Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-25 00:00:00

10.05.2017 до Шполянського районного суду Черкаської області надійшов даний позов, в якому позивач просить визнати [PERSON], [INFO], таким, що втратив право на користування жилим приміщенням, а саме будинком [ADDRESS], який належить позивачеві. Свій позов позивач мотивує тим, що в 2015 році позивач надав власне житло в [ADDRESS], для проживання внукові [PERSON], який в цьому ж році був зареєстрований Шполянським РВ УМВС для постійного проживання по названій адресі. З січня 2016 року відповідач залишив своє постійне місце проживання за адресою[ADDRESS], і став наймати житло за різними адресами в м. Шпола. Відповідач ніяких майнових претензій до позивача не має, на неодноразові звернення позивача до нього про перереєстрацію за місцем свого проживання не реагує, хоча давав обіцянки зареєструватися за місцем свого постійного проживання. Спільного господарства з відповідачем позивач не веде. За період з 2016 року по даний час відповідач жодного разу не з'явився в місці своєї реєстрації. Всі обов'язки по утриманню будинку, лежать тільки на позивачеві і відповідно позивач не може отримувати субсидії та інше, чим позивачеві завдаються збитки. Тому позивач і звернувся до суду з даним позовом. До початку розгляду справи по суті позивач не змінив предмет та підставу позову і протягом усього часу розгляду справи не збільшив та не зменшив розмір позовних вимог, а тому суд розглянув цивільну справу в межах пред'явлених вимог і на підставі поданих сторонами доказів. У суд позивач з'явився, вказав, що позов підтримує повністю, надав пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві. Відповідач у суд не з'явився, про час, дату та місце розгляду справи був належним чином повідомлений, що підтверджується поштовим повідомленням . Суд, з'ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, вважає, що позов підлягає до задоволення на підставі наступного. У суді встановлено, що [PERSON] є власником житлового будинку, який знаходиться за адресою [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право приватної власності на житловий будинок [NUMBER] від 18.04.1983, виданого виконавчим комітетом Шполянської міської ради (а.с.6). Відповідно до будинкової книги житлового будинку, розташованого за адресою [ADDRESS], за вказаною адресою зареєстрований [PERSON] (а.с.7-9). Згідно з довідкою від 18.04.2017, виданою головою вуличного комітету вул. Ушакова [PERSON], [PERSON] зареєстрований за адресою [ADDRESS], але не проживає за вказаною адресою (а.с.12). Вказаний факт підтверджується також поясненнями [PERSON], жительки [ADDRESS] (а.с.10). та поясненнями [PERSON], жителя [ADDRESS] (а.с.11), які зазначають, що за вищевказаною адресою [PERSON] не проживає на протязі двох років. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] повідомила, що дійсно відповідач з січня 2016 року не відвідував та не проживав і не з'являвся за місцем своєї реєстрації. Відповідачем не надані докази поважних причини відсутності у будинку за місцем реєстрації, крім того судом з'ясовано, що між власником та відповідачами будь-якої іншої домовленості щодо користування житлом або збереження права на користування житлом на час відсутності не було. Згідно з ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Статтями 8, 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Необхідність дотримання даних норм Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод знайшло своє вираження в рішеннях Європейського суду з прав людини від 20.06.2013 року у справі "Цибулько та інші проти України" та від 01.06.2006 року "Федоренко проти України". Відповідно до ст.41, 55 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Стаття 391 ЦК України передбачає, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Отже, приватна власність громадян охороняється законом і її захист здійснюється судом, а тому власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права. Відповідно до ч. 1ст. 71 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Згідно з ст.72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до ст.6 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов'язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. Стаття 7 цього ж Закону передбачає, що однією з підстав для зняття з реєстрації місця проживання є рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням. При розгляді даної справи судом встановлено, що спірне приміщення дійсно є житлом, яке є власністю позивача; відповідач дійсно відсутній у спірному приміщені понад один рік; відповідачем не наведено поважних причини відсутності, крім того судом з'ясовано, що між власником та відповідачем будь-якої іншої домовленості щодо користування житлом або збереження права на користування житлом на час відсутності не було. Відповідач не проживає у спірному житловому будинку з січня 2016 року без поважних причин, а тому відповідно до вимог ст. 72 ЖК УРСР втратив право на користування цим житлом. Таким чином, суд вважає, що позивач на законних підставах пред'явив позов до відповідача, який належить до задоволення. Заходи забезпечення позову судом не вживалися. Підстав для звернення рішення суду до негайного виконання немає. Судові витрати позивач просив залишити на його рахунку. На підставі ст.ст. 391 ЦК України, ст.ст.71, 72 ЖК України, ст.ст.6,7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»,

Outcome: approved