Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-16 00:00:00

В грудні 2014 року позивач звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства "Фідобанк" про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, в якому просив визнати виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 3967 від 18 вересня 2012 року, вчинений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Петрусенко Т. І. щодо звернення стягнення на належний [PERSON] автомобіль марки та моделі Toyota Camry, 2007 року випуску, об'єм двигуна 2362, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER], таким, що не підлягає виконанню. Позивач позовні вимоги обґрунтовує тим, що 31 січня 2008 року між ВАТ «Ерсте банк» (далі - відповідач) та [PERSON] (надалі - позивач) було укладено кредитний договір № 014/2180/5/09700, за умовами якого банк надав позивачу кредит в розмірі 40 000 доларів США, а [PERSON] зобов'язався використати кредитні кошти за цільовим призначенням, сплатити плату за користування кредитом та повернути кредит банку частинами в розмірах, в порядку та в строки, визначені кредитним договором. З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором позивальником між позивачем та відповідачем було укладено договір застави рухомого майна №014/2180/5/09700 від 31 січня 2008 року, за яким позивач (заставодавець) передав у заставу відповідачу (заставодержателю) автомобіль марки та моделі Toyota Camry, 2007 року випуску, об'єм двигуна 2362, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER]. 18 вересня 2012 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Петрусенко Т. І. вчинено виконавчий напис про звернення стягнення на автомобіль, що є предметом договору застави. Позивач вважає дії відповідача незаконними, необґрунтованими з тих підстав, що кредитний договір №014/2180/5/09700 від 31 січня 2008 року, укладений до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» №3795-VІ, а тому зміни щодо можливості звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження на підставі виконавчого напису, на вказані кредитні правовідносини не поширюються. Крім того, вважає, що нотаріус неправомірно не перевірив безспірність вимог стягувача та сам факт укладення кредитного договору. Разом з тим, у виконавчий напис включена пеня в розмірі, що суперечить законодавству, а строк, за який проводиться стягнення, не зазначений. За таких обставин, позивач вважає, що виконавчий напис вчинений із порушенням приписів законодавства, а відтак звернувся до суду із відповідним позовом. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив задовольнити позов у повному обсязі з підстав, викладених у позові. Представник відповідача проти задоволення позову заперечував в повному обсязі та просив у позові відмовити, зауваживши, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» врегульовано низку фінансових правовідносин, а вчинення виконавчого напису нотаріусу є окремою нотаріальною дією, то посилання позивача на п. 2 Прикінцевих положень вищевказаного Закону не заслуговує на увагу. Крім того, зазначив, що виконавчий напис було вчинено за документами, що підтверджують безспірність заборгованості, текст виконавчого напису містить посилання на період, за який проводить стягнення, а саме з 16 січня 2010 року по 07 вересня 2012 року. Разом з тим, зауважив, що до обов'язків нотаріуса не входить перевірка розрахунку кредитної заборгованості боржника. Третя особа про час та місце слухання справи повідомлена судом належним чином, проте у судове засідання не з'явилась. Суд, вислухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, повно та всебічно дослідивши письмові докази по справі та обставини справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено і це вбачається із матеріалів справи, що 31 січня 2008 року між ВАТ «Ерсте банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 014/2180/5/09700, за умовами якого банк надав позивачу кредит в розмірі 40 000 доларів США, а [PERSON] зобов'язався використати кредитні кошти за цільовим призначенням, сплатити плату за користування кредитом та повернути кредит банку частинами в розмірах, в порядку та в строки, визначені кредитним договором. З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором позивальником між позивачем та відповідачем було укладено договір застави рухомого майна №014/2180/5/09700 від 31 січня 2008 року, за яким позивач (заставодавець) передав у заставу відповідачу (заставодержателю) автомобіль марки та моделі Toyota Camry, 2007 року випуску, об'єм двигуна 2362, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER]. 18 вересня 2012 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Петрусенко Т. І. вчинено виконавчий напис про звернення стягнення на належний [PERSON] автомобіль марки та моделі Toyota Camry, 2007 року випуску, об'єм двигуна 2362, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER]. Закон України від 18 листопада 2003 року N 1255-ІУ "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" визначає правовий режим регулювання обтяжень рухомого майна, встановлених з метою забезпечення виконання зобов'язань, а також правовий режим виникнення, оприлюднення та реалізації інших прав юридичних і фізичних осіб стосовно рухомого майна, містить інші норми. Вказаний Закон є спеціальним законом з питань правого регулювання обтяжень рухомого майна. Статтею 26 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" в редакції, що діяла на час укладення кредитного договору, передбачено позасудові способи звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, відповідно до якої обтяжував має прав на власний розсуд обрати один із таких позасудових способів звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження: 1) передача рухомого майна, що є предметом забезпечувального обтяження, у власність обтяжувача в рахунок виконання забезпеченого обтяженням зобов'язання в порядку, встановленому цим Законом; 2) продаж обтяжувачем предмета забезпечувального обтяження шляхом укладення договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем або на публічних торгах; 3) відступлення обтяжувачу права задоволення забезпеченої обтяженням вимоги у разі, якщо предметом забезпечувального обтяження є право грошової вимоги; 4) переказ обтяжувачу відповідної грошової суми, у тому числі в порядку договірного списання, у разі, якщо предметом забезпечувального обтяження є гроші або цінні папери. Таким чином, ст. 26 Закону "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" передбачено позасудові способи звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, серед яких на підставі виконавчого напису нотаріуса звернення стягнення не передбачено. Водночас слід звернути увагу на те, що Законом України від 22 вересня 2011 року N 3795- VI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг" , який набрав чинності 16 жовтня 2011 року, ч. 1 ст. 26 Закону "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень", яка визначає позасудові способи звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження доповнено п. 5 такого змісту: "реалізація заставленого майна на підставі виконавчого напису нотаріуса". У відповідності до п. 2 Прикінцевих положень ЗУ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг" зазначено, що дія цього Закону не поширюється на кредитні договори, укладені до набрання ним чинності. Посилання позивача на п.2 Прикінцевих положень вищевказаного Закону щодо не розповсюдження його дії на кредитні договори, укладені до набрання ним чинності, не є доречним і не містить правового підґрунтя, оскільки Закон "Про внесення змін до деяких законодавчих актів щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг" регулює низьку фінансових правовідносин, а предметом даного позову є визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, тобто оскаржується окрема нотаріальна дія, а не має місце спір про кредитні правовідносини позивача та відповідача. З огляду на наведене, у відповідача, як у стягувача, на час вчинення спірного нотаріального напису, тобто 18 вересня 2012 року, були наявні всі правові підстави для застосування саме такого способу захисту своїх порушених прав та охоронювальних інтересів, як реалізація заставленого майна на підставі виконавчого напису нотаріуса. Відповідно до ст. 18 ЦК України, статті 14 Закону України «Про нотаріат», ч. 6 ст. 20 Закону України "Про заставу", нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і порядку, встановлених законом. Згідно зі ст. 87 Закону України «Про нотаріат», для стягнення грошових сумм або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Умови вчинення виконавчих написів визначено, зокрема, в ч.1 ст. 88 Закону України «Про нотаріат». Так, нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Згідно з п.1.2. глави 16 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 № 296/5, перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, установлюється Кабінетом Міністрів України, а саме Постановою від 29.06.99 № 1172. Пунктом 1 вищезгаданої постанови, для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченої угоди; б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов'язання. З матеріалів справи вбачається, що приватному нотаріусу для вчинення виконавчого напису відповідачем в підтвердження наявності заборгованості було подано документи згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 р. № 1172. Отже, спірний виконавчий напис вчинено за документами, які підтверджують безспірність заборгованості. Всупереч позовних вимог, у спірному виконавчому написі вказано строк, за який проводиться стягнення: «прострочення по зобов'язанню повернення кредиту настало 16.01.2010», «...задовольнити вимоги, які складаються із основного боргу в сумі 166 872,82 грн., що еквівалент станом на 07.09.2012 року склало 20 877,37 дол. США...». Таким чином, текст виконавчого напису містить посилання на період, за який проводиться стягнення, а саме: з 16 січня 2010 року по 07 вересня 2012 року. Посилання позивача на невірність розрахунку пені, не може бути прийнято до уваги, оскільки сам позивач не обґрунтовує невірність розрахунку пені, не наводить особистого, а вказує лише на її неправильний розрахунок з посиланням на перевищення подвійної облікової ставки НБУ. З огляду на спірний виконавчий напис, не можливо встановити правильність або неправильність застосованої пені. Окрім наведеного, при вчинені виконавчого напису, нотаріус вчиняє дії, передбачені Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, а не особисто перевіряє розрахунок кредитної заборгованості боржника. Також, недоречним є твердження позивача про відсутність у виконавчому написі зазначеного розміру плати, тому що у нижній правій частини тексту напису вказано: «стягнуто плати - згідно ст. 31 Закону України «Про нотаріат». Жодним нормативним документом наразі не встановлено обов'язок нотаріуса вказувати конкретну суму до сплати за вчинення такої нотаріальної дії. Слід зазначити, що, вчиняючи виконавчий напис, нотаріус не розглядає спір про право. Виконавчий напис вчиняється виключно за документально оформленими вимогами, які викладені у Переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів тільки за наявності всіх умов, передбачених Законом України «Про нотаріат». Безспірність вимог визначається не нотаріусом або стягувачем, а відповідно до Переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Нотаріус лише перевіряє безспірність заборгованості по наданим документам. Тобто, вказаними приписами законодавства встановлено, що нотаріус при вчиненні виконавчого напису про звернення стягнення на предмет застави не перевіряє можливість спору між сторонами щодо кредитної заборгованості, не встановлює права та обов'язки учасників правовідносин, а лише перевіряє наявність документів з урахуванням положень Переліку, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку, тобто перевіряє, щоб документи, з яких обчислена заборгованість, не були спірні. Таким чином, твердження позивача про те, що нотаріус під час вчинення виконавчого напису був зобов'язаний пересвідчитись, що кредитний договір, виконання зобов'язань за яким забезпечене договором застави, є укладеним, не узгоджується з самою юридичною суттю виконавчого напису, як одного із способів захисту порушеного права відповідача. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст.628 ЦК України). Згідно із ч. 1 ст. 598, ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно положень ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється, зокрема і на підставі виконавчого напису нотаріуса. Аналізуючи викладене, суд приходить до висновку про необґрунтованість та безпідставність позовних вимог, а тому позов задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed