Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-04 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просив стягнути з відповідача суму боргу, яка виникла за зобов'язанням товариства з обмеженою відповідальністю "Торгівельний дім "Меркурій", оскільки відповідач є поручителем за зобов'язанням ТОВ "ТД "Меркурій". В судовому засіданні представник позивача позов підтримав у повному обсязі, наполягав на його задоволенні з підстав викладених у позові. Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, пояснила, що порука припинилася у зв'язку з закінченням шестимісячного строку на пред'явлення позову до поручителя. Суд, заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до п.2,3 Постанови Пленуму Верховного суду України № 14 від 18.12.2009 року "Про судове рішення у цивільній справі" Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до положень статей 10 і 11 ЦПК (1618-15) суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин. Під судовим рішенням, зазначеним у частині третій статті 61 ЦПК, мається на увазі будь-яке судове рішення, яким справа вирішується по суті, яке ухвалює суд у порядку цивільного судочинства (рішення, в тому числі й заочне, або ухвала, а також судовий наказ), у порядку господарського судочинства - відповідно до Господарського процесуального кодексу України, у порядку адміністративного судочинства - відповідно до Кодексу адміністративного судочинства України. Відповідно до рішення Господарського суду міста Севастополя від 01 листопада 2012 року по справі № 5020-846/2012 та від 19 лютого 2012 року по справі № 919/30/13-г встановлено що 01.01.2011 між приватним акціонерним товариством «Індустріальні та дистрибуційні системи» (далі -ПрАТ «ІДС», компанія) та товариством з обмеженою відповідальністю «Торгівельний дім «Меркурій» (далі -ТОВ «ТД «Меркурій», дистриб'ютор) укладено договір дистриб'юції № 0002 (далі -Договір). Розділом 21 Договору сторони визначили термін дії договору. Договір набирає сили з моменту підписання його сторонами та діє до 31.12.2011 за виключенням пункту 13.2 Договору, який продовжує діяти протягом 5 років з моменту припинення дії Договору. Цей договір маже бути пролонгований тільки за умови укладання письмової угоди, що повинна бути підписана уповноваженими представниками сторін. По справі № 5020-846/2012 Господарського суду міста Севастополя 17 січня 2013 року видано судовий наказ. Враховуючи наведене, суд вважає, що на час розгляду справи зобов'язання відповідача всупереч нормам законодавства та умовам договору перед позивачем залишилося невиконаним, позовні вимоги приватного акціонерного товариства "Індустріальні та дистрибуційні системи" до товариства з обмеженою відповідальністю "Торгівельний дім "Меркурій" про стягнення заборгованості у розмірі 165 547,00 грн підлягають задоволенню у повному обсязі. Провадження по справі відкрито 03.01.2013 року. (а.с.41) По справі № 919/30/13-г Господарським судом міста Севастополя 22 березня 2013 року видано судовий наказ. Отже обставини виникнення боргу та його розмір судом не досліджуються та вважаються встановленими. Відповідно до договору поруки № 1 від 03 січня 2011 року [PERSON] є поручителем за зобов'язанням ТОВ "ТД "Меркурій" перед ПрАТ "Індустріальні та дистрибуційні системи" в повному обсягу. (а.с.35-36) Відповідно до п.3.2 Договору зазначено, що договір діє до повного виконання сторонами взятих на себе зобов'язань. 09 жовтня 2013 року позивач направив на адресу відповідача вимогу про виконання фінансових зобов'язань (а.с.44), яка не була отримана відповідачем (а.с.46). Отже вимога позивачем була направлена до поручителя за межами шестимісячного терміну після видання останнього судового наказу 22.03.2013 року. Згідно до п.24 Постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних кримінальних справ від 30 березня 2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають кредитних правовідносин" зазначено, що відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. При вирішенні таких спорів суд має враховувати, що згідно зі статтею 526 ЦК зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобов'язання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором строк пред'явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів, має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов'язання, згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов'язання у повному обсязі або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. Таким строком не може бути лише несплата чергового платежу. Пред'явленням вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і пред'явлення до нього позову. При цьому в разі пред'явлення вимоги до поручителя кредитор може звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання. При цьому сама по собі умова договору про дію поруки до повного виконання позичальником зобов'язання перед кредитодавцем або до повного виконання поручителем взятих на себе зобов'язань не може розглядатися як встановлення строку дії поруки, оскільки це не відповідає вимогам статті 252 ЦК України, згідно з якою строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Відповідно до ст. 526, 527 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов'язанні має право вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред'явлення такої вимоги. Відповідно до ст. 14 ЦК України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї. Виконання цивільних обов'язків забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, які встановлені договором або актом цивільного законодавства. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст.360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Відповідно до постанови Верховного суду України від 23 травня 2012 року по справі № 6-33цс12 зазначено, що за змістом ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Відповідно до ч. 1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (ч. 1 ст. 252 ЦК України). Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ст. ст. 251, 252 ЦК України). Таким чином, умови договору поруки про його дію до повного припинення всіх зобов'язань боржника не свідчать про те, що договором установлено строк припинення поруки в розумінні ст. 251, ч. 4 ст. 559 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми ч. 4 ст. 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. У постанові Верховного суду України від 21 листопада 2012 року по справі № 6-134цс12 зазначено, що у разі невизнання кредитором права поручителя, передбаченого ч. 1 ст. 559 ЦК України, на припинення зобов'язання за договором поруки, таке право підлягає захисту судом за позовом поручителя шляхом визнання його права на підставі п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України. При цьому звернення особи до суду з позовом про визнання поруки такою, що припинена, на підставі ч. 1 ст. 559 ЦК України не є необхідним, проте такі вимоги можуть розглядатися судом у разі наявності відповідного спору. Відповідач по справі, [PERSON], не звертався до суду із зустрічним позовом про визнання поруки припиненою на підставі ч.4 ст.559 ЦК України, але у письмових запереченнях відповідач зазначив, що позивач пропустив шестимісячний термін на пред'явлення вимоги до поручителя, тому суд погоджується з тим, що порука вважається припиненою в силу ч.4 ст. 559 ЦК України, тому позов не обґрунтований и задоволенню не підлягає. В силу ст. 88, 89 ЦПК України, у зв'язку з відмовою у задоволенні позову, судові витрати відшкодуванню не підлягають. На підставі ст. 251, 252, 526, 527, 559 ЦК України,

Outcome: dismissed