Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом про визнання права власності на 2/3 частини нерухомого майна у порядку спадкування за законом та визнання свідоцтва про право на спадщину за заповітом недійсним, скасування державної реєстрації права власності за відповідачем на спірне майно. У ході судового розгляду позовні вимоги уточнила та просила суд: визнати право власності на 1/2 частку житлового будинку [ADDRESS] та право користування присадибною ділянкою в 1/2 її частині загальною площею 0,25 га, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 31.07.2008 року, видане державним нотаріусом Третьої Житомирської державної нотаріальної контори на ім'я [PERSON]; скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] на житловий будинок [ADDRESS] загальною площею 77,5 кв.м., житловою площею 29.8 кв.м., форма власності приватна, розмір частки 1/1, за реєстраційним номером у Державному реєстрі прав на нерухоме майно 23557883; вирішити питання щодо стягнення з відповідача судових витрат у справі. В обґрунтування позову зазначила, що [INFO] року помер її батько [PERSON], якому належав вище зазначений житловий будинок та земельна ділянка. Після смерті батька проживала з матір'ю [PERSON] проте, [INFO] року остання померла. На момент смерті батьків була малолітньою і знаходилась під опікою тітки, з якою проживала у м. Житомирі. Про наявність спадкового майна, обов'язкова частка якого належить їй, дізналася від далеких родичів лише наприкінці 2015 року. Вважає, що відповідач, тобто її баба - [PERSON], неправомірно володіє майном, яке залишилось у спадок після смерті її батька, тому просила позов задовольнити. У судовому засіданні позивач та їх представник позов підтримали повністю з підстав, зазначених у ньому. Представники відповідача позов не визнали повністю. Просили відмовити у задоволенні позовних вимог, а також застосувати позовну давність, оскільки вважають, що позовні вимоги позивача не можуть бути задоволені відповідно до норм ст. 267 ЦК України за спливом позовної давності; наполягали на необхідності застосування строку позовної давності з моменту повноліття позивача, а не з моменту, коли остання дізналася про порушення свого права на спадщину. Зазначили, що необізнаність з боку позивача про факт наявності спадкового майна не є підставою для задоволення позову. Щодо вимог про визнання права користування на земельну ділянку в 1/2 її частині просили також відмовити через те, що спірна земельна ділянка перебуває у власності відповідача на законних підставах. Представник третьої особи Тетерівської сільської ради Житомирського району Житомирської області у судове засідання не з'явився, до суду спрямував заяву про розгляд справи у його відсутність (а.с. 148). Представник третьої особи Третьої житомирської державної нотаріальної контори у судове засідання не з'явився, до суду надіслав заяву про розгляду справи у його відсутність (а.с. 57). Заслухавши доводи сторін та дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з врахуванням наступного. Батько позивача - [PERSON] помер [INFO] року, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с. 9). Із копії свідоцтва про народження вбачається, що позивачка [PERSON] на момент смерті батька вона була малолітньою, якій виповнилося 9 років (а.с. 10). Згідно даних погосподарської книги № 6 за 1991-1995 роки Денишівської сільської ради Житомирського району Житомирської області (а.с. 15-17) померлому [PERSON] належав житловий будинок [ADDRESS], що також підтверджується довідкою Тетерівської сільської ради від 29.12.2015 року №421 (а.с. 11). З копії спадкової справи №397, заведеної 27.05.2008 року до майна померлого [INFO] року [PERSON], вбачається, що відповідач [PERSON] отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом (а.с. 133-145), згідно якому остання успадкувала майно у вигляді житлового будинку [ADDRESS] У пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» роз'яснено, що відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР від 18.07.1963 року, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. Враховуючи вказані обставини, до виниклих правовідносин застосовуються норми Цивільного кодексу УРСР 1963 року від 18.07.1963 року та нормативних актів, які діяли намомент виникнення спірних правовідносин. За змістом ст. ст. 525, 527 ЦК УРСР (1963 р.) часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу; спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народжені після його смерті. За статтею 529 ЦК УРСР (1963 р.) при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти, дружина і батьки померлого; до числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті; онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю. Згідно частини першої ст. 529 ЦК Української РСР, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Статтею 535 ЦК УРСР 1963 року неповнолітні або непрацездатні діти спадкодавця (в тому числі усиновлені), а також непрацездатні дружина, батьки (усиновителі) і утриманці померлого успадковують, незалежно від змісту заповіту, не менше двох тритин частки, яка належала б кожному з них при спадкоємстві за законом (обов'язкова частка). Таким чином, позивач на момент відкриття спадщини була малолітньою, втратила батька-спадкодавця у малолітньому віці, і обов'язкова частка у спадщині їй визначена законом, який діяв на момент відкриття спадщини. Відповідно до абзацу 3 пункту 27 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» відповідно до статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним; визнання відмови від спадщини недійсною; визнання шлюбу недійсним; порушення у зв'язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Відповідно до ч. 1 ст. 1301 ЦК України (у редакції чинній, на момент видачі свідоцтва про право на спадщину) свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Як вбачається з копії спадкової справи №397, заведеної до майна померлого [PERSON] (а.с. 133-145), свідоцтво про право на спадщину за заповітом (а.с. 145) видане 31 липня 2008 року [PERSON] нотаріусом Третьої Житомирської нотаріальної контори Андрусом А.В., зареєстровано в реєстрі за №2-1555. На підставі зазначеного свідоцтва відповідач отримала у власність нерухоме майно, а саме: житловий будинок №12 по вул. Леніна, розташований в селі Дениші Житомирського району та області загальною площею 77,5 м. кв., в тому числі житловою 29,8 м.кв. При цьому відповідачем порушено право позивача на обов'язкову частку у спадковому майні, оскільки позивач, як малолітня дитина спадкодавця [PERSON], мала право на обов'язкову частку в розмірі, встановленому ст. 535 Цивільного кодексу Української РСР від 18.07.1963 року, який діяв на час відкриття спадщини. Крім того, нотаріус не пересвідчився стосовно наявності інших спадкоємців (дітей, дружини, тощо), у тому числі і спадкоємців, які мали обов'язкову частку, а відповідачка у своїй заяві від 31.07.2008 року №1308 (а.с. 138) зазначила неправдиву інформацію стосовно відсутності інших спадкоємців. Як встановлено під час розгляду справи, заповіт спадкодавцем [PERSON] не складався. Отже, свідоцтво про право на спадщину за заповітом [PERSON] видано 31 липня 2008 року безпідставно. У матеріалах справи міститься лист Головного територіального управління юстиції у Житомирській області №682/2.2/2.1-31 від 30.06.20016 року, як доказ того, що свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 31.07.2008 року було видано з порушенням (а.с. 216-217). Виходячи з положень п. 19 Постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 30.05.2008 р. "Про судову практику у справах про спадкування", у разі порушення права спадкоємців на обов'язкову частку у спадщині суд може вирішувати питання про недійсність свідоцтва про право на спадщину лише в тій частині, яка складає обов'язкову частку. За викладених вище обставин суд приходить до висновку, що обов'язкова частка позивача в спадковому майні відповідача становить саме 1/2 від спадкового майна, оскільки 1/2 частка на спадкове майно належить відповідачу як спадкоємиці першої черги та яка має обов'язкову частку в цьому майні згідно ст. 535 ЦК УРСР 1963 року. Однак, визнаючи право спадкоємця на обов'язкову частку в спадковому майні, суд визнає недійсним свідоцтво про право на спадщину повністю з огляду на той факт, що воно видано помилково про право на спадщину саме за заповітом. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині визнання свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 31 липня 2008 року нотаріусом Третьої Житомирської нотаріальної контори Андрусом А.В., зареєстровано в реєстрі за №2-1555, підлягають до задоволення. Згідно ст. 12 Закону України "Про власність" (введеного в дію з 15.04.1991 року в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин; далі - Закону України "Про власність") громадянин набуває права власності на доходи від участі в суспільному виробництві, індивідуальної праці, підприємницької діяльності, вкладення коштів у кредитні установи, акціонерні товариства, а також на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом. У відповідності до ч. 1 ст. 13 зазначено вище Закону, зокрема, жилий будинок, є об'єктом права приватної власності. Право приватної власності може бути передано у спадщину громадянам, юридичним особам, державі (ч. 4 ст. 19 Закону України "Про власність"). Захист права власності здійснюється судом, арбітражним судом або третейським судом (ч. 3 ст. 48 Закону України "Про власність"). На підставі вищевикладеного, суд вважає за необхідне визнати за позивачем [PERSON] в порядку спадкування за законом право власності на 1/2 частку житлового будинку [ADDRESS] загальною площею 77,5 кв.м., житловою площею 29,8 кв.м., після смерті померлого 05.10.199 року [PERSON]. Щодо визнання права користування земельною ділянкою в 1/2 її частині, тобто 0,125 га, що розташована за адресою: [ADDRESS], то за вказаних обставин дана вимога є передчасною, а тому суд не вбачає законних підстав для задоволення позову в цій частині з огляду на наступне. Із матеріалів справи вбачається, що у померлого [INFO] року [PERSON] була у користуванні земельна ділянка в [ADDRESS], що підтверджується довідкою №1403, виданою 26.07.2006 року Виконавчим комітетом Денишівської сільської ради Житомирської області Житомирського району (а.с. 144 зворотна сторінка). Під час розгляду розгляду справи судом було встановлено, що відповідачу [PERSON] належить спірна земельна ділянка на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], виданого 02.07.2010 року, який не скасований або не визнаний у судовому порядку недійсним (т. 2 а.с. 60). Також не підлягає задоволенню позовна вимога щодо скасування державної реєстрації права власності за [PERSON] на житловий будинок [ADDRESS] загальною площею 77,5 кв.м. та житловою площею 29,8 кв.м., форма власності приватна, розмір частки 1/1, за реєстраційним номером у Державному реєстрі прав на нерухоме майно 23557883, оскільки позивачем не надано відповідних доказів щодо підтвердження державної реєстрації права власності на спірний будинок саме за відповідачем (натомість у матеріалах справи міститься інформація, що за зазначеним реєстраційним номером -23557883 спірна нерухомість зареєстрована за померлим батьком позивачки [PERSON] (а.с. 142). Відповідно до статей 10, 11 та 60 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Представник відповідача звернулась до суду із заявою про застосування строків позовної давності до спірних правовідносин (а.с. 170), проте вказана заява задоволенню не підлягає, у зв'язку з наступним. У відповідності до перехідних положень ЦК України 2004 року та п.1 Постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 30.05.2008 р. у разі відкриття спадщини до 01.01.2004 року застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР від 18.07.1963 року. Стаття 71 ЦК УРСР встановлює загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), в три роки. Відповідно до ст. 74, 76 ЦК УРСР вимога про захист порушеного права приймається до розгляду судом, арбітражем або третейським судом незалежно від закінчення строку позовної давності, а перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Як вбачається з матеріалів спадкової справи №397 за 2008 рік, що надійшла з Житомирського обласного державного нотаріального архіву, відповідач у заяві про прийняття спадщини №1308 від 31.07.2008 р. зазначила про відсутність спадкоємців, що вказує на триваючий характер порушення нею прав позивача на обов'язкову частку у спадковому майні, підтверджений відповідачем вже у 2008 році. Відтак строк позовної давності позивачем не пропущено, адже позовна заява подана до спливу загального строку позовної давності, встановленого діючим на час початку порушення права законодавством України. Посилання представника відповідача про необхідність застосування строку позовної давності з моменту повноліття позивача не є обґрунтованими, адже позивач дізналася про порушення її права на обов'язкову частку у спадковому майні не від відповідача, і весь час з моменту повноліття вважала, що її право на спадщину діями відповідача не порушене, адже сумлінно помилялася у своїх міркуваннях про те, що відповідач, маючи заповіт від спадкодавця, має право на все майно, що належало спадкодавцеві. За таких обставин, заява представника відповідача про необхідність застосування строку позовної давності задоволенню не підлягає. Позивачем заявлені вимоги щодо стягнення з відповідача на її користь судових витрат, а саме: судового збору у сумі 2204,84 грн. та витрат на правову допомогу у сумі 3000 грн. Відповідно до статті 79 ЦПК судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на правову допомогу, витрати, пов'язані із здійсненням інших дій, необхідних для розгляду справи. Частина перша статті 84 ЦПК передбачає, що витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця у галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. З урахуванням вимог діючого законодавства, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача сплачений нею судовий збір за подання позову у сумі 1102,42 грн. та витрати на правову допомогу у сумі 3000 грн.

Outcome: partial