Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-06 00:00:00

15 жовтня 2014 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк" звернулося до суду з позовною заявою до [PERSON] про звернення стягнення на майно та виселення. В обґрунтування своїх позовних вимог, позивач зазначив, що 17 липня 2007 року між ПАТ КБ "Приватбанк" та фізичною особою [PERSON] був укладений кредитний договір № DOS1GK40000005, відповідно до якого [PERSON] отримала кредитну суму у розмірі 9600 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 10.08 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 16 липня 2037 року. У порушення вимог договору відповідач належним чином свої зобов'язання не виконала та станом на 09 вересня 2014 року має заборгованість у розмірі 28247 доларів США 14 центів, що за курсом 12.92 відповідно до службового розпорядження НБУ від 09 вересня 2014 року становить 364953 грн. 19 коп., яка складається з: 9402 доларів США 71 центів - заборгованість за кредитом, 7179 доларів США 35 центів - заборгованість по процентам за користування кредитом, 1141 доларів США 65 центів - заборгованість по комісії за користування кредитом, 9159 доларів США 91 центів - пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань по договору, 19 доларів США 35 центів штраф (фіксована частина), 1344 доларів США 18 центів - штраф (процентна складова). В забезпечення договору кредиту 17 липня 2007 року між сторонами був укладений договір іпотеки, відповідно до якого [PERSON] надала в іпотеку нерухоме майно, а саме: будинок загальною площею 78,00 кв.м., житлового площею 32,30 кв.м., який розташований за адресою: [ADDRESS]. Майно належить відповідачу на праві власності на підставі договору купівлі-продажу. Обумовлена сторонами договору іпотеки ціна квартири - 60600 грн. Оскільки належним чином [PERSON] зобов'язання не виконує, позивач просить суд звернути стягнення на предмет іпотеки з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою - покупцем, з отриманням витягу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ "Приватбанк" всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки, а також виселити відповідача та інших осіб, які зареєстровані за адресою іпотечного майна. В судове засідання представник позивача не з'явився, до суду надав заяву про розгляд справи без його участі, наполягав на задоволені позовних вимог, не заперечував проти винесення заочного рішення. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, про час, дату та місце розгляду справи повідомлена належним чином у відповідності до вимог ст. 76 ЦПК України. Із заявою про розгляд справи без її участі не зверталася, клопотання про відкладення розгляду справи суду не надавала. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що оскільки від відповідача не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, як то передбачає ст. 169 ЦПК України, з причин, які б могли бути визнані судом поважними, у суду відсутні підстави для відкладення розгляду справи, а тому, суд зі згоди позивача вирішує справу на підставі наявних у справі доказів у відповідності до ст. 224-228 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно та в повному обсязі проаналізувавши всі обставини справи, належність та допустимість доказів, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні достовірно встановлено, що 17 липня 2007 року між ПАТ КБ "Приватбанк" та фізичною особою [PERSON] був укладений кредитний договір № DOS1GK40000005 відповідно до якого [PERSON] отримала кредитну суму у розмірі 9600 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 10.08 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 16 липня 2037 року. (а.с.15-18) У порушення вимог договору кредиту відповідач належним чином свої зобов'язання не виконала та станом на 09 вересня 2014 року має заборгованість у розмірі 28247 доларів США 14 центів, що за курсом 12.92 відповідно до службового розпорядження НБУ від 09 вересня 2014 року становить 364953 грн. 19 коп., яка складається з: 9402 доларів США 71 центів - заборгованість за кредитом, 7179 доларів США 35 центів - заборгованість по процентам за користування кредитом, 1141 доларів США 65 центів - заборгованість по комісії за користування кредитом, 9159 доларів США 91 центів - пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань по договору, 19 доларів США 35 центів штраф (фіксована частина), 1344 доларів США 18 центів - штраф (процентна складова). Наведена обставина підтверджується розрахунком, який відповідачем не спростований (а.с.5-9). В забезпечення договору кредиту 17 липня 2007 року між сторонами був укладений договір іпотеки, відповідно до якого [PERSON] надала в іпотеку нерухоме майно, а саме: будинок загальною площею 78,00 кв.м., житлового площею 32,30 кв.м., який розташований за адресою: [ADDRESS]. Майно належить відповідачу на праві власності на підставі договору купівлі-продажу. Обумовлена сторонами договору іпотеки ціна квартири - 60600 грн.(а.с.19-22). Статтею 509 Цивільного Кодексу України визначено поняття зобов'язання та підстави його виникнення. Зобов'язанням є правовідносини, в яких одна сторона зобов'язана вчинити на користь другої сторони певну дію, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно з ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. У відповідності до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти. У відповідності до положень статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику - грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Як встановлено в судовому засіданні відповідач у строк, зазначений у договорі кредиту не виконав зобов'язання, що відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України тягне за собою правові наслідки, встановлені договором або законом. Як зазначено в ч. 1 ст. 12 Закону України "Про іпотеку", у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель вправі вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до ст. 33 вищевказаного Закону у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання, іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Згідно ст. 35 Закону України "Про іпотеку" у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору, іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Виконання позивачем вимог ЗУ"Про іпотеку" підтверджується письмовою вимогою від 21 березня 2014 року за № 30.1.0.0/2-582 (а.с.11) Враховуючи зазначене судом встановлено та доведено факт невиконання відповідачем своїх обов'язків, що призвело до утворення заборгованості за кредитним договором, а між сторонами з метою забезпечення виконання умов кредитного договору було укладено договір іпотеки, отже вимога позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки, яким є належний відповідачу житловий будинок, що розташована за адресою: [ADDRESS] є законною та такою, що підлягає задоволенню. При цьому відповідно до ст. 39 Закону України "Про іпотеку" у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рішенні суду зазначаються і спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення публічних торгів або із застосуванням процедури продажу, встановленою ч. 1 ст. 38 цього Закону, яка передбачає право іпотекодержателя на продаж предмету іпотеки будь-якій особі-покупцеві. Крім того, згідно п. 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30 березня 2012 року за № 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин" з урахуванням положень ч. 3 статті 33, ст.36, ч.1 ст.37 Закону України "Про іпотеку" іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. У зв'язку з наведеним суди мають виходити з того, що з урахуванням цих норм права не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки в такий спосіб і набуття іпотекодержателем права власності на нього за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо його передбачено договором. Тому в разі встановлення такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки в договорі іпотекодержатель на підставі частини другої статті 16 ЦК має право вимагати його застосування судом. Враховуючи викладене, вимоги позивача про звернення стягнення підлягають задоволенню шляхом продажу квартири ПАТ КБ "Приватбанк" від свого імені будь-якій особі-покупцеві на підставі іпотечного договору від 17 липня 2007 року, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя і передбачає право ПАТ КБ "Приватбанк" на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця за початковою ціною. При цьому вимога позивача про укладення договору купівлі-продажу житлового будинку від імені відповідача задоволенню не підлягає, оскільки відповідно до ст. 39 Закону України "Про іпотеку" у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 цього Закону, відповідно до якої дії щодо продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені, на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця. Стосовно вимоги позивача про виселення відповідача та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у іпотечному житловому будинку, суд приходить до висновку, що дана вимога не підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Так, згідно з ч. 3 ст. 109 ЖК УРСР звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 40 Закону України "Про іпотеку" звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. У п. 43 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" судам роз'яснено, що примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк. З аналізу наведених норм матеріального права вбачається, що на момент звернення ПАТ КБ "Приват Банк" до суду із позовом про виселення, його права повинні бути порушені відповідачем шляхом невиконання вимоги про звільнення житлового приміщення. Наявність письмової вимоги про звільнення житлового приміщення є обов'язковою умовою при задоволенні позову про виселення із іпотечного житла. Письмова вимога від 21 березня 2014 року за № 30.1.0.0/2-582 на думку суду не є повідомленням про виселення у розумінні ч. 1 ст. 40 Закону України "Про іпотеку", оскільки у даній вимозі йдеться про те, що у разі неповернення кредиту протягом 30 днів, банк розпочне процедуру звернення стягнення на предмет іпотеки (а.с.10), тобто на момент направлення цих листів банк не звернув стягнення на предмет іпотеки, а, відтак, даний лист не може вважатися повідомленням про виселення із іпотечного житла. Суд також зважає, що у відповідності до ч. 1 ст. 42 Закону України "Про іпотеку" боржник вправі до дня продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах виконати вимогу за основним зобов'язанням чи ту її частину, виконання якої прострочено, разом з відшкодуванням будь-яких витрат та збитків, завданих іпотекодержателю, включаючи судові витрати, витрати на оплату винагороди залученим експертам (оцінювачам, юристам), витрати на підготовку до проведення прилюдних торгів тощо. Таке виконання є підставою для припинення реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах. Умови договорів, що обмежують це право боржника, є недійсними. Виходячи з наведеного вимога про виселення є передчасною. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені ним та документально підтверджені по справі судові витрати пропорційно до задоволених позовних вимог у виді судового збору в розмірі 3649 грн. 53 коп. На підставі наведеного, та

Outcome: partial