Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-09 00:00:00

У грудні 2020 року [PERSON] звернулася до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди, мотивуючи свої вимоги тим, що постановою Ічнянського районного суду Чернігівської області від 12.07.2013 року визнано неправомірними дії Управління праці та соціального захисту населення Ічнянської РДА щодо не нарахування та невиплати їй щорічної допомоги на оздоровлення, як особі віднесеній до 2-ї категорії постраждалих від аварії на ЧАЕС, у розмірі не меншому ніж це передбачено Законом України ««Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та зобов`язано останнє нарахувати та виплатити їй щорічну допомогу на оздоровлення за 2013 рік, як особі віднесеній до 2-ї категорії постраждалих від аварії на ЧАЕС, відповідно до ст. 48 Закону України ««Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» у розмірі 3 мінімальних заробітних плат, встановлених на момент виплати, за виключенням вже виплачених сум у вказаний період. По даному рішенню їй був виданий виконавчий лист, який вона направила на виконання до Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області. Згідно інформації Державної казначейської служби України судове рішення по вказаній справі виконано 24.02.2017 року. Таким чином тривалість судового і виконавчого проваджень становить понад 3 роки. У зв`язку з тривалим невиконанням судового рішення їй була завдана моральна шкода, яка полягає у душевних стражданнях, руйнуванні життєвих планів, проведенням необхідних витрат у зв`язку з відновленням здоров`я, зверненням до суду за захистом порушеним прав, тому вважає достатньою компенсацією буде стягнення за рахунок Державного бюджету України моральної шкоди у розмірі 53 000 грн шляхом безспірного списання коштів Державною казначейською службою України з єдиного казначейського рахунку України. Відповідно до відзиву, поданого Управлінням соціального захисту населення Ічнянської РДА, останнє просить відмовити у задоволенні позову [PERSON] з посиланням на те, що виплата позивачу 3 366 грн грн не була проведена, оскільки у Державному бюджеті України за 2013-2014 роки не були передбачені видатки на зазначені цілі, які не затверджувались у кошторисах розпорядників бюджетних коштів та у відповідних паспортах бюджетних програм, тому вина Управління СЗН Ічнянської РДА у заподіянні позивачу моральної шкоди відсутня, факт спричинення якої позивачем не доведений (а.с. 47-48). Відзиву на позов від Державної казначейської служби України не надійшло. Відповіді на відзив Управління соціального захисту населення Ічнянської РДА Тишкевич Л.В. не надала. Заяв та клопотань від учасників справи не надходило. У судове засідання позивачка не з`явилася, надавши заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Представник Управління ДКС України у судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи. Представник УСЗН Ічнянської РДА у судове засідання також не з`явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, надавши при цьому заяву про розгляд справи за його відсутності. За відсутності всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, що узгоджується з положеннями ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Судом установлено, що [PERSON] є потерпілою внаслідок аварії на ЧАЕС 2 категорії (а.с. 10). Постановою Ічнянського районного суду Чернігівської області від 12.07.2013 року (а.с. 11), залишеною в силі ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 08 жовтня 2013 року (а.с. 12), визнано неправомірними дії Управління праці та соціального захисту населення Ічнянської РДА щодо не нарахування та невиплати [PERSON] щорічної допомоги на оздоровлення, як особі віднесеній до 2-ї категорії постраждалих від аварії на ЧАЕС, у розмірі не меншому ніж це передбачено Законом України ««Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та зобов`язано останнє нарахувати та виплатити [PERSON] щорічну допомогу на оздоровлення за 2013 рік, як особі віднесеній до 2-ї категорії постраждалих від аварії на ЧАЕС, відповідно до ст. 48 Закону України ««Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» у розмірі 3 мінімальних заробітних плат, встановлених на момент виплати, за виключенням вже виплачених сум у вказаний період. 19 листопада 2013 року на ім`я [PERSON] . Ічнянським районним судом виданий виконавчий лист по справі № 733/1321/13-а (а.с. 13). Ухвалою Ічнянського районного суду Чернігівської області від 11 січня 2014 року змінено спосіб і порядок виконання вказаного вище рішення суду та стягнуто з Управління праці та соціального захисту населення Ічнянської РДА на користь [PERSON] щорічну допомогу на оздоровлення за 2013 рік, як особі віднесеній до 2-ї категорії постраждалих від аварії на ЧАЕС, у розмірі не меншому ніж це передбачено Законом України ««Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» у сумі 3 366 грн (а.с. 15-16). Згідно інформації Державної казначейської служби України судове рішення по справі № 733/1321/13-а виконано 24.02.2017 року (а.с. 36-37). Таким чином тривалість судового і виконавчого проваджень становить понад 3 роки. Як убачається з виписок із медичних карт хворої [PERSON] остання неодноразово перебувала на стаціонарному лікуванні (а.с. 18, 19, 20, 21, 22). Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. При цьому суд враховує, що гарантоване особі у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на справедливий суд розповсюджує дію і на стадію виконання судового рішення. Право на судовий розгляд було б примарним, якщо б внутрішня судова система Договірної Держави дозволила б, щоб остаточне та обов`язкове судове рішення залишалось невиконаним відносно однієї із сторін, і що виконання рішення або постанови будь-якого органу судової влади повинно розглядатися як невід`ємна частина "процесу" в розумінні статті 6 Конвенції ("Іммобільяре Саффі" проти Італії", заява 22774/93, 28.07.1999, § 63; "Горнсбі проти Греції" від 19.03.1997, § 40). У пілотному рішенні "Юрій Миколайович Іванов проти України" (заява 40450/04, п. 46) Європейський суд з прав людини зазначив: "...що від особи, яка домоглася винесення остаточного судового рішення проти держави, не можна вимагати ініціювання окремого провадження з його примусового виконання (див. рішення у справі "Метаксас проти Греції" (Metaxas v. Greece), N 8415/02, п.19, від 27 травня 2004 року; та у справі "Лізанец проти України" (Lizanets v. Ukraine), N 6725/03, п. 43, від 31 травня 2007 року). У п. 54 звернув увагу, що держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади (рішення у справі "Сокур проти України" (Sokur v. Ukraine), N 29439/02, від 26 квітня 2005 року, і у справі "Крищук проти України" (Kryshchuk v .Ukraine), N1811/06, від 19 лютого 2009 року). У пунктах 35, 38, 82 справи "Бурмич та інші проти України" Європейський суд вказує на справу "Бурдов проти Росіїї" (№2), в якій зокрема вказано: "У випадку надмірної затримки у виконанні державою винесеного проти неї судового рішення, враховуючи те, що недотримання державою свого зобов`язання з повернення боргу після того, як заявник, пройшовши через судовий процес, домігся успіху, неминуче викликатиме у нього почуття розпачу". Практика Європейського суду з прав людини визнає не отримані за рішенням суду кошти саме порушенням Протоколу 1 ("Бурдов проти Росії", "Юрій Миколайович Іванов проти України", "Агрокомплекс проти України"). Відповідно до ст. 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обовязком держави. Згідно ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Згідно зі ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої,членів її сімї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вона є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Відповідно до ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Згідно ст. 1173 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Статтею 23 ЦК України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частин другої-п`ятої цієї статті моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Як роз`яснено у пунктах 3, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати у порушенні права власності, у порушені нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми при настанні інших негативних наслідків. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Із матеріалів вбачається, що рішення Ічнянського районного суду від 12 липня 2013 року про виплату нарахованих [PERSON] сум фактично було виконане 24 лютого 2017 року. Таким чином, ураховуючи, що позивач є потерпілою внаслідок аварії на ЧАЕС 2 категорії, остання внаслідоктривалого невиконання рішення суду зазнала моральної шкоди у вигляді душевних страждань, руйнування життєвих планів, проведенням необхідних витрат у зв`язку з відновленням здоров`я, почутті розпачу у зв`язку з довготривалим виконанням судового рішення, необхідності звернення до суду за захистом порушеним прав,а тому виходячи з глибини таких страждань, із засад розумності та виваженості, суд дійшов висновку, що достатньою компенсацією відшкодування моральної шкоди буде стягнення на користь позивачки 15 000 грн. В іншій частині позовних вимог [PERSON] слід відмовити. Суд відхиляє посилання позивача на те, що суму моральної шкоди вона розраховувала, виходячи з рішення Європейського Суду з прав людини, якими були задоволені її заяви № 3886/12 від 05.12.2011 року, № 78262/12 від 02.08.2012 року та присуджено стягнути з держави Україна по 2 000 євро моральної шкоди, оскільки вказана сума є оціночною, а не практикою Європейського Суду з прав людини, при цьому суд також ураховує значну кількість справ поданих [PERSON] до Держказначейства України про стягнення моральної шкоди. Доводи ж відповідача про те, що позивачкою не доведено факту заподіяння їй моральної шкоди є необґрунтованими, так як спростовуються дослідженими у справі доказами.

Outcome: partial