Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-15 00:00:00

[PERSON] 17 жовтня 2016 року звернулась до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] про відшкодування витрат на поховання та спорудження надгробного памятника. В обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що 28 вересня 2012 року близько 00-10 години [PERSON], керуючи автомобілем [NUMBER], в районі будинку № 10а по вул. Ширшова в м. Дніпропетровську, допустив наїзд на сина позивача [PERSON], внаслідок чого останній помер. Відповідно до постанови про закриття кримінального провадження від 28 серпня 2015 року вина [PERSON] не встановлена. На поховання сина позивач витратила 22394,64 грн., які складаються з: предметів для поховання на суму 7924,64 грн., поминального обіду на річницю на суму 2470 грн. та витрат на встановлення памятника на суму 12000 грн. Позивач просила суд стягнути з відповідача на її користь витрати на поховання та спорудження надгробного памятника в розмірі 22394,64 грн. Рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 11 січня 2017 року в задоволенні позову [PERSON] відмовлено. В апеляційній скарзі [PERSON], посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким адовольнити позов у повному обсязі. Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню, з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову, відповідно до вимог п.3,4 ст.309 ЦПК України. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Згідно з вимогами ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановних обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Зазначеним вимогам закону судове рішення не відповідає. Відмовляючи в задоволенні позову місцевий суд виходив з його недоведеності та необґрунтованості. Але погодитись з такими висновками суду не можливо. Цивільно-процесуальним законодавством України, а саме: ст. 179 ЦПК України, передбачено, що предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні указаних фактів досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, суд повинен всебічно і повно зясувати усі обставини, що складають предмет доказування, дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (ст.ст. 58,59 ЦПКУ), окремо та всі докази у їх сукупності у порядку, передбаченому ст.ст.185,187,189,212 ЦПК України, що відображається у судовому рішенні. Відхилення того чи іншого доказу, перевагу одного доказу над іншим має бути мотивованим. Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у ст. ст. 57-60, 131-132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215, 303, 315-316 ЦПК України, визначено обов'язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову. Як вбачається з матеріалів справи, 28 вересня 2012 року близько 00:10 години по вул. Коцюбинського, м. Дніпропетровськ, зі сторони вул. Ширшова в напрямку Центрального мосту рухався автомобіль [NUMBER], під керуванням водія [PERSON] Під час руху по вказаній вулиців районі будинку № 10а на смугу руху автомобіля [NUMBER], під керуванням водія [PERSON], грубо порушуючи ПДР України, проявляючи крайню неуважність до дорожньої обстановки та її змінам, не переконавшись у відсутності транспортного засобу, який наближається, знаходячись в стані алкогольного спяніння, вийшов пішохід [PERSON] Із-за незначної відстані по лінії руху пішохода водій автомобілю [NUMBER], [PERSON] уникнути наїзду не зміг та передньою правою частиною автомобілю [NUMBER], допустив наїзд на пішохода [PERSON], спричинивши йому смертельну травму (а.с. 8). Постановою слідчого відділу розслідування ДТП СУ ГУМВС України в Дніпропетровській області від 28 серпня 2015 року кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12012040000000134 від 25.12.2012, закрито у звязку з відсутністю в діях [PERSON] складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286 КК України (а.с. 8-12). Згідно наданої позивачем копії товарного чеку ПП [PERSON] від 29.09.2012 року (а.с. 4) Позивачем було здійснено витрати на поховання, а саме придбання речей та отримання послуг: гроб, хрест, табличка, рушник на хрест, рушник під хліб, рушникове, церковний набір, покривало, подушка, платки, вінок зі стрічкою, доставка атрибутів, перевезення, траспорт, бригада на виніс, транспорт пасажирський, на загальну суму 7924,64 грн. Відповідно до копії замовлення [PERSON] у ПП [PERSON] від 05.08.2013 року, вартість виготовлення, продажу та спорудження надмогильної споруди (памятника) для [PERSON] становить 12000 грн. Також Позивачкою було надано замовлення на поминальний обід в кафе «Зустріч» на суму 2470 грн. (а.с.6,23). Згідно ч. 1 ст. 1201 ЦК України, особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов'язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам'ятника, ці витрати. Відповідно до ст. 2 Закону України "Про поховання та похоронну справу" поховання померлого це комплекс заходів та обрядових дій, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом або урни з прахом у могилу або колумбарну нішу, облаштування та утримання місця поховання відповідно до звичаїв та традицій, що не суперечать законодавству. Наведене однозначно свідчить про те, що церемонія поминання не відноситься до поховання. Крім того, зі змісту абзаців 8, 9 та 10 статті другої Закону України "Про поховання та похоронну справу" випливає, що церемонія поховання та церемонія поминання є зовсім різними поняттями. Суд першої інстанції, розглядаючи спір, вірно зазначив, що виходячи з визначення поняття поховання, до витрат на поховання можна віднести ті, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом у могилу. Враховуючи наведене, витрати на проведення поминального обіду, який проводиться після поховання, не відносяться до витрат на поховання, а тому вищевказані вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають. Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що до витрат на поховання, які відповідач має відшкодувати необхідно віднести придбання речей та отримання послуг перелічених у товарному чеку від 29.09.2012 року (а.с. 4), на загальну суму 7924,64 грн. та витрати на виготовлення і спорудження надмогильної споруди (памятника) для [PERSON] на суму 12000 грн. (а.с.7) Висновки місцевого суду та заперечення відповідача та його представника, що надані до суду товарний чек від 29.09.2012 року не підтверджує факту придбання відповідачем перелічених у ній предметів, а замовлення на виготовлення памятника від 05.08.2013 року (а.с. 7) не підтверджує оплату товару, не ґрунтується на законі. Так, статтею 2 Закону України « Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» визначено поняття розрахункового документу, а саме зазначено, що таким документом є документ встановленої форми та змісту (касовий чек, товарний чек, розрахункова квитанція, проїзний документ тощо), що підтверджує факт продажу (повернення) товарів, надання послуг, отримання (повернення) коштів, купівлі-продажу іноземної валюти, надрукований у випадках, передбачених цим Законом, і зареєстрований у встановленому порядку реєстратором розрахункових операцій або заповнений вручну. Пунктом 15 статті 3 зазначеного Закону визначено, що субєкти господарювання, які здійснюють розрахункові операції в готівковій та/або в безготівковій формі (із застосуванням платіжних карток, платіжних чеків, жетонів тощо) при продажу товарів (наданні послуг) у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг, а також операції з приймання готівки для подальшого її переказу зобовязані: надати покупцю товарів (послуг) за його вимогою чек, накладну або інший письмовий документ, що засвідчує передання права власності на них від продавця до покупця з метою виконання вимог Закону України "Про захист прав споживачів". Враховуючи наведене колегія суддів приймає надані позивачем на підтвердження витрат на поховання товарний чек від 29.09.2012 року (а.с. 4) та замовлення на виготовлення памятника від 05.08.2013 року (а.с. 7), як належні та допустимі докази. Посилання суду першої інстанції на Постанову правління Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України «Про витрати на поховання та пов'язані з цим ритуальні послуги у разі смерті потерпілого від нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання» від 03 жовтня 2008 року № 45, щодо визначення вартості витрат на спорудження памятника є безпідставним, оскільки спір виник щодо витрат на поховання особи, що загинула в ДТП, а не внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання. Від так, колегія суддів вважає помилковим та таким, що не ґрунтується на матеріалах справи висновок суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позову, а тому рішення місцевого суду підлягає скасуванню, згідно ст.309 ЦПК України, з ухваленням нового рішення, про часткове задоволення позовних вимог [PERSON], та стягненню з відповідача на користь позивача витрат на поховання та витрат на виготовлення та встановлення памятнику, що в загальній сумі становить 19964,64 грн. (7924,64 грн. + 12000 грн.). Позивач відповідно до п.2 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від його сплати при подачі позову. Згідно ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що з відповідача, в дохід держави, має бути стягнуто 1157,52 грн.

Outcome: partial