Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-03 00:00:00

26 листопада 2013 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про визнання недійсним договору оренди землі (далі Договір), укладеного між ним та відповідачем 27 листопада 2009 року. Позовна заява обґрунтована тим, що 27 листопада 2009 року між [PERSON] та [PERSON] строком на 30 років укладений договір оренди земельної ділянки, площею 6.28 га, яка розташована в межах території Володимирівської сільської ради Казанківського району Миколаївської області та належить позивачу на праві власності на підставі Державного акту на право власності від 19.11.2009 року. Зазначено, що договір оренди землі не містить всіх істотних умов, передбачених ст. 15 Закону України «Про оренду землі». Також позивач посилався на відсутність визначених законом як обовязкових додатків до Договору: плану або схеми земельної ділянки; її кадастрового плану з відображенням обмежень (обтяжень) та встановлених сервітутів; акту визначення земельної ділянки в натурі (на місцевості); акту приймання передачі обєкта оренди. Просив визнати недійсним Договір та витребувати земельну ділянку, яка є предметом договору, з чужого, незаконного володіння [PERSON]. В судовому засіданні представник позивача [PERSON], який діє на підставі довіреності від 14.11.2013 року, підтримав позовні вимоги з підстав, викладених у позові. Зазначив, в укладеному договорі оренди відсутні істотні умови, передбачені ст. 15 Закону України «Про оренду землі», - порядок внесення орендної плати, підстави та періодичність перегляду орендної плати, відповідальність за несплату орендної плати, умови використання та умови збереження обєкта оренди, а також умови передачі земельної ділянки орендарю. Невідємною частиною договору оренди землі є акт визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Зазначена вимога законодавства, як невідємна частина договору, є однією із істотних умов договору умова, яка передує передачі земельної ділянки в користування, та недотримання якої відповідне тягне за собою недійсність договору оренди. Визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) орендодавцем та орендарем не здійснювалось, акт визначення меж земельної ділянки сторонами не складався та не підписувався. Орендна плата за користування земельною ділянкою позивачу була виплачена наперед за 10 років за ціною, значно нижчою від її реальної вартості (без індексації) в сумі 15000 гривень. Відсутність складових договору оренди та неузгодженість істотних умов договору щодо порядку внесення орендної плати, підстави та періодичність перегляду орендної плати, відповідальність за несплату орендної плати є підставою для визнання недійсним договору оренди земельної ділянки. Представник відповідача [PERSON], яка діє на підставі довіреності від 15.01.2014 року, в судовому засіданні заперечив проти позовних вимог, вказавши, що всі умови договору виконуються як орендодавцем, так і орендарем належним чином, в тому числі вчасно та у відповідному розмірі сплачується орендна плата, дотримуються умови щодо збереження земельної ділянки тощо, спору стосовно умов договору між сторонами не має а тому відсутні підстави для задоволення позову. Зазначила, що за необхідності може бути розглянуте питання змін та доповнень до договору. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши надані у справі докази, відзначає, що позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають з наступних підстав. [PERSON] є власником земельної ділянки площею 6.28 га., розташованої в межах території Володимирівської сільської ради Казанківського району Миколаївської області відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 148608 від 19.11.2009 року. 27 листопада 2009 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір оренди землі, за яким належна позивачу земельна ділянка передана на умовах оренди строком на 30 років в користування [PERSON]. Даний договір зареєстровано у Казанківському секторі реєстрації Миколаївської філії центру ДЗК 11 лютого 2010 року за № 041049100135. Правовідносини між сторонами регулюються Цивільним кодексом України, Законом України "Про оренду землі", договором оренди. Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За змістом ч. 2 ст. 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. Відповідно до ст. 15 Закону України "Про оренду землі" (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, а саме станом на 01.01.2008 року, що відповідає часу укладення договору) істотними умовами договору оренди землі були: - об'єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); - строк дії договору оренди; - орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; - умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; - умови збереження стану об'єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; - існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки;- визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін. Частиною другою ст. 15 Закону України "Про оренду землі" встановлено, що відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону. Згідно із ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін чи інших осіб, що беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Статтею 360-7 ЦПК України визначено, що рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішеннями Верховного Суду України. 25 грудня 2013 року у цивільній справі № 6-94 цс 13 Верховним Судом України викладена наступна правова позиція "Виходячи з того, що відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України та статті 3 Цивільного процесуального кодексу України у порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, суд повинен встановити чи дійсно порушуються права орендодавців у зв'язку з відсутністю в договорах оренди умов, передбачених статтею 15 Закону України від 6 жовтня 1998 року № 161-ХІV «Про оренду землі», визначити істотність цих умов, а також з'ясувати у чому саме полягає порушення їхніх законних прав." Позивач, обґрунтовуючи позовні вимоги в позовній заяві та в судовому засіданні посилався лише на невідповідність договору вимогам Закону, однак жодним чином не обґрунтував та не довів, в чому саме порушено його право як орендодавця та власника. При цьому слід відмітити, що позивач 01.12.2009 рок отримав від відповідача орендну плату по Договору в сумі 44751 грн., про що свідчить розписка, яка знаходиться у відповідача. Розмір орендної плати договором визначений та становить 3 відсотки від грошової оцінки земельної ділянки, яка визначена у національній валюті. Спору щодо розміру, форми, строків, отримання орендної плати між сторонами, меж земельної ділянки, не має. Умовою збереження стану об'єкта як істотної умови договору визначено дотримання умов договору (п.17). Під час розгляду справи позивач не надав доказів існування будь-яких обтяжень (обмежень) щодо використання спірної земельної ділянки. Також відмічається, що позивач, вказуючи на відсутність такої істотної умови договору як визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення земельної ділянки, не вносив пропозиції про їх визначення шляхом укладення додаткового договору чи внесення змін до договору. Крім того, до Договору додані акт прийому передачі, акт передачі межових знакіів під охорону, план земельної ділянки, кадастровий план земельної ділянки. Таким чином, за результатами розгляду справи факту порушення прав орендодавця не встановлено, позивач посилається на формальне порушення закону, тому у суду немає правових підстав для задоволення позову.

Outcome: dismissed