Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-13 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Бандурівської сільської ради Гайворонського району Кіровоградської області про визнання права на земельну частку (пай). Позов мотивовано тим, що з 15 липня 1994 року він був прийнятий на роботу та в члени Колгоспу «Іскра» і по 23 листопада 1998 року. Позивач як член господарства, мав право на земельну частку (пай), однак не був занесений до списку осіб, які мають право на земельну частку (пай), сертифікат про право на земельну частку (пай) йому не видано і не виділено в натурі земельну ділянку. Про те, що його не включено в списки осіб про право на земельну частку (пай) довідався в 2018 році. Просить суд, визнати за [PERSON] , право на земельну частку (пай) в розмірі земельної частки (паю), визначеної для членів реформованого Колгоспу «Іскра». Зобов`язати Гайворонську райдержадміністрацію виділити [PERSON] в натурі (на місцевості) земельну ділянку в розмірі земельної частки (паю), визначеної для членів реформованого Колгоспу «Іскра». Позивач та його представник в судове засідання не з`явились, представник позивача надіслав до суду заяву з клопотання розглянути справу без його участі та участі позивача позовні вимоги підтримують та просять суд їх задовольнити. Представник відповідача Бандурівської сільської ради Гайворонського району Кіровоградської області в судове засідання не з`явився. Надіслав до суду заяву в якій зазначив, що просить розглянути справу у його відсутності, відмовити в задоволенні позову та застосувати строк позовної давності. Повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, надавши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню у зв`язку з наступним. Так, згідно Указу Президента України від 8 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в КСП і залишилися його членами відповідно до списку, що додається до Державного акту на право колективної власності на землю. Статею 2 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)" визначено, що основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Згідно положень ч. 2 ст.5 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)" сільські, селищні, міські ради приймають рішення щодо виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власником земельних часток (паїв) у межах населених пунктів, а районні державні адміністрації за межами населених пунктів. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, згідно запису в трудовій книжці, 15.07.1994 року [PERSON] було прийнято в члени КСП "Іскра" Гайворонського району Кіровоградської області. 23.11.1998 року позивач був звільнена із членів КСП "Іскра" за власним бажанням (а.с. 7). 08.04.1996 року колективному сільськогосподарському підприємству «Іскра» видано Державний акт на право колективної власності на землю серії [NUMBER] . Позивачу сертифікат на земельну частку (пай) не виписувався (а.с. 9). Так, відповідно до п. п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 року №7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. Тобто із викладеного слідує, що право на земельну частку (пай) виникає в осіб, у тому числі й пенсіонерів, які на час видачі колективному сільськогосподарському підприємству державного акта на право колективної власності на землю були чи залишалися членами цього підприємства. Аналізуючи норми чинного законодавства, можна зробити висновок, що для набуття права на земельний пай необхідна наявність таких умов: перебування у членах КСП на момент паювання землі, включення до списку осіб, долучених до державного акту на право колективної власності на землю, одержання КСП цього акту. Крім того, за правилами ст.ст. 71, 75, 76 ЦК УРСР (чинного на час виникнення спірних правовідносин) загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Позовна давність застосовується судом незалежно від заяви сторін. Перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Право на позов для захисту порушеного права у [PERSON] виникло з дня видачі КСП "Іскра" Державного акту на право колективної власності на землю, тобто 08.04.1996 року. На той час позивач, являючись членом вказаного підприємства, набув право на отримання земельної частки (паю), а тому міг і повинен був знати про початок приватизації земель КСП "Іскра", та про те, що його не включено до списку осіб, які додавалися до Державного акту на право колективної власності на землю та не видано сертифікат на право на земельну частку (пай). Однак, до 2018 року позивач не вчиняв жодних дій для відновлення порушеного права, не звертався до КСП "Іскра", Гайворонської райдержадміністрації або до суду. До суду про визнання права на земельну частку (пай), позивач звернувся через двадцять три роки після виникнення у нього такого права, а саме 17.01.2019 р., тобто з пропуском трирічного строку позовної давності, встановленого ст. 71 ЦК УРСР. За вказаних обставин суд приходить до висновку, що позивач пропустив строк позовної давності без поважних причин, так як був обізнаний, що не включений до списків, що додаються до Державного акту на право колективної власності на землю до спливу строку позовної давності. Доводи позивача про те, що він дізнався про порушення свого права лише в 2018 році суд не приймає до уваги, оскільки, будь-яких доказів того, що позивач не міг дізнатися про порушення свого права до спливу строку позовної давності суду надано не було. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити. ст.ст. 141, 263, 265 ЦПК України, суд,-

Outcome: dismissed