріалах інвентаризаційної справи наявне свідоцтво про право власності від 17 червня 1996 року, видане представництвом Фонду державного майна України в м.Костянтинівка, на підставі якого за [PERSON] зареєстровано право приватної спільної часткової власності 2/3 частки квартири [ADDRESS] (загальна площа складає 41,7кв.м.) (а.с.12). 22 серпня 2005 року за [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності від 28 липня 2005 року зареєстроване право приватної власності на квартиру [ADDRESS] , що підтверджується копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 8120111 (а.с.46,77). Судом досліджено копію реєстраційної справи № 11801812 (а.с.150-155), із змісту якої вбачається, що за заявою [PERSON] від 02 серпня 2005 року № 2317 (а.с.152) державним реєстратором було прийнято рішення від 22 серпня 2005 року про реєстрацію за останньою права власності на спірну квартиру (а.с.153). [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується копією наявного в матеріалах справи свідоцтва про смерть серія [NUMBER] (а.с.76). 07 грудня 2018 року [PERSON] було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 15 грудня 2009 року (а.с.57-58,87) після померлої [INFO] [PERSON] (а.с.45,76) - на квартиру [ADDRESS] , яка складається з трьох жилих кімнат 7-2, 7-3, 7-4, коридору 7-1, кухні - 7-5, туалету - 7-6, житловою плошею 48,2кв.м, загальною площею - 61,0кв.м. (а.с.11). Після оформлення [PERSON] права власності на квартиру [ADDRESS] особові рахунки за вказаною адресою були об`єднані на нового власника - [PERSON] , що підтверджується листом КП «Служба єдиного замовника Костянтинівської міської ради» від 05 серпня 2019 року № 669 (а.с.49,79). З метою сприяння учасникам справи у реалізації процесуальних прав судом вживались заходи щодо витребування доказів шляхом постановлення відповідної ухвали від 11 листопада 2020 року (а.с.136) та направлення письмових запитів про витребування інформації, яка стосується предмету доказування по даній цивільній справі. Відповідно до листа від 04 грудня 2020 року № 3639/26 вх.26-4682/1 КП «Служба єдиного замовника Костянтинівської міської ради» повідомило про відсутність в розпорядженні останнього первинних документів щодо приватизації квартири [ADDRESS] станом на 17 червня 1996 року та станом на 28 липня 2005 року, оскільки вказана служба правом приватизації квартир наділена не була, а МКП ЖЕУ документи щодо приватизації передані не були (а.с.199). Листом від 11 січня 2021 року № 43/26вх26-5053 міський голова на запит суду повідомив, про відсутність в розпорядженні виконавчого комітету Костянтинівської міської ради документів, що стосуються приватизації у 1996 році [PERSON] квартири [ADDRESS] (а.с.206). Листом від 28 вересня 2020 року № 05-01-31/411 начальник архівного відділу Костянтинівської міської ради щодо надання копій документів стосовно обміну квартири по [ADDRESS] повідомила, що документи постійного зберігання архівного фонду № 8 «Виконавчий комітет Костянтинівської міської ради» за 1943-1991 роки передані до державного архіву Донецької області (акт № 1 від 15 липня 2009 року) (а.с.110). Отже, відповідно до приписів ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає дану цивільну справу на підставі доказів, поданих учасниками справи та тих доказів, які надійшли на виконання ухвали Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 11 листопада 2020 року та письмових запитів. Щодо визнання свідоцтва про право власності на житло, виданого 17 червня 1996 року на ім`я [PERSON] та договору купівлі-продажу квартири від 10 травня 2002 року недійсними суд дійшов наступних висновків. Первісна редакція Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19 червня 1992 року передбачала заборону на приватизацію квартир, в яких мешкають два і більше наймачів, за відсутності згоди усіх на приватизацію займаної ними квартири. Дані вимоги закону, які містилися в ст.2 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду", було виключено з цього закону при внесенні до нього змін Законом від 22 лютого 1994 року. У зміненій після цього редакції закон не передбачав заборони на приватизацію кімнат у квартирах, де мешкають два або більше най\-мачів, а після внесення до нього змін 5 лютого 1997 року він прямо ви\-значив можливість такої приватизації, не ставлячи її проведення в залежність від згоди інших наймачів, які мешкають у цій квартирі. На час приватизації [PERSON] 2/3 частин квартири [ADDRESS] діяв Закон України «Про приватизацію державного житлового фонду»в редакції зі змінами станом на квітень 1994 року. Частиною 5 статті 5 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) було передбачене право кожного громадянина України приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз. До членів сім`ї наймача відповідно до ч.1 ст.5 зазначеного вище Закону (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло. [PERSON] не була членом сім`ї [PERSON] . Частиною 10 ст.8 Закону України України "Про приватизацію державного житлового фонду" (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що органи приватизації не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків) у приватизації займаного ними житла, за винятком випадків, передбачених пунктом 2 статті 2 цього Закону. На час приватизації [PERSON] 2/3 часток спірної квартири було чинним Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затверджене Наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15.09.1992 N 56 (далі по тексту Положення ). Пунктом 7 зазначеного вище Положення передбачено, що розмір загальної площі, що належить кожному наймачеві у квартирі, де мешкають два і більше наймачів, визначається як сума площ займаних жилих кімнат з урахуванням площі балконів, лоджій та терас і площі підсобних приміщень квартири, яка розподіляється між всіма наймачами пропорційно площі займаних ними жилих кімнат (додаток 1). Згідно ст.3 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що приватизація здійснюється шляхом: безоплатної передачі громадянам квартир (будинків) з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю. Як вбачається з особових рахунків № [NUMBER] , [NUMBER] , [PERSON] займала в квартирі [ADDRESS] житлову площу 37,41 кв.м., а всього з урахуванням допоміжної - 42,79 кв.м., а [PERSON] - 12,84 кв.м. житлової площі, а всього з урахуванням допоміжної - 18,21 кв.м. (а.с.176,177). З досліджених доказів судом встановлено, що [PERSON] приватизувала 2/3 частини спірної квартири - які складались, як вбачається з інвентаризаційної справи (а.с.148 на звороті), з кімнати 7-3 площею 12,6 кв.м. кімнати 7-2 площею 22,7 кв.м., Ѕ частини коридору 7-1, Ѕ частини кухні 7-5, Ѕ частини туалету 7-6. З аналізу змісту Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" та Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян від 15.09.1992 N 56 суд дійшов висновку про те, що приватизація [PERSON] у 1996 році кімнат у спірній квартирі відповідно до фактично займаної площі із здійсненням доплати за надлишок площі відповідала наведеним положенням діючого на час виникнення спірних правовідносин законодавства, а саме приписам ч.3 ст.5 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" та п.8 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженого Наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15.09.1992 N 56. Посилання позивачки за зустрічним позовом на те, що [PERSON] незаконно, з перевищенням встановленої законом норми приватизовано 2/3 частини спільної квартири загальною площею 41,7 кв.м., суд відхиляє, оскільки як вбачається з розпорядження № 723-б від 17 червня 1996 року (а.с.147), приватизація була здійснена [PERSON] з доплатою за надлишки загальної площі в розмірі 187000крб, що узгоджується з приписами вищенаведеного законодавства. Доводи представника позивачки за зустрічним позовом - адвоката Коваленка В.В. з приводу того, що частки [PERSON] та [PERSON] під час приватизації мали бути рівними - по Ѕ вказаної квартири є неспроможними, оскільки Законом України "Про приватизацію державного житлового фонду" (в редакції станом на час приватизації [PERSON] 2/3 частини квартири) та п.7 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян було передбачено право наймача приватизувати саме займане житлове приміщення. Суд зауважує, що у зустрічному позові позивачка [PERSON] посилається на положення Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» в редакції, яка не була актуальною на час виникнення спірних правовідносин. Зважаючи на те, що [PERSON] та [PERSON] не являлись членами сім`ї, а були окремими наймачами кімнат в квартирі [ADDRESS] , на переконання суду, враховуючи положення наведеного вище законодавства, отримання згоди кожної з них на приватизацію займаної житлової площі не було обов`язковою умовою, отже посилання представника позивачки за зустрічним позовом з цього приводу на ст.8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" є неспроможним. Викладені в зустрічній позовній заяві доводи з приводу необізнаності [PERSON] про приватизацію [PERSON] 2/3 часток квартири та їх наступне відчуження [PERSON] спростовуються показаннями свідка [PERSON] , яка в судовому засіданні пояснила, що за життя [PERSON] казала їй про те, що родина [PERSON] придбала у [PERSON] частину спірної квартири. Не проживання [PERSON] та членів його сім`ї в спірній квартирі жодним чином не впливає на обсяг права власності, зважаючи на що суд не бере до уваги складені представниками КП «Служба єдиного замовника Костянтинівської міської ради» акти від 12 вересня 2017 року, 16 липня 2018 року, 01 серпня 2019 року про фактичне не проживання [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в спірній квартирі (а.с.52-54,83-85). Статтею 12Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" передбачено, що власник приватизованого житла має право розпорядитися квартирою (будинком) на свій розсуд: продати, подарувати, заповісти, здати в оренду, обміняти, закласти, укладати інші угоди, не заборонені законом. На переконання суду, [PERSON] правомірно, з дотриманням вимог діючого на час виникнення спірних правовідносин законодавства, набула право власності на 2/3 частки квартири [ADDRESS] та згодом, реалізуючи правомочності власника, розпорядилась належним на праві власності майном. Належних та допустимих доказів, які б давали обґрунтовані підстави дійти протилежних висновків [PERSON] та її представник [PERSON] суду не надали. Також позивачкою за зустрічним позовом [PERSON] та її представником - адвокатом Коваленко В.В. не надано суду доказів на підтвердження існування обставин, з якими законодавство, яке діяло станом на час укладення договору купівлі-продажу квартири від 10 травня 2002 року, а саме ЦК Української РСРС, пов`язувало визнання договору недійсним. Отже, позивачкою за зустрічним позовом не доведено шляхом надання суду належних, допустимих, достатніх та переконливих доказів на підтвердження недійсності договору купівлі-продажу квартири від 10 травня 2002 року. Викладені в зустрічній позовній заяві доводи стосовно недотримання [PERSON] вимог щодо реєстрації права власності на 2/3 частки спірної квартири спростовуються листом КП «Костянтинівське міське бюро технічної інвентаризації» від 20 січня 2021 року № 50 (а.с.216). Стосовно доводів [PERSON] про право [PERSON] , яка мала статус ветерана праці (а.с.44) на приватизацію всієї квартири [ADDRESS] , суд зазначає наступне. Частиною 1 ст.6 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (в редакції, станом на 28 липня 2005 року) дійсно передбачено, що незалежно від розміру загальної площі безоплатно передаються у власність громадян займані ними квартири (будинки), в яких мешкають ветерани праці. Станом на момент приватизації [PERSON] спірної квартири (28 липня 2005 року), 2/3 її частки були вже приватизовані, а згодом відчужені [PERSON] , що унеможливлювало приватизацію [PERSON] цілої квартири. Враховуючи наведені вище обставини, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення зустрічного позову [PERSON] про визнання свідоцтва про право власності на житло від 17 червня 1996 року, виданого [PERSON] та договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 10 травня 20002 року недійсними. Щодо позовних вимог [PERSON] та [PERSON] про визнання свідоцтва про право власності на житло та свідоцтва про право на спадщину за законом частково недійсними суд дійшов наступних висновків. Відповдно до ч.1 ст.1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (в редакції, станом на час приватизації квартири [PERSON] ) приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Отже, на час приватизації [PERSON] спірної квартири діюче законодавство також дозволяло як приватизацію квартири в цілому, так і приватизацію кімнат у квартирі. Зі змісту ч.5 ст.5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян вбачається право кожного громадянина України приватизувати саме займане ним житло. Відповідно до п.п. 20, 21, 22, 23 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, особа, яка виявила бажання приватизувати займане ним житло, має подати до органу приватизації довідку про склад сім`ї та займані приміщення (додатки 4,5). Відомості про займані наймачем приміщення та їх площу наводяться згідно з інвентаризаційними матеріалами. У довідці зазначаються члени сім`ї наймача, які прописані та мешкають разом з ним, а також тимчасово відсутні особи, за якими зберігається право на житло. Судом досліджена копія довідки, яка була подана [PERSON] до органу приватизації разом із заявою (а.с.194) про приватизацію квартири [ADDRESS] (а.с.195,210). Суд зауважує, що ця довідка за формою та змістом не відповідає ані довідці про склад сім`ї наймача ізольованої квартири та займані приміщені, ані довідці про склад сім`ї наймача, в якій мешкають декілька наймачів, та займані ними приміщення, які є додатками 4 та 5 відповідно до Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян (а.с.213-215). Подана [PERSON] довідка (виписка із будинкової книги про склад сім`ї та прописку), яка, як в ній зазначено, є додатком до положення про Порядок надання житлової площі в Українській РСР, взагалі не містить відомостей про займані нею приміщення та їх площу. Зазначена довідка містить інформацію про сусідів [PERSON] по квартирі - сім`ю [PERSON] , яка складалась з трьох осіб, проте також без зазначення площі займаних приміщень у цій квартирі. На переконання суду, внаслідок подання [PERSON] довідки зазначеного вище змісту та недоліків в реєстрації та обліку даних про набуття особами права власності відбулась приватизація останньою цілої квартири, а не фактично займаного нею приміщення в квартирі, без урахування приватизації (а згодом і відчуження) 2/3 часток цієї квартири [PERSON] . Оскільки станом на 28 липня 2005 року 2/3 частини квартири [ADDRESS] були вже приватизовані, а згодом відчужені [PERSON] і відсутні обґрунтовані підстави стверджувати, що приватизація та відчуження відбулися у незаконний спосіб з порушенням законодавства, або прав інших осіб, на переконання суду [PERSON] не мала права на приватизацію всієї квартири, а мала право на приватизацію фактично займаної площі - 1/3 частки спірної квартири. За викладених вище обставин приватизація [PERSON] всієї квартири має наслідком порушення права власності позивачки [PERSON] , як співвласниці майна, оскільки 2/3 частини квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] була придбана її чоловіком [PERSON] 10 травня 2002 року за договором купівлі-продажу в період шлюбу із позивачкою, отже, відповідно до ст.22 КпШС України (який діяв на час його укладення) є їх спільною сумісною власністю. Статтею 1301 ЦК України передбачено, що свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до ч. 1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Розглянувши первісний позов [PERSON] та [PERSON] в межах заявлених позовних вимог, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] та визнання частково недійсним свідоцтва про право власності на житло від 28 липня 2005 року, виданого відповідно до розпорядження № 132 по відділу з приватизації при міському комунальному підприємстві ЖЕУ на ім`я [PERSON] на квартиру [ADDRESS] - в частині 2/3 частки вказаної квартири; та визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 07 грудня 2018 року за реєстром № 3-562, виданого державним нотаріусом Костянтинівської державної нотаріальної контори Волобуєвим О.В. [PERSON] на квартиру [ADDRESS] - в частині 2/3 частки вказаної квартири. З досліджених доказів вбачається, що позивач [PERSON] не є співвласником 2/3 часток квартири [ADDRESS] . Частиною 1 ст.77 КпШС України, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, було встановлено принцип роздільності майна батьків і дітей та передбачено, що за життя батьків діти не мають права на їх майно, так само як і батьки не мають права на майно дітей. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про те, що права [PERSON] в даному випадку не порушуються, зважаючи на що в задоволенні первісного позову позивачу [PERSON] слід відмовити. Розподіл судових витрат Оскільки суд дійшов висновку про задоволення первісного позову, відповідно до ст.141 ЦПК України судові витрати за первісним позовом слід покласти на відповідачку [PERSON] , стягнувши з неї на користь позивачки [PERSON] витрати, пов`язані зі сплатою судового збору у розмірі 1681 грн 60коп (2а, 27а). З огляду на те, що суд дійшов висновку про відмову в задоволенні зустрічного позову та зважаючи на відстрочення [PERSON] на підставі ухвали Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 10 липня 2020 року сплати судового збору за зустрічним позовом до ухвалення рішення у справі (а.с.94), на підставі ст.ст.139,141 ЦПК України, з [PERSON] в дохід держави слід стягнути судовий збір у розмірі 1681 грн 60коп.

Outcome: approved