Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-14 00:00:00

19 квітня 2021 року до Красноокнянського районного суду Одеської області надійшла позовна заява [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінанс Інновація» про захист прав споживачів. Згідно з протоколом щодо неможливості автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.04.2021 року, призначення не відбулося, оскільки не вистачало потрібної кількості суддів для розподілу справи. Так, за штатним розписом в Красноокнянському районному суді Одеської області троє суддів, а фактично працює двоє суддів, з яких: суддя Бурдинюк О.С. була відключена, у зв`язку з перебуванням у відпустці, а суддя Чеботаренко О.Л. з 12 по 30 квітня 2021 року перебувала на лікарняному. Тому після виходу судді Чеботаренко О.Л. з лікарняного, а саме 05 травня 2021 року, проведено повторний автоматизований розподіл справи, згідно з яким, справу розподілено на суддю Чеботаренко О.Л. Ухвалою від 07 травня 2021 року позовна заява прийнята до розгляду та відкрито провадження у справі. 30 червня 2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що між нею та ТОВ «ФК «Фінанс Інновація» було укладено договір №210203-33680-2 від 03.02.2021 року, відповідно до якого нею було отримано позику. Однак, ознайомившись зі змістом договору, вона вважає, що вказаний договір є недійсним, зважаючи на те, що відповідачем було надано фінансову послугу шляхом обрання форми укладення договору за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи, однак нею не було підписано даний договір. Так, відповідачем не було її письмово повідомлено про всю необхідну інформацію щодо умов договору. Відповідач скористався тим, що їй, як позичальнику, об`єктивно бракувало знань, необхідних для здійснення правильного вибору при підписанні оспорюваного договору і вона була введена в оману при отриманні кредитних послуг, а відповідач, в порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів», не надав їй відомості, які потрібні клієнту при укладенні кредитного договору та не зазначив їх в його змісті. Крім того, відповідно до п.5 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації у разі невиконання ним зобов`язань за договором є несправедливими умовами та можуть бути визнані недійсними. Крім того, прийняття пропозиції від відповідача укласти електронний договір (акцепт) здійснено шляхом зазначення у відповідному чекбоксі галочки на сторінці сервісу з надання онлайн позик відповідачем та введення одноразового ідентифікатора без заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття пропозиції в електронній формі, що, на думку позивача, не відповідає положенням абзацу третього частини шостої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію», яким передбачено, що відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію, укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Тому, на думку позивача, договір про надання позики, укладений між нею та відповідачем, є таким, що прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. При цьому, як договір позики, так і кредитний договір, ознаки якого вбачаються в оспорюваному договорі, мають укладатися в письмовій формі. Крім того, в оспорюваному договорі не була вказана ціна та сукупна вартість кредиту, а також відповідачем їй не було надано розрахунок загальних витрат за споживчим кредитом, тобто витрат, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту. У зв`язку з цим, реально нарахований їй відсоток за користування кредитними коштами став значно більшим, як зазначений працівниками фінансової установи у розрахунку платежів. Крім того, ч.6 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. На думку позивача, відповідачем було введено її в оману на рахунок істотних умов договору, а зокрема, на рахунок відсоткової ставки за користування кредитом та їй не було зазначено нічого на рахунок непомірно великої відсоткової ставки у випадку порушення зобов`язання. Їй було повідомлено значно меншу ціну кредиту (відсотків), через що вона погодилась на укладення договору. Також позивач вважає, що при укладенні договору було порушено принцип рівності сторін, так як їй запропонували укласти договір на фактично відомих лише відповідачу умовах. При цьому, розмір нарахованих відсотків за кредитним договором, укладених між нею та позивачем, значно перевищує розмір заборгованості за кредитом. З урахуванням зазначеного, позивач просила визнати недійсним Договір позики №210203-33680-2 від 03.02.2021 року, укладений між нею та відповідачем. Від представника відповідача до суду надійшов відзив на позов, в якому представник відповідача позов не визнав та у його задоволенні просив відмовити. В обґрунтування заперечень представник відповідача зазначив, що відповідно до укладеного договору №210203-33680-2 від 03.02.2021 року між ТОВ «Фінансова компанія «Фінанс Інновація» та позивачем, позивач отримала кредит у розмірі 4000 грн. строком на 30 днів, шляхом переказу на її платіжну картку № [NUMBER] , емітовану ПАТ «БАНК ВОСТОК», зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,99% від суми кредиту за кожен день користування та 3,5% від залишку суми кредиту за кожен день прострочення терміну повернення кредиту. При цьому, на думку представника відповідача, вказаний договір не відноситься до споживчого кредитування, оскільки відповідно до ч.2 ст.3 Закону України «Про споживче кредитування», дія даного закону не поширюється на договори, які містять умову про споживчий кредит у формі кредитування рахунку зі строком погашення кредиту до одного місяця. Що стосується електронної форми договору, то оспорюваний договір укладений в електронному вигляді шляхом реєстрації позивача на веб-сайті в мережі Інтернет https://monetka.com.ua/https:/monetka.ua та підписання договору електронним підписом з одноразовим ідентифікатором, відповідно до Закону України «Про електронну комерцію». Підписання договору електронним підписом з одноразовим ідентифікатором є прямою і безумовною згодою позивача з умовами кредитного договору, Правилами надання грошових коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, з якими вона ознайомилась перед підписанням кредитного договору та отриманням кредиту. Зразок кредитного договору, Правила надання грошових коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, затверджені наказом директора ТОВ «Фінансова компанія «Фінанс Інновація», викладені для загального доступу в мережі Інтернет на вищевказаному сайті. При укладенні договору сторони керувались ч.1 ст.634 ЦК України. У відповідності до порядку, визначеного статтею 11 Закону, позивач зареєструвалася на веб-сайті відповідача, для чого пройшла ідентифікацію та верифікацію особи (заповнила анкету-заяву з зазначенням ПІБ, даних паспорту, РНОКПП, місця проживання, місця реєстрації, зазначила реквізити картки для отримання кредиту), підтвердила номер мобільного телефону, ознайомилася з умовами надання кредиту, умовами Кредитного договору, Правилами надання грошових коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту, здійснила акцептування кредитного договору шляхом надсилання електронного повідомлення підписаного електронним підписом одноразовим ідентифікатором. Ознайомлення з Правилами та кредитним договором здійснювалось позивачем шляхом проставлення відповідних позначок в ІТС, без проставлення яких неможливо вчинити подальші дії з підписання договору та отримання кредиту. Тобто заповнення заявки в ІТС, ознайомлення з умовами кредитування, підтвердження дійсності платіжної картки, введення одноразового ідентифікатора, як електронного підпису, є логічним завершенням дій позивача, спрямованих на укладення договору з відповідачем на отримання кредиту. Позивач підтверджує, що вона дійсно вчинила дії в ІТС відповідача, спрямовані на укладення кредитного договору. Таким чином, на думку відповідача, позивач мала змогу ознайомитись з умовами кредиту, сукупною вартістю кредиту, графіком погашення кредиту, наданням згоди на обробку та передачу персональних даних, оскільки без ознайомлення з вказаними умовами підписати договір неможливо. Одноразовий ідентифікатор 863606 направлявся позивачу 03 лютого 2021 року о 08:33:23 год., шляхом надсилання повідомлення на її мобільний номер [NUMBER] , який вказувався при реєстрації. Кредитний договір був підписаний позивачем 03.02.2021 року о 08 год. 34 хв. 11 сек., шляхом введення вказаного одноразового ідентифікатора в особистому кабінеті на веб-сайті відповідача в мережі інтернет https:/monetka.ua. Кредитні кошти у розмірі 4000 грн були відправлені відповідачем позивачу на платіжну картку, вказану позивачем, що підтверджується чеком №369772084 від 03.02.2021 року. Таким чином, відповідач свої зобов`язання за договором виконав належним чином, а позивач зобов`язання за вказаним договором не виконує, у зв`язку з чим станом на 19.05.2021 року має заборгованість у розмірі 16644,03 грн., з них: 4000 грн. - заборгованість за кредитом, 12644,03 грн. - заборгованість за процентами за користування кредитом. При цьому, підвищені проценти за користування кредитними коштами понад установлений строк є забезпеченням виконання позичальником узятих на себе зобов`язань. Такий висновок зробив ВСУ у постанові №758/3459/14-ц від 18.10.2017 року /а.с.16-18/. Позивач в судове засідання не з`явилась, однак разом з позовною заявою до суду надійшла її заява про розгляд справи у її відсутність /а.с.8/. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, однак у відзиві на позов просив провести розгляд справи у його відсутність, позов не визнає /а.с.16-18/. Тому справа розглянута у відсутність сторін, що відповідає вимогам ст.223 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову з наступних підстав. За змістом статей 15, 16 ЦК України особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч.2 ст.16 ЦК України, в тому числі шляхом визнання правочину недійсним. Згідно ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». Відповідно до ст.205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Згідно ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно ст.1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно ч.1 ст.13 Закону України «Про споживче кредитування», договір про споживчий кредит, договори про надання додаткових та супутніх послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому або електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством). Кожна сторона договору отримує по одному примірнику договору з додатками до нього. Примірник договору, що належить споживачу, має бути переданий йому невідкладно після підписання договору сторонами. Відповідно до ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. Судом встановлено, що 03.02.2021 між позивачем [PERSON] та ТОВ "Фінансова компанія "Фінанс Інновація" укладено договір №210203-33680-2, згідно з яким відповідач надав позивачу у користування 4000 грн. строком на 30 днів зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,99% від суми кредиту за кожний день (річна процентна ставка становить 726,35%) користування кредитом у межах строку надання кредиту. Сукупна вартість кредиту зазначена в Графіку розрахунків, що є невід`ємною частиною договору /а.с.6-7/. Зазначені кошти були надані за допомогою веб-сайту відповідача, де позивач заповнив особисті дані, створив «Особистий кабінет» та підтвердив проведення своїх дій. Статтею 639 ЦК України визначено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Так, пунктом 3 Внутрішніх правил надання грошових коштів у позику, у тому числі і на умовах фінансового кредиту, через мережу Інтернет ТОВ "Фінансова компанія "Фінанс інновація" встановлений порядок надання кредиту /а.с.31-34/. За умовами пункту 3.23, у разі прийняття Товариством рішення про надання кредиту, сторони укладають договір. Заявник підтверджує свою повну обізнаність та згоду з усіма істотними умовами договору шляхом кліку по кнопці «Так», та підписує його шляхом вводу коду та натиснувши кнопку «Підтверджую», що є моментом укладення договору. Пунктом 3.24 встановлено, що сторони домовилися в частині підписання Договору керуватися вимогами ЗУ «Про електронну комерцію». З матеріалів справи вбачається та позивачем не оспорюється, що такий обсяг дій позивачем було виконано 03.02.2021 року, що свідчить про свідомий намір позивача вступити з ТОВ "Фінансова компанія "Фінанс Інновація" у договірні відносини та укладання спірного договору. Факт отримання позивачем грошових коштів в розмірі 4000 грн. за спірним договором підтверджується наданою суду представником відповідача копією чеку від 03.02.2021 року /а.с.21/. Крім того, позивач у позовній заяві підтвердила факт отримання позики за вказаним договором. Відповідно до ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. (стаття 628 ЦК України). Стаття 627 ЦК України та ст.6 цього Кодексу визначають, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Положеннями ч.1 ст.215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст.203 цього Кодексу. При цьому, відповідно до вимог ч.ч.1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частини друга та третя статті 215 ЦК України. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України). В п.8 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Відповідно до п.5 ч.1 ст.3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст.12 Закону України «Про електронну комерцію», вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним ст. 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Згідно зі ст.12 Закону України «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (вебсайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення. Без отримання листа на адресу електронної пошти та смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений. До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах: від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18 (провадження № 61-8449 св 19); від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19 (провадження № 61-7203 св 20),від 12 січня 2021 року у справі №524/5556/19 (провадження № 61-16243 св 20). Відповідно до ч.2 ст.639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Аналізуючи викладене та відповідно до положень ст.ст. 205, 207 ЦК України можна дійти висновку, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного кодексу України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді. Відповідно до ч.5 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію», пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Встановлено, що оспорюваний договір укладений в електронній формі. Електронні правочини оформлюються шляхом фіксації волі сторін та його змісту. Така фіксація здійснюється за допомогою складання документу, який відтворює волю сторін. На відміну від традиційної письмової форми правочину воля сторін електронного правочину втілюється в електронному документі. Відповідно ч.1 ст.5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Враховуючи положення ч.1 ст.5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» ,правочин вважається вчиненим у електронній формі у випадку, якщо в ньому наявні всі обов`язкові реквізити документа. Також, відповідно до ч.ч.1,2 ст.6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа, який використовується для ідентифікації автора та/або підписувача електронного документа іншими суб`єктами електронного документообігу. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа. З врахуванням викладеного, лише наявність електронних підписів сторін підтверджує їх волю, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, забезпечує ідентифікацію сторін та цілісність документа, в якому втілюється воля останніх. Відповідно до ч.1 ст.7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис». Нормою ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено порядок укладення електронного договору. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Пунктом 12 ч.1 ст.3 вказаного Закону зазначено, що одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір. Відповідно до п.п. 3.25 - 3.27 Внутрішніх правил надання грошових коштів у позику, у тому числі і на умовах фінансового кредиту, через мережу Інтернет ТОВ "Фінансова компанія "Фінанс Інновація", Позичальник підтверджує, що алфавітно-цифрова послідовність, яку отримує заявник шляхом реєстрації на Сайті Товариства засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі та заповнення Заявки, у тому числі, але не виключно, шляхом направлення йому СМС-повідомлення за номером телефону, вказаним заявником під час заповнення Заявки, та яка додається (приєднується) до електронного повідомлення Заявника, є його електронним підписом одноразовим ідентифікатором, використовується ним в якості його власноручного підпису та є підтвердженням його особистості. Позичальник визнає усі документи, засвідченні з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, еквівалентними за значеннями із документами у письмовій формі, підписаними власноручно. Позичальник визнає, що використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором в повідомленнях, переданих в рамках користування Особистим кабінетом, призводить до юридичних наслідків, аналогічно із використанням власноручного підпису відповідно до вимог закону. Сторони підтверджують, що даний електронний Договір та усі Додаткові угоди до нього мають таку саму юридичну силу для Сторін, як документи, складені на паперових носіях та скріпленні власноручними підписами сторін. Згідно пункту 1.4 спірного договору позики, невід`ємною частиною Договору є Правила надання грошових коштів у позику, у тому числі і на умовах фінансового кредиту, через мережу Інтернет ТОВ "Фінансова компанія "Фінанс інновація", які розміщені на сайті monetka.ua. Таким чином, вказані Правила перебувають в загальному доступі, будучи опублікованими на сайті. Ці правила є публічною пропозицією (офертою) у розумінні ст.ст.641, 644 ЦК України на укладення договору позики та визначають його порядок і умови, права і обов`язки сторін, іншу інформацію, необхідну для укладення договору. Зі змісту оспорюваного договору вбачається, що в ньому визначено основні істотні умови, характерні для такого виду договорів, зазначено суму позики, дату її видачі, строк надання коштів, розмір процентів, умови надання позики. Позичальник [PERSON] погодилася на укладення договору саме такого змісту, про що свідчить її заявка до ТОВ "Фінансова компанія "Фінанс Інновація" та підписання договору за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором. При цьому, відповідно до статті 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом законодавства. Згідно зі статтями 11, 12 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг" встановлений обов`язок кредитора щодо неухильного дотримання вимог Закону України "Про захист прав споживачів". Відповідно до ч.ч.1, 2, 5, 7 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Відповідно до п.5 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором, установлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору, надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі тощо. Перелік несправедливих умов у договорах зі споживачами, наведений у ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» не є вичерпним. Як вбачається з матеріалів справи, а саме з графіку платежів до оспорюваного договору від 03.02.2021 року, дата повернення позики та сплати нарахованих процентів 05.02.2021 року (а.с. 6). Відповідно до п. 1.3 Договору строк кредиту може бути продовжено в порядку та на умовах ,визначених цим Договором. Суд з даного приводу зазначає, що у матеріалах справи відсутні докази, які б вказували на те, що сторонами було продовжено строк кредитного договору. Відповідно до постанови Великої Палати ВС від 28.03.2018 р. у справі №444/9519/12 право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України. Таким чином, стягнення заборгованості повинно відбутись (з врахуванням невиконання у встановлений договором строк дії договору до 05.02.21 р.) за один місяць з врахуванням стандартної процентної ставки за цей період. З огляду на зазначені положення, нарахування процентів за користування даним кредитом припиняється після 05.03.2021 року, а в подальшому за кожен день прострочення виконання зобов`язання кредитором нараховується плата за неправомірне користування кредитом. При цьому суд також зазначає, що наявність у кредитора можливості стягувати зі споживача надмірні грошові суми як вид відповідальності за несвоєчасне виконання договору спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати грошове зобов`язання надмірні відсотки перетворюються на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання додаткових прибутків кредитором. Така ж позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі постійної колегії суддів другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року у справі №754/6091/18. Тому, в контексті дотримання Закону України «Про захист прав споживачів», суд виходить з того, що розмір відсотків за порушення строків повернення кредиту має ознаки несправедливого у розумінні п.5 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки встановлює вимогу щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором. Так, п.3.3 оспорюваного договору передбачено, що у випадку порушення строків повернення Кредиту, встановлених пунктом 1.3 Договору (з урахуванням пролонгації строку дії Договору), Позичальник сплачує Товариству плату за неправомірне користування Кредитом за процентною ставкою 3,5% від суми несвоєчасно повернутого Кредиту за кожний день користування (річна процентна ставка становить 1277,50%) Кредитом понад строк, зазначений у пункті 1.3 цього Договору. Сторони домовились, що процентна ставка визначена в цьому пункті Договору, нараховується відповідно до ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України. Як вбачається з наданого відповідачем розрахунку заборгованості, позивач станом на 19.05.2021 року має заборгованість за договором №210203-33680-2 від 03.02.2021 року у сумі 16888 грн., в тому числі: прострочена заборгованість за сумою кредиту - 4000 грн.; прострочена заборгованість за несплаченими процентами - 2388 грн.; заборгованість по несплаченим процентам за неправомірне користування грошовими коштами, згідно п.3.3 Договору - 10500 грн. /а.с.22/. З урахуванням зазначеного, оскільки визначений у п.3.3 оспорюваного договору розмір процентів у разі невиконання зобов`язань за договором, а саме 1277,50% річних, є непропорційно великою сумою компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості кредиту) та не відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права, то суд дійшов до висновку про задоволення позовних вимог позивача в частині визнання недійсним вказаного пункту оспорюваного договору в частині встановлення розміру відсотків за порушення строків повернення кредиту без врахування п.5 ч.3 ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів». Така позиція суду узгоджується з позицією Верховного Суду, висловленою у постанові від 07 жовтня 2020 року у справі №132/1006/19. Що стосується іншої частини позовних вимог, то як встановлено в судовому засіданні, договір належним чином укладений в електронному вигляді, підписаний електронним підписом одноразовим ідентифікатором та без отримання смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою Логіна Особистого кабінету і Пароля Особистого кабінету договір позики між позивачем та відповідачем апріорі не міг бути укладений. Тому суд вважає, що укладення договору позики відповідало внутрішній волі позивача, у зв`язку з чим в цій частині позов задоволенню не підлягає. Відповідно до ч.ч.1, 6 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Згідно з ч.3 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів», споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав. Таким чином, так як позивач відповідно до ч.3 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів» звільнена від сплати судового збору, то згідно із ч.6 ст.141 ЦПК України з відповідача слід стягнути судовий збір у доход держави, пропорційно до розміру задоволених позовний вимог. Враховуючи, що оспорюваний договір має 5 розділів, а судом задоволено позов в частині п.3.3 розділу 3 «Відповідальність сторін та порядок повернення кредиту», то суд вважає, що з відповідача слід стягнути судовий збір у розмірі 1/5 частини, від суми, яка при зверненні до суду була б сплачена позивачем, а саме у розмірі 181,60 грн. (1/5 частина від 908 грн.). Щодо посилань позивача на те, що під час укладання вищезазначеного договору позики були порушені її права як споживача, шляхом введення її в оману, слід зазначити наступне. Згідно із п.2 ч.1, ч.2 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів», нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика може бути такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Зміст оспорюваного договору містить положення про предмет, порядок та умови надання позики, порядок повернення позики та строк дії договору, розпис сукупної вартості позики, порядок та умови укладання і припинення договору, відповідальність за невиконання взятих зобов`язань, графік сплати платежів. Крім того, Правила надання грошових коштів у позику, у тому числі і на умовах фінансового кредиту, через мережу Інтернет ТОВ "Фінансова компанія "Фінанс Інновація" перебувають в загальному доступі, будучи опублікованими на сайті. Як вбачається з наданих відповідачем скрин-шотів послідовності укладення договорів з відповідачем в електронному вигляді, укласти договір без ознайомлення з його умовами неможливо /а.с.23-30/. При цьому, у позовній заяві позивач підтверджує факт проставлення нею «галочок» у відповідних «чекбоксах» на сторінці сервісу з надання онлайн позик та введення одноразового ідентифікатора, тобто проставлення електронного підпису. Таким чином, з матеріалів справи встановлено, що позивач, зареєструвавшись на сайті ТОВ "Фінансова компанія "Фінанс Інновація" та виявивши бажання отримати позику, мала у своєму розпорядженні всю необхідну інформацію та можливість ознайомитись з нею, надала необхідні документи та отримала позику. З урахуванням наведеного, суд вважає, що відповідачем не обмежувались права позивача у доступі до інформації, що стосується правил надання фінансових послуг ТОВ "Фінансова компанія "Фінанс Інновація", а також права позивача, як користувача системи Інтернет, щодо можливості ознайомитись з примірником Договору позики. А тому доводи позивача про те, що її було введено в оману, як на підставу для визнання договору недійсним, не знайшли свого підтвердження в процесі розгляду справи. Згідно вимог ст.ст.76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Оцінюючи наявні у справі докази, суд вважає, що позивач під час укладання оспорюваного договору мала необхідну, повну та доступну інформацію, необхідну для здійснення свідомого вибору, яка за своєю суттю не містила у собі нечіткий, незрозумілий або двозначний її зміст. Таким чином, суд вважає, що позивачем не надано доказів укладання спірного правочину, за виключенням п.3.3 Договору, з порушенням її прав, як споживача. Судом також не приймаються до уваги посилання представника відповідача на те, що з огляду на положення ч.2 ст.3 Закону України «Про споживче кредитування», оспорюваний договір не відноситься до споживчого кредитування, так як ці посилання є помилковими, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». Так, п.1 ч.2 ст.3 Закону України «Про споживче кредитування» /в редакції, яка діяла станом на час укладення спірного договору/ встановлено, що цей Закон не поширюється на договори, що містять умову про споживчий кредит у формі кредитування рахунку зі строком погашення кредиту до одного місяця. Разом з тим, зазначена норма закону стосується споживчого кредиту у формі кредитування рахунку. Поняття «кредитування рахунку» міститься у ч.1 ст.1069 ЦК України, якою визначено, що якщо відповідно до договору банківського рахунка банк здійснює платежі з рахунка клієнта, незважаючи на відсутність на ньому грошових коштів (кредитування рахунка), банк вважається таким, що надав клієнтові кредит на відповідну суму від дня здійснення цього платежу. Порядок надання кредиту встановлений п.1.6 договору, згідно з яким Товариство здійснює переказ суми кредиту на електронний платіжний засіб [NUMBER] , що належить позичальникові. Таким чином, наданий кредит за вказаним договором не є кредитом у формі кредитування рахунку. При цьому, у відзиві на позов представник відповідача посилається на ст.11 Закону України «Про електронну комерцію», якою визначено порядок укладення електронного договору, чим фактично погоджується з тим, що правовідносини за оспорюваним договором регулюються вказаним законом. При цьому, згідно ч.1 ст.8 вказаного Закону, права та обов`язки покупця (замовника, споживача) товарів, робіт, послуг у сфері електронної комерції визначаються законодавством України, зокрема Законом України "Про захист прав споживачів".

Outcome: partial