Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-31 00:00:00

26.10.2015 року [PERSON] звернувся до Новоайдарського районного суду Луганської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Епіцентр К» про незаконне звільнення, поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що з 20.04.2012 року він перебував у трудових відносинах з відповідачем, працюючи за графіком змінності (доба (24 год.) через дві доби та зміна (11 год.) перед добою) охоронником Служби безпеки ТОВ "Епіцентр К" гіпермаркету м. Луганськ № 2, про що зроблено відповідний запис до трудової книжки серії АА № 504267. Позивач зазначає, що його було звільнено з роботи 24.09.2014 року за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України, однак заява про звільнення за власним бажанням ним написана не була та відповідачу не подавалась, тому вважає своє звільнення з роботи, яке відбулось в період окупації м. Луганська та проведення на території окупованого міста антитерористичної операції, незаконним. При цьому позивач зазначає, що під час його роботи відбулися обстріли гіпермаркету в результаті чого сталася пожежа, у якій він втратив власні речі, гроші, паспорт та ідентифікаційний номер, тому не мав можливості виїхати з м. Луганська. Також позивач вказує, що після того як він зміг поновити свої документи та виїхати до свого місця проживання у смт. Новоайдар, він довгий час намагався відновити звязки з працівниками, керівництвом відповідача, дізнатися про своє можливе переведення у іншу місцевість тощо, натомість дізнався про своє звільнення, у звязку з чим почав проводити активні дії щодо збирання письмових доказів свого звільнення та захисту свого порушеного права. Позивач просить суд поновити строк на подання позовної заяви, визнавши причини пропуску строку позовної давності поважними, визнати незаконним звільнення з посади охоронника Служби безпеки ТОВ "Епіцентр К" гіпермаркету м. Луганськ № 2, скасувати наказ про його звільнення та поновити його на роботі; стягнути з ТОВ «Епіцентр К» на його користь середню заробітну плату за час вимушеного прогулу у розмірі 92767,44 грн., стягнути з ТОВ «Епіцентр К» на його користь моральну шкоду в сумі 69575,56 грн., рішення в частині поновлення на роботі і стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу допустити до негайного виконання. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити в повному обсязі, не заперечував проти заочного розгляду справи. Представник відповідача - ТОВ «Епіцентр К» - [PERSON] у судове засідання не з'явився, про причину неявки суд не повідомив, хоча належним чином був сповіщений про час і дату розгляду справи. Враховуючи категорію даної справи\~ щодо поновлення на роботі, а також те, що зазначена вище справа розглядається довгий час і рішення у справі до цього часу не прийнято, беручи до уваги, що представник відповідача у судові засідання неодноразово не зявляється, суд вважає за можливе справу розглядати без участі представника відповідача, за наявними у матеріалах справи доказами. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, вислухавши пояснення позивача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, доходить до висновку про часткове задоволення позовним вимог, виходячи з наступного. Судом встановлені факти та відповідні їм правовідносини. Судовим розглядом встановлено, що згідно з Наказом № 88-п від 20.04.2012 р. [PERSON] був прийнятий на посаду охоронника Служби безпеки ТОВ "Епіцентр К" гіпермаркету м. Луганськ № 2, що не оспорюється і відповідачем, згідно довідки ТОВ «Епіцентр К» від 23.11.2015 року за вих. № 1483/23 (а.с. 37). Згідно з електронним Витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, отриманого позивачем відповідно до статті 20 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» (що діяв на момент звернення позивача з позовом) за допомогою онлайн сервісу на офіційному веб-сайті Державного підприємства «Інформаційно-ресурсний центр», Відповідач - ТОВ "Епіцентр К", код ЄДРПОУ 32490244, місцезнаходження за адресою: 02139, м. Київ, вул. Братиславська, б. 11, керівник (підписант) згідно Статуту - [PERSON] (а.с.23-26). 28 серпня 2014 року позивач отримав довідку за підписом заступника начальника служби охорони гіпермаркету № 2 ТОВ «Епіцентр К» м. Луганська [PERSON] відповідно до якої паспорт, ідентифікаційний номер та інше майно [PERSON] згоріли внаслідок пожежі, що не заперечується відповідачем (а.с.20). Позивач отримав новий паспорт серії ЕН 998193, виданий Новоайдарським РСУДМС України в Луганській області 24.10.2014 року, а також отримав від Новоайдарського відділення Старобільської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Луганскій області дублікат ідентифікаційного номеру (а.с. 16). 21.07.2015 р. позивач звернувся до ТОВ "Епіцентр К" з заявою про видачу йому довідки про роботу та заробітну плату в ТОВ "Епіцентр К", направленого цінним листом за адресою ТОВ "Епіцентр К": 02139, м. Київ, вул. Братиславська, б. 11, врученого відповідачу 28.07.2015 року (а.с. 22). Однак відповідач, в порушення ст. 49 КЗпП України згідно з якою власник або уповноважений ним орган зобовязаний видати працівникові на його вимогу довідку про його роботу на даному підприємстві, в установі, організації із зазначенням спеціальності, кваліфікації, посади, часу роботи і розміру заробітної плати, не надав позивачу ні запитувану довідку, ні письмову обґрунтовану відмову від надання такої довідки. Від Старобільської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Луганскій області позивачем отримано довідку від 24.09.2015 року вих. № 2175/8/12.23.18 про відомості з інформаційного фонду Державного реєстру фізичних осіб ДФС України про суми виплачених доходів та утриманих податків з заробітної плати [PERSON] за 2014 рік, в якій міститься дата звільнення, а саме: 24.09.2014 року (а.с.19). На підставі ст. 137 ЦПК України, за клопотанням позивача, судом постановлено ухвалу про витребування від відповідача письмових доказів, що мають значення для правильного вирішення справи, а саме: Наказ № 88-п від 20.04.2012 р. про прийняття [PERSON] на роботу; власноруч написану заяву [PERSON] про звільнення за власним бажанням; Наказ від 24.09.2014 року про звільнення [PERSON]; Особову картку працівника [PERSON]; довідку про роботу [PERSON] у ТОВ "Епіцентр К" із зазначенням спеціальності, кваліфікації, посади, часу роботи і розміру заробітної плати; відомості по нарахуванню та виплаті заробітної плати [PERSON]; статутні документи на ТОВ "Епіцентр К" гіпермаркету м. Луганськ № 2 та ТОВ "Епіцентр К"; довідку про наявні поточні рахунки ТОВ "Епіцентр К". Відповідачем зобов`язання суду не виконано, надіслано повідомлення до суду про неможливість виконання ухвали про витребування доказів, в заяві від 23.11.2015 р. зазначені причини неможливості надання доказів, зокрема, у звязку з тим, що витребувані документи знаходяться за місцезнаходженням гіпермаркету у м. Луганськ (а.с.32-33 ). Крім того, відповідачем надано довідку від 23.11.2015 р. за вих. № 1483/23 про роботу [PERSON] у ТОВ "Епіцентр К" із зазначенням спеціальності, кваліфікації, посади, часу роботи за підписом Генерального директора [PERSON], відповідно зазначеної довідки, [PERSON], прийнятий на посаду охоронника Служби безпеки ТОВ "Епіцентр К" гіпермаркету м. Луганськ № 2 згідно з Наказом № 88-п від 20.04.2012 року та працює на цій посаді і до теперішнього часу (а.с. 37). У звязку з наявністю розбіжностей між поясненнями та письмовими доказами позивача та письмовими поясненнями відповідача, за клопотанням позивача суд ухвалою від 21.12.2015 р. витребував від МГУ ДФС Центрального офісу з ОВП звіт на [PERSON] (за 2014 р.), зокрема, Таблицю 5 додатку 4 до Порядку формування та подання страхувальниками звіту щодо сум нарахованого єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування, що була подана ТОВ "Епіцентр К" у вересні/жовтні 2014 року, яка, зокрема, містить дані про підставу звільнення працівника. 20.01.2016 року від МГУ ДФС Центрального офісу з ОВП до суду надійшов лист від 12.01.2016 року вих. №56/9/28 10-10-1-25, яким повідомлено про неможливість надання Таблиці 5 додатку 4 до Порядку формування та подання страхувальниками звіту щодо сум нарахованого єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування, що була подана ТОВ "Епіцентр К" у вересні/жовтні 2014 року та рекомендовано звернутися до Пенсійного фонду України (а.с. 59-60). 01.02.2016 року позивач надав суду Таблицю 5 додатку 4 до Порядку формування та подання страхувальниками звіту щодо сум нарахованого єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування, отриману позивачем в органах Пенсійного фонду України, що була подана ТОВ "Епіцентр К" у вересні/жовтні 2014 року, в якій містяться дані про звільнення [PERSON] на підставі ст. 38 КЗпП України (а.с.62-63). Відповідно до\~ ч. 1, 2, 3 ст. 10 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків , встановлених цим Кодексом . Згідно\~зі ст. 57 ЦПК України\~доказами є будь\~які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обгрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. У відповідності до\~ст. 60 ЦПК України\~ кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~статтею 61 цього Кодексу. Згідно зі\~ст. 214 ЦПК України\~під час ухвалення рішення суд вирішує питання, зокрема, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються. Так, позивачем доведено, що його було звільнено з роботи 24.09.2014 року на підставі ст. 38 КЗпП України, що підтверджується письмовими доказами, наявними у матеріалах справи, а саме: довідкою Новоайдарського відділення Старобільської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Луганскій області (лист від 24.09.2015 р. вих. № 2175/8/12.23.18), витягом з Державного реєстру застрахованих осіб Таблиця № 5 додатку № 4 до Порядку формування та подання страхувальниками звіту щодо сум нарахованого єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування від 26.01.2016 р. (а.с. 19, 23-26,62-63). Отже, твердження відповідача стосовно наявності трудових відносин між ним та позивачем спростовуються матеріалами справи. Відповідно до ст. 48 КЗпП України та п. 2.4. Інструкції «Про порядок ведення трудових книжок працівників» затвердженої наказом Міністерства праці України № 58 від 29.07.1993 р. (у редакції, що діяла станом на день звільнення) усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). Пункт 2.5 зазначеної Інструкції вказує, що з кожним записом, що заноситься до трудової книжки на підставі наказу (розпорядження) про призначення на роботу, переведення і звільнення власник або уповноважений ним орган зобовязаний ознайомити працівника під розписку в особистій картці, в якій має повторюватися відповідний запис з трудової книжки (вкладиша). Судом встановлено, що відповідач у день звільнення [PERSON] не видав останньому належним чином оформлену трудову книжку, чим порушив вимоги ст. 48 КЗпП України та п. 2.4. Інструкції «Про порядок ведення трудових книжок працівників» затвердженої наказом Міністерства праці України № 58 від 29.07.1993 р. (у редакції, що діяла станом на день звільнення). Крім того, відповідачем не спростовані твердження позивача про відсутність заяви [PERSON] про його звільнення за власним бажанням. Таким чином, звільнення позивача відбулося з порушенням його трудових прав, а тому вимоги щодо поновлення його на роботі підлягають задоволенню. Згідно із ч. 5 ст. 235 КЗпП України\~ рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Відповідно до ч. 3 ст. 235 КЗпП України\~при ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Середній заробіток працівника визначається відповідно до\~статті 27 Закону України «Про оплату праці»\~за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим\~постановою Кабінету Міністрів України\~\~від 8 лютого 1995 року № 100. З урахуванням цих норм, зокрема абзацу 3 пункту 2 зазначеного Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи. Отже, суд приходить до висновку про правомірність вимог позивача про стягнення середньої заробітної плати за один рік, що обчислюється з виплат, отриманих\~\~ним\~\~за\~\~попередні\~\~два\~\~місяці роботи, що передували звільненню, а саме: за липень 2014 року та серпень 2014 року. Відповідно до п. 5 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого\~постановою Кабінету Міністрів України\~\~від 8 лютого 1995 року № 100, основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 зазначеного Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у\~\~випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 пункту 8 Порядку). Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абз. 3 п. 8 Порядку). Відповідно до п.6 (абз.5)\~ Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про застосування судами законодавства про оплату праці»,\~ задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Так, розмір середньоденної (середньогодинної) заробітної плати позивача був визначений ним виходячи з даних довідки Пенсійного фонду України, згідно з якою [PERSON] за липень 2014 року нараховано 9306,81 грн., за серпень 2014 року нараховано 6156,14 грн. (а.с. 17). Розмір середньоденної (середньогодинної) заробітної плати позивача був визначений останнім, водночас, на розрахунок позивача контррозрахунку відповідач не надав. Отже, під час здійснення розрахунку суми, що підлягає стягненню, суд виходить з наступного: 1) сума нарахованих доходів позивачу за останні два робочі місяця, що передували звільненню (липень 2014 р., серпень 2014 р.) складає 15462,95 грн.; 2) відпрацьовані години позивачем за два робочі місяці, що передували звільненню (липень 2014 р., серпень 2014 р.) складають 525 годин; Таким чином, середньомісячне число робочих годин становить: 525 / 2 = 262,5 год./місяць; середньоденна (середньогодинна) заробітна плата позивача становить: 15462,95 / 525 = 29,45 грн./год.; загальна сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу становить: 262,5 * 29,45 = 7730,62 грн./місяць. За таких обставин середній заробіток за час вимушеного прогулу позивача складає: 7730,62 * 12 = 92767,44 грн., що розраховується, виходячи з суми без утримання податків й інших обов'язкових платежів. Тому суд доходить до висновку про правомірність позовних вимог щодо стягнення з відповідача середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу у розмірі 92767,44 грн. без утримання податків та інших обовязкових платежів і зборів. Щодо задоволення позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди, суд зазначає наступне. Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно\~ст. 1167 ЦК України\~моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Згідно зі ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Крім того, відповідно до розяснень, що містяться у абз. 1, 3 п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви. Згідно з абз. 1 п. 13 зазначеної постанови Пленуму відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Суд вважає, що відповідач своїми діями щодо незаконного звільнення позивача у період проведення антитерористичної операції на території м. Луганська завдав душевних страждань останньому, що полягає у спричиненні позивачу психологічного шоку у момент, коли він довідався про звільнення, у той час як йому довелося ризикувати власним життям заради збереження майна відповідача. При цьому відповідач продовжує здійснювати протиправну поведінку відносно позивача, надаючи суду завідомо неправдиву інформацію про відсутність факту звільнення та наявність трудових відносин з позивачем. Крім того, факт заподіяної шкоди полягає не тільки у неправомірних діях відповідача відносно незаконного звільнення позивача, а також у бездіяльності відповідача, що виражається у відсутності підтримки, жодної допомоги щодо психологічної реабілітації позивача після пережитих ним обстрілів під час виконання позивачем своїх посадових обовязків, відсутності намагань дізнатися чи виїхав позивач з окупованого м. Луганська, який його стан здоровя, а також майновий стан після пожежі у гіпермаркеті. Натомість позивачем надано докази, які підтверджують факт заподіяння відповідачем позивачу моральних страждань внаслідок незаконного звільнення останнього, неможливості продовжувати активне громадське життя у звязку з знищенням документів, що посвідчують особу позивача під час пожежі у гіпермаркеті при виконанні ним своїх посадових обовязків щодо охорони майна відповідача, що призвело до його душевних страждань та неможливості виїхати з окупованого м. Луганська під час проведення антитерористичної операції. Тому, беручи до уваги виконання роботи позивачем у небезпечних для життя і здоров'я умовах, втрати нормальних життєвих зв'язків у період роботи в гіпермаркеті під час проведення антитерористичної операції у м. Луганськ, зважаючи на додаткові зусилля для організації свого життя позивачем у звязку з втратою документів, що посвідчують особу позивача під час пожежі у гіпермаркеті, наявності вини у діях відповідача, що полягає у незаконному звільненні позивача, наявності вини у бездіяльності відповідача, що полягає у відсутності дій щодо встановлення стану здоровя позивача, суд доходить до висновку про наявність вини у діях (бездіяльності) відповідача та задоволення вимог позивача про стягнення моральної шкоди в сумі 69575,56 гривень. Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Відповідно до ст. 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Враховуючи, що позивачу при звільненні не було вручено копії наказу про звільнення та не видано трудову книжку, а про своє звільнення він дізнався лише 24.09.2015 року з довідки, виданої Новоайдарським відділенням Старобільської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Луганській області (лист від 24.09.2015 р. вих. № 2175/8/12.23.18), беручи до уваги довготривале його перебування в м. Луганськ під час проведення антитерористичної операції та неможливості виїхати на територію, підконтрольну Україні, втрату позивачем під час пожежі гіпермаркету документів, що посвідчують його особу, відсутність відповіді з боку відповідача на звернення позивача, суд доходить до висновку, що позивачем строк звернення до суду з позовом був пропущений з поважних причин, а тому підлягає поновленню. Відповідно приписів ч.4 ст.367 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про: поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника. Позовні вимоги стосовно стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу негайному виконанню не підлягають, тому в їх задоволенні суд відмовляє. Згідно з ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», від сплати судового збору звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. На підставі ст. ст. 21, 36, 44, 48, 116, 117, 232, 235, 240-1, 237-1 КЗпП України, ст. ст. 23, 216 ЦК України, листа Міністерства соціальної політики від 08.07.2014 року № 7302/14-14/13 "Про збереження місця роботи працівників, що переміщуються з районів проведення антитерористичної операції або залишаються в таких районах", Інструкції "Про порядок ведення трудових книжок працівників", затвердженої Міністерством праці України № 58 від 29.07.1993 року, ЗУ "Про оплату праці", постанови КМУ "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" від 08.02.1995 року № 100, постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1990 року "Про застосування судами законодавства про оплату праці", постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року,

Outcome: partial