Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-23 00:00:00

Позивачі звернулись до суду з позовом до відповідача про припинення права на частку у спільному майні, стягнення грошової компенсації. В судовому засіданні представник позивачів [PERSON] позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити, пояснивши, що позивач [PERSON] за власні кошти придбала квартиру [ADDRESS] шляхом укладення інвестиційного договору №176 з ЗАТ ВПБФ „Атлант". Сплативши повну вартість інвестиційного внеску забудовнику за вказаний об'єкт нерухомого майна, [PERSON] власноруч вписала до зазначеного інвестиційного договору свого сина [PERSON], позивача по справі та свою онуку [PERSON], [INFO], якій на той час виповнилось 9 років з метою отримання ними частини права власності на вказану квартиру. В подальшому позивач [PERSON] отримала 25.01.2002 року свідоцтво про право власності на спірну квартиру, за яким співвласниками в рівних частках є [PERSON], [PERSON], позивачі по справі та [PERSON], [INFO]. [INFO] [PERSON] померла. Після її смерті відкрилась спадщина на 1/3 частину вказаної квартири. Заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 10.02.2016 року за [PERSON], матір'ю померлої [PERSON], було визнано право власності на 1/6 частину спірної квартири в порядку спадкування за законом майна померлої. Оскільки частка померлої [PERSON] є незначною, а спільне проживання та володіння квартирою сторін по справі є неможливим, тому просить припинити право власності відповідача на 1/6 частину даної квартири, і стягнути з позивачів на користь відповідача грошову компенсацію вартості 1/6 частини спірної квартири в сумі 284 237 грн. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги після уточнення представником позивачів розміру грошової компенсації визнала, повністю погодившись та підтримавши пояснення представника позивачів. Заслухавши представників сторін, суд вважає, що уточнені позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Суд в межах заявлених позовних вимог та наданих доказів сторонами по справі встановив наступні факти та правовідносини. У відповідності до ст.321 ЦК України, ст.41 Конституції України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась в 1997 році відповідно до Закону України від 17.07.1997 року №475-ВР „Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2; 4; 7; 11 Конвенції" - право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. Згідно п.1, ст.356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. П.2 цієї ж статті наголошує, що суб'єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади. Як роз'яснює п.п.3-4, п.1 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України №5 від 7.02.2014 року „Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" всі суб'єкти права власності є рівними перед законом. Відповідно до статті 41 Конституції України та пункту 2 частини першої статті 3, статті 321 ЦК ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Враховуючи, що згідно зі статтею 92 Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами України, то інші нормативно-правові акти, які обмежують права власника і не мають ознак закону, не підлягають застосуванню. Як встановлено у судовому засіданні, позивач [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою [PERSON], в період якого у них [INFO] народилась донька [PERSON]. 1.08.1996 року шлюб між вказаними сторонами був розірваний, що підтверджується ксерокопією свідоцтва про розірвання шлюбу [NUMBER] (а.с.12). 25.01.2002 року Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації було видано свідоцтво серія [NUMBER] про право власності на квартиру [ADDRESS], за змістом якого співвласниками в рівних частинах є [PERSON], [PERSON], позивачі по справі та [PERSON], [INFO], тобто по 1/3 частині кожному (а.с.13). Дане свідоцтво було зареєстроване Комунальним підприємством „Київське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна" 28.01.2002 року за №41710 (а.с.13, зворот. бік), тобто вказані співвласники набули права власності на відповідні їм частини у даній квартирі. Зазначена спірна квартира є трьохкімнатною, ізольованою квартирою жилою площею 53,6 м2, загальною площею 94,3 м2, яка розташована на 21 поверсі вказаного вище будинку (а.с.18-22). [INFO] [PERSON] померла, про що свідчить ксерокопія свідоцтва про смерть серія [NUMBER] (а.с.17). Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на належну їй на праві власності 1/3 частину квартири. Заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 10.02.2016 року за [PERSON], матір'ю померлої [PERSON], було визнано право власності на 1/6 частину спірної квартири в порядку спадкування за законом майна померлої її доньки (а.с.7-10). Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 30.04.2015 року за [PERSON] було зареєстроване право власності на 1/6 частину квартири [ADDRESS], номер запису про право власності 9667038 (а.с.52). У відповідності до ч.1, ст.365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Частина 2 цієї статті наголошує - суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Згідно п.п.3-4, п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 4.10.1991 року №7 „Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок" при неможливості виділу частки будинку в натурі або встановленню порядку користування ним власнику, що виділяється, за його згодою присуджується грошова компенсація. Розмір грошової компенсації визначається за угодою сторін, а за відсутності такої угоди - судом за дійсною вартістю будинку на час розгляду справи. Під дійсною вартістю будинку розуміється грошова сума, за яку він може бути проданий в даному населеному пункті чи місцевості. Для її визначення при необхідності призначається експертиза. Отже, предметом доказування у даній справі є наявність передбачених у п.1-4, ч.1, ст.365 ЦК України обставин, і лише за їх наявності необхідною умовою для задоволення позову є внесення позивачем вартості частки відповідача на депозитний рахунок суду. За відсутності передбачених ч.1, ст.365 ЦК України підстав для припинення права особи на частку у спільному майні сам по собі факт внесення позивачем вартості частки відповідача на депозитний рахунок суду не є самостійною підставою для задоволення позову. Обставини, які мають значення для вирішення спору, зокрема, факт належності спірного нерухомого майна позивачам і відповідачу на праві спільної часткової власності, розмір часток учасників спільної власності, адреса місцезнаходження майна - сторонами не заперечуються. Згідно висновку №18292/15-43 судової оціночно-будівельної експертизи від 27.07.2016 року ринкова (дійсна) вартість квартири [ADDRESS] складає 1 705 422 гривні (а.с.79-85). Таким чином вартість 1/6 частини цієї квартири буде становити 284 237 грн. (1 705 422 : 1/6). Вказані суми також не заперечувались представниками сторін. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Невиконання позивачем цієї умови є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Рішенням Європейського суду з прав людини від 21 грудня 2010 року (набуло статусу остаточного 21 березня 2011 р.) у справі №35041/05 „Андрій Руденко проти України" встановлено наявність порушення ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року, а саме: незаконного позбавлення заявника майна у зв'язку з порушенням правил щодо попереднього депонування суми відшкодування, що може призвести до негативних економічних наслідків для заявника, оскільки вимога попереднього платежу є не просто технічною складовою процедури відчуження майна, яка встановлена законом, а основною вимогою, на якій повинно ґрунтуватися рішення суду про позбавлення особи майна без її згоди. Як вбачається з наданих квитанцій №1363 від 27.03.2015 року (а.с.33), від 10.10.2016 року та 24.10.2016 року (а.с.97) представник позивача [PERSON] вніс на депозитний рахунок Дарницького районного суду м. Києва 17 200 грн., 266 500 грн. та 537 грн. відповідно, що в загальній сумі складає 284 237 грн., яка відповідає вартості розміру 1/6 частини спірної квартири. Аналізуючи докази, зібрані у судовому засіданні, суд приходить до висновку, що оскільки сумарні частки власності квартири позивачів є значно більшими частки власності відповідача, тобто частка останньої є незначною, що в абсолютному розмірі дорівнює 8,93 м2 жилої площі спірної квартири, виділ в натурі на користь відповідача відокремленої чи ізольованої частки жилого приміщення в спірній квартирі є неможливим, як і неможливо встановити окремий порядок користування жилим приміщенням, при цьому відповідачка та її представник і не заявляють даної вимоги в суді, а позивачі мають реальну можливість компенсувати вартість частки власності відповідачу, тому позов необхідно задовольнити і припинити право власності [PERSON] на 1/6 частину квартири [ADDRESS], присудивши з позивачів на користь відповідача грошову компенсацію за частку власності в розмірі 284 237 грн.

Outcome: approved