Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-05 00:00:00

22 вересня 2016 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом після смерті батька, [PERSON] на житловий будинок № 3 з господарськими спорудами по вул. Аграрній в с. Воздвижівка Гуляйпільського району Запорізької області загальною площею 55,9 кв.м., побудованого 1964 року. Позивач у позові зазначив, що на підставі рішення виконавчого комітету Пологівської районної Ради депутатів трудящих № 255 від 23.07.1964 року, його батькові [PERSON] було надано дозвіл на будівництво житлового будинку на земельній ділянці відведеній для цієї мети колгоспом імені Горького від 16.06.1976 року за адресою: вул. 50 років Жовтня, 3, , с. Воздвижівка, Гуляйпільський р-н, Запорізька обл., 70220. Крім того, згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 497535 від 07.06.2010 року земельна ділянка площею 0.2500 га. розташована за адресою: вул. 50 років Жовтня, 3, с. Воздвижівка, Гуляйпільського району Запорізької області належала батькові позивача на праві приватної власності. Проте, як вказав позивач, свідоцтво про право власності на житловий будинок відсутнє. Будинок (домоволодіння), що належить на праві особистої власності [PERSON] по вул. 50 років Жовтня, 3, с. Воздвижівка, не зареєстрований, що підтверджується довідкою КП «Імпульс» Пологівської районної ради від 30.06.2016 № 97. Далі в позові вказав, що згідно рішення Воздвижівської сільської ради Гуляйпільського району Запорізької області № 06 від 19.11.2015 вулицю 50 років Жовтня в с. Воздвижівка Гуляйпільського району Запорізької області перейменовано на вулицю Аграрна. 21.02.2016 року батько - [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії І-ЖС № 347327, яке видане виконавчим комітетом Воздвижівської сільської ради Гуляйпільського району Запорізької області 21.02.2016 року. Як вказав далі в позові позивач, з 06.12.2013 року і до дати смерті батька - 21.02.2016 року він постійно проживав разом з останнім, здійснював за ним догляд, вів спільне господарство. За свого життя батько склав заповіт від 28 травня 2009 року, посвідчений секретарем Воздвижівської сільської ради Гуляйпільського району Запорізької області [PERSON], яким він заповідав позивачу, належне йому майно, де б воно не знаходилося та з чого б воно не складалося, все те, що на день його смерті буде належати йому за законом та на що він матиме право. Позивач вказав, що після смерті батька в межах передбаченого законом 6-місячного строку він звернувся до приватного нотаріуса Гуляйпільського районного нотаріального округу [PERSON] із заявою про прийняття спадщини. Проте після спливу 6-місячного строку - 25.08.2016 року нотаріус відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок № 3, розташований по вул. 50 років Жовтня, с. Воздвижівка, Гуляйпільського р-ну. Запорізької обл., оскільки у нього були відсутні документи, які підтверджують право власності померлого батька на вказаний житловий будинок. Також, позивач в позові зазначив, що земельна ділянка була відведена його батькові колгоспом імені Горького від для будівництва житлового будинку. Про це свідчить рішення про надання земельної дільниці під забудову гром. [PERSON], свідоцтва про забудову садиби в сільських населених пунктах Української РСР, план забудови земельні дільниці в селі Воздвижівка. Згідно з технічною документацією житлове господарство № 3, розташоване по вул. 50 років Жовтня, с. Воздвижівка, Гуляйпільського р-ну, Запорізької обл. складається з наступних обєктів: житловий будинок (А), загальною площею 55,9 м2, побудованого 1964 р., літня кухня (Б), загальною площею 12,70 кв.м, побудованої 1970 р., сарай (Б1), загальною площею 22,00 кв.м, побудованого 1970 р., гараж (В), загальною площею 21,20 кв.м , побудованого 1990 р., погріб (Г), побудованого 1970 р., вбиральня (Д), загальною площею 1,00 кв.м, побудованої 1990 р., колодязь (Е), басейн (Ж), вартістю станом на 05.07.2016 року 35\~974,45 грн.. Враховуючи наведене, те, що будівництво спірного будинку було закінчено до 5 серпня 1992 року та діючим на той час законодавством обов'язковість його державної реєстрації не була передбачена, а в технічному паспорті (інвентаризаційній справі № 000025/16), не міститься ніяких застережень щодо незаконності або самочинності будівництва будь-яких приміщень чи прибудов, прохає визнати за ним право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті 21.02.2016 року [PERSON], на житловий будинок № 3 по вул. Аграрній в с. Воздвижівка Гуляйпільського району Запорізької області загальною площею 55,9 кв.м., побудованого 1964 року з господарськими спорудами літня кухня (Б), загальною площею 12,70 кв.м, побудованої 1970 р., сарай (Б1), загальною площею 22,00 кв.м, побудованого 1970 р., гараж (В), загальною площею 21,20 кв.м , побудованого 1990 р., погріб (Г), побудованого 1970 р.. вбиральня (Д), загальною площею 1,00 кв.м, побудованої 1990 р. колодязь(Е), басейн (Ж), вартістю станом на 05.07.2016 року 35 974.45 грн.. Позивач та його представник [PERSON] в судове засідання не зявилися, надали через канцелярію суду письмові заяви, в яких прохають проводити розгляд справи за їх відсутності, на позовних вимогах наполягають, прохають їх задовольнити (а. с. 54, 55). Представник відповідача Воздвижівської сільської ради Гуляйпільського району Запорізької області в судове засідання не зявився, надав через канцелярію суду письмову заяву, в якій прохає проводити розгляд справи за його відсутності, проти задоволення позовних вимог не заперечує в повному обсязі (а. с. 53). Виходячи з наведеного, а також положень ч.2 ст.158 ЦПК України, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні судового засідання за відсутності учасників процесу. У відповідності до вимог ч.2 ст.197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось через неявку у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі. Дослідивши обставини справи, представлені докази та надавши їм оцінку за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд\~приходить до таких висновків. Відповідно до положень ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 ст. 11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини. 21.02.2016 року батько позивача [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії І-ЖС № 347327, виданого 21.02.2016 року виконавчим комітетом Воздвижівської сільської ради Гуляйпільського району Запорізької області (а. с. 15). За життя [PERSON] склав заповіт від 28.05.2009 року, посвідчений секретарем виконавчого комітету Воздвижівської сільської ради Гуляйпільського району Запорізької області, яким заповідав своєму сину [PERSON] все своє майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалося, все те, що на день своєї смерті буде належати йому за законом та на що він матиме право на день смерті (а.с. 17,50). Державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯИ № 497535, був виданий на підставі рішення сесії Воздвижівської сільської ради № 6 від 11.02.2010 року, [PERSON], на земельну ділянку площею 0,2500, яка розташована в с. Воздвижівка Гуляйпільського району Запорізької області по вул. 50 років Жовтня, 3, з цільовим призначенням - для обслуговування житлового будинку, копія якого міститься в матеріалах справи (а.с. 13). Рішенням виконкому Пологівської районної Ради депутатів трудящих згідно з планом відведеної дільниці, затвердженому рішенням виконкому Воздвижівської сільської ради депутатів трудящих від 02.04.1964 року [PERSON] було надано земельну ділянку під забудову житлового будинку в с. Воздвижівка у розмірі 0,05 га (а.с.9). На підставі вказаного рішення [PERSON] було видано свідоцтво на забудову садиби в сільських населених пунктах Української РСР (а.с. 10). Згідно довідки № 97, виданої 30.06.2016 року директором КП «Імпульс» Пологівської районної ради Запорізької області вказано, що за обліком КП «Імпульс» на домоволодіння № 3 по вул. 50 років Жовтня в с. Воздвижівка Гуляйпільського району Запорізької області за [PERSON] право власності не зареєстровано. Технічна документація відсутня (а.с.14). Згідно довідки виконавчого комітету Воздвижівської сільської ради Гуляйпільського району Запорізької області № 154 від 22.02.2016 року померлий [PERSON] постійно проживав разом з [PERSON] з 06.12.2013 року і вели спільне господарство до самої смерті спадкодавця 21.02.2016 року за адресою: с. Воздвижівка, вул. 50 років Жовтня, 3 Гуляйпільського району Запорізької області (а.с.16). Рішенням № 06 від 19.11.2015 року сільського голови Воздвижівської сільської ради Гуляйпільського району Запорізької області вулицю 50 років Жовтня було перейменовано на вулицю Аграрну (а.с. 41). Згідно технічного паспорту, складеного 15.02.2016 року на житловий будинок № 3, розташований за адресою: вул. 50 років Жовтня, с. Воздвижівка Гуляйпільського району Запорізької області, виготовлення якого замовив за свого життя [PERSON], вказаний будинок побудований в 1964 році, все ж домоволодіння загалом побудовано на протязі 1970 року, гараж та вбиральня 1990 році. Оціночна вартість домоволодіння станом на 05.07.2016 року складає 35\~974,45 грн. (а.с.20-32). Позивач 01.04.2016 року звернувся до приватного нотаріуса [PERSON] Гуляйпільського районного нотаріального округу Запорізької області з заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті [PERSON] (а.с.18,49). Цього ж дня приватним нотаріусом [PERSON] була заведена спадкова справа № 49/2016 від 01.04.2016 року, про що внесені відповідні відомості до Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) (а.с.18,48). Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії, складеною приватним нотаріусом Гуляйпільського районного нотаріального округу Запорізької області [PERSON] від 25.08.2016 року було відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після померлого 21.02.2016 року гр. [PERSON] на спадкове майно, а саме: житловий будинок № 3, розташований за адресою: вул. 50 років Жовтня, с. Воздвижівка Гуляйпільського району Запорізької області, так як спадкоємцем не надано жодного документу, що підтверджує право власності померлого 21.02.2016 р. [PERSON] на вищезазначений житловий будинок (а. с. 19). За матеріалами спадкової справи № 49/2016 від 01.04.2016 року встановлено, що гр. [PERSON], [INFO], 26.08.206 року отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті його батька [PERSON] у вигляді земельної ділянки площею 5,6614 га., кадастровий номер 2321881000:06:007:0005, розташованої на території Воздвижівської сільської ради Гуляйпільського району Запорізької області, яка належала спадкодавцю на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЗП № 169351, виданого Гуляйпільською районною державною адміністрацією 07 лютого 2005 року, акт зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорі оренди землі за № 010526900132, надана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. У видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спадок у вигляді житлового будинку № 3 по вул. 50 років Жовтня в с. Воздвижівка Гуляйпільського району Запорізької області йому було відмовлено (а.с.47-52). Суд задовольняючи позов виходить з такого. Відповідно до п.1 ч.2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Стаття 181 ЦК України передбачає, що до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також обєкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Згідно до ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Частиною 1 ст. 376 ЦК України передбачено, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушенням будівельних норм і правил. Згідно зі ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Стаття 1216 ЦК України передбачає, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Стаття 1233 ЦК України передбачає, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Статті 1235 та 1236 ЦК України визначають право заповідача визначити коло спадкоємців та обсяг спадщини, який ними успадковується. За ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. В статті 1269 ЦК України передбачено, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Згідно ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. У відповідності до ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Згідно ст. 1298 ЦК України свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини. Згідно п. 6 та п. 20 Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, не підлягали реєстрації будинки і домоволодіння, що розташовані в сільських населених пунктах, які адміністративно підпорядковані містам або селищам міського типу, але до них не приєднані, право власності на будинок або домоволодіння при відсутності правовстановлюючих документів, могло бути оформлене при наявності записів в погосподарських книгах. Тобто з 31.01.1966 року, якщо будинок було побудовано в сільській місцевості, він не підлягав державній інтеграції та на нього не виготовлялась документація про право власності, факт наявності запису в погосподарській книзі є достатнім обґрунтуванням права власності на будинки в сільській місцевості. Документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складеним за результатами технічної інвентаризації. Оскільки спадкування охоплює перехід всіх прав та обовязків суд, вважає правомірним висновок про те, що спадкуванню підлягають і права та обов'язки щодо об'єктів нерухомого майна, які знаходились у володінні спадкодавця хоча і не були оформленні у встановленому законом порядку. Такі права та обовязки можуть успадковуватись, оскільки вони не припиняються зі смертю спадкодавця, а будуть існувати доти, доки буде існувати обєкт нерухомості та до юридичного оформлення прав власності на нього спадкоємцем. Відповідно до п.8 свідоцтва про забудову садиби в сільських населених пунктах Української РСР дата закінчення будівництва вказана 1964 рік, матеріал - шлакоблок, оціночна вартість 1813. У п. 5, 6 Положення про дане свідоцтво зазначено, що у свідоцтві зазначається закінчення будівництва кожного об'єкта і записується оціночна вартість збудованих будівель, споруд на підставі акту приймання, закінчене будівництво приймає представник колгоспно-радгоспного управління за участю представників виконкому сільської Ради депутатів трудящих та колгоспу (радгоспу). Пунктом 7 свідоцтва визначено, що свідоцтво є документом, що посвідчує право особистої власності на будівлі, зазначені в п. 8 свідоцтва. При цьому, ч. 1 ст. 376 ЦК України передбачено, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушенням будівельних норм і правил. На час завершення будівництва питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1998 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 РОКУ «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (даті - 1 Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства. Ці правові акти не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Згідно п. 6 та п. 20 Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, не підлягали реєстрації будинки і домоволодіння, що розташовані в сільських населених пунктах, які адміністративно підпорядковані містам або селищам міського типу, але до них не приєднані, право власності на будинок або домоволодіння при відсутності правовстановлюючих документів, могло бути оформлене при наявності записів в погосподарських книгах. Тобто з 31.01.1966 року, якщо будинок було побудовано в сільській місцевості, він не підлягав державній реєстрації та на нього не виготовлялась документація про право власності, факт наявності запису в погосподарській книзі є достатнім обґрунтуванням права власності на будинки в сільській місцевості. Відповідно до роз'яснень, викладених в п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.10.1991 року №7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на житловий будинок», право власності на житловий будинок, збудований громадянином виникає з часу його реєстрації в виконкомі місцевої Ради. А така реєстрація відбулася, про що свідчить свідоцтво про забудову садиби в сільських населених пунктах Української РСР, план забудови земельної дільниці в селі Воздвижівка на гр. [PERSON]. Відповідно до ст. 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 1 липня 2004 року державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Частиною 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обовязкової реєстрації. Тобто право власності та інші речові права на нерухоме майно набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його будівництва, а не виникає у зв'язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого права, а не підставою його виникнення (постанова Верховного Суду України від 13 червня 2012 року № 6-54цс12). Відповідно до ч.1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Крім того, згідно з частиною першою та частиною другою статті 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Так, постановою Кабінету Міністрів України від 5 серпня 1992 року № 449 "Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів державного замовлення" (втратила чинність) вперше на законодавчому рівні було встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію об'єктів будівництва. Тобто до 5 серпня 1992 року не передбачалась процедура введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності. З аналізу положень Конституції України та Цивільного кодексу України вбачається, що не потребує введення в експлуатацію приватних житлових будинків, збудованих до 5 серпня 1992 року, при набутті права власності на такі об'єкти (лист Державної архітектурно-будівельної інспекції України від 1 вересня 2011 року № 40-12-2409 "Щодо прийняття в експлуатацію об'єктів, закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року"). Документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складеним за результатами технічної інвентаризації. Згідно з технічною документацією житлове господарство № 3, розташоване по вул. 50 років Жовтня, с. Воздвижівка, Гуляйпільського р-ну, Запорізької обл. складається з наступних обєктів: житловий будинок (А), загальною площею 55,9 м2, побудованого 1964 р., літня кухня (Б), загальною площею 12,70 кв.м, побудованої 1970 р., сарай (Б1), загальною площею 22,00 кв.м, побудованого 1970 р., гараж (В), загальною площею 21,20 кв.м , побудованого 1990 р., погріб (Г), побудованого 1970 р., вбиральня (Д), загальною площею 1,00 кв.м, побудованої 1990 р., колодязь (Е), басейн (Ж), вартістю станом на 05.07.2016 року 35\~974,45 грн.. Враховуючи наведене, те, що будівництво спірного будинку було закінчено до 5 серпня 1992 року та діючим на той час законодавством обов'язковість його державної реєстрації не була передбачена, а в технічному паспорті (інвентаризаційній справі № 000025/16), не міститься ніяких застережень щодо незаконності або самочинності будівництва будь-яких приміщень чи прибудов, а також приймаючи до уваги те, що за право на спадщину у вигляді житлового будинку ніхто не сперечається, спадкодавцем був складений заповіт саме на [PERSON], який є чинним, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. А тому позов є таким, що ґрунтується на законі та підтверджений встановленими обставинами. Питання щодо судового збору позивачем не порушувалось.

Outcome: approved