Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-12 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] про стягнення суми за договором позики. В обґрунтування позову позивач вказала, що 08.07.2009 року між сторонами було укладено договір безпроцентної позики, згідно якого відповідач отримав від позивача позику у розмірі 410000 грн., на строк до 01.02.2010 року. У зв'язку із невиконанням договору позики відповідачем, просить стягнути із відповідача на її користь вказану суму та понесені судові витрати. 17.05.2016 року позивач уточнила позовні вимоги, просить припинити договір позики укладений 08.07.2009 року у зв'язку з його виконанням, оскільки при зверненні до суду із позовом про стягнення суми боргу, судом була затверджена мирова угода сторін, згідно якої відповідач з метою врегулювання позову, зобов'язався сплатити позивачу заборгованість за договором позики, шляхом передачі в рахунок погашення заборгованості належне йому нерухоме майно - спальний корпус №3 пансіонату "[INFO]", розташований за адресою: [ADDRESS]. Рішенням виконавчого комітету Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області від 08.09.2010 року за позивачем визнано право власності на пансіонат "[INFO]" за адресою: з/в "Коблево" вул. Морська, 161, та було видано свідоцтво про право власності на вказане нерухоме майно. Тому вважає, що боржник виконав свої зобов'язання за договором позики. Ухвалою суду від 03.11.2015 року до участі у справі в якості 3 особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору залучено [PERSON]. У судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги. Відповідач у судове засідання не з'явився, про день слухання справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Представник третьої особи [PERSON] вказала, що з позовом не згодна, оскільки не відомо з яких підстав сільською радою було прийнято рішення про передання у власність позивача нежитлову будівлю пансіонату, ухвала суду про затвердження мирової угоди скасована. Крім того, [PERSON] претендує на вказаний об'єкт нерухомості, оскільки він був придбаний в період шлюбу із [PERSON] Вважає позов необґрунтованим. Суд, вислухавши сторони, дослідивши письмові докази по справі, встановив наступні факти та відповідні ним правовідносини. Як вбачається з матеріалів справи, 08.07.2009 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір безпроцентної цільової позики, згідно якого позикодавець надала позичальнику 410000 грн. на строк до 01.02.2010 року /а.с.21-22/. Згідно розписки, [PERSON] отримав від [PERSON] суму у розмірі 410000 грн. 08.07.2009 року та зобов'язався повернути їй вказану суму до 01.02.2010 року /а.с. 23/. У зв'язку із невиконанням [PERSON] зобов'язань за договором позики, [PERSON] 14.06.2010 року звернулась до Центрального районного суду м.Миколаєва із позовом про стягнення заборгованості за договором. Ухвалою Центрального районного суду м.Миколаєва від 07 вересня 2010 року між [PERSON] та [PERSON] була затверджена мирова угода, за якою [PERSON] визнає позов і з метою врегулювання спору зобов'язується сплатити [PERSON] заборгованість за договором позики від 08.07.2009 року у розмірі 410000 грн., шляхом передачі в рахунок погашення заборгованості за позикою належне йому на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 19 липня 2010 року - нерухоме майно спальний корпус №3 Пансіонату "[INFO]", який розташований за адресою [ADDRESS]; майно складається з основного літ.А загальною площею 989,10 кв.м. та споруд, вартість нерухомого майна становить 417050 грн. Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 20 жовтня 2015 року частково задоволено апеляційну скаргу [PERSON], ухвалу Центрального районного суду м.Миколаєва від 07 вересня 2010 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. У вказаній ухвалі, зокрема, зазначено, що суд, визнаючи мирову угоду, не пересвідчився чи не порушує дана мирова угода права та інтереси інших осіб /а.с. 105-107/. Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 30 березня 2016 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], ТОВ "Київ-плюс" про визнання майна (в тому числі пансіонат "[INFO]", розташований в [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя, його поділ та витребування із чужого незаконного володіння, у задоволенні позову відмовлено. Вказаним рішенням суду встановлено, що на виконання договору від 30.04.2009 року, укладеного між ФОП [PERSON] та ФОП [PERSON] про отримання позики на суму 400000 грн., за рішенням та ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 27 травня 2010 року і 21 червня 2010 року відповідно, між боржником ФОП [PERSON] та відповідачем [PERSON] укладена мирова угода, за якою останній в рахунок погашення позики отримав у власність спальний корпус №3 пансіонату «[INFO]» у с.Коблево Березанського району Миколаївської області. На підставі судового рішення та рішення виконавчого комітету Коблівської сільської ради №55 від 19 липня 2010 року, відповідачем [PERSON] 17 серпня 2010року зареєстровано право власності на зазначене майно за адресою: [ADDRESS] яке складається із основного корпусу літ. «А», загальною площею 989,10 кв.м. та споруд. Після набрання законної сили ухвали господарського суду та прийняття рішення виконкомом №55, за відповідачем на підставі інших рішень виконкому Коблівської сільської ради №59 від 19 липня 2010 року і №65 від 11 серпня 2010 року, без посилань на будь-які законні підстави, визнано право власності на новий об'єкт нерухомого майна, який додатково перейменовано сільською радою у пансіонат «[INFO]» за адресою: зона відпочинку "Коблево" [ADDRESS]. Але, реєстрацію права власності на пансіонат «[INFO]» площею 1 260,6кв.м. відповідачем [PERSON] у відповідності до частини 4 статті 334 ЦК України не здійснено. У подальшому, [PERSON], на виконання наявних у нього позичкових зобов'язань перед [PERSON] на суму 410 000 грн. за укладеним між ними договором від 8 липня 2009 року, та у зв'язку з пред'явленим до нього позову, уклав з [PERSON] мирову угоду, за якою, в рахунок погашення боргу, передав їй належний йому на праві власності спальний корпус №3 пансіонату «[INFO]» у [ADDRESS]. На підставі ухвали Центрального районного суду міста Миколаєва від 7 вересня 2010 року про визнання мирової угоди, виконкомом Коблівської сільської ради прийняті рішення №№ 84-86 від 8 вересня 2010 року, якими скасовано пункти раніше прийнятих ним рішень щодо визнання права власності на пансіонат «[INFO]», перейменований в пансіонат «[INFO]», за відповідачем [PERSON], та надана згода [PERSON] на перейменування пансіонату із визнанням за нею право власності на пансіонат «[INFO]», площею 1 250,6кв.м. за адресою: зона відпочинку "Коблево" [ADDRESS]. На ім'я власника пансіонату «[INFO]» [PERSON] 17 серпня 2010 року видано технічний паспорт з поміткою щодо здійснення його реконструкції в 2010 року, внаслідок якої збільшилася його загальна площа з 989,10кв.м. до 1 250,6кв.м., а інвентарна вартість з 417 050 грн. 00 коп. до 789 655 грн. 00 коп. Таке право власності [PERSON] зареєстровано у встановленому порядку, після чого 1 серпня 2014 року здійснено відчуження спірного пансіонату на користь [PERSON] шляхом укладення договору дарування. 05 квітня 2016 року [PERSON] звернувся до Березанського районного суду Миколаївської області до Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області, виконкому Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області, [PERSON], про визнання протиправними та скасування рішень Коблівської сільської ради від 08.09.2010 року № 84-86, скасування свідоцтва про право власності від 04.10.2010 року на ім'я [PERSON] на пансіонат "[INFO]", розташований у [ADDRESS]; по витребування з чужого незаконного володіння на користь [PERSON] нерухоме майно: пансіонат "[INFO]", розташований у [ADDRESS]. На даний час рішення по справі не прийнято. Позивачем [PERSON] заявлені позовні вимоги до [PERSON] про припинення договору позики у зв'язку із його виконанням. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України). Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Способи захисту цивільного права та інтересів зазначені в ст. 16 ЦК України, відповідно до якої кожна сторона має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Із заявлених вимог про припинення договору позики у зв'язку із його виконанням, не вбачається яким чином відповідачем порушені права позивача у правовідносинах, що виникли із договору позики, та що вони підлягають захисту в судовому порядку. Позивачем по суті заявлені вимоги з метою захисту оспорюваного відповідачем права власності позивача на пансіонат "[INFO]". При цьому у даній справі між сторонами виникли правовідносини щодо повернення боргу за договором позики, тобто щодо виконання грошового зобов'язання. Зважаючи на вищевикладене, суд приходить до висновку, що позивачами обрано неналежний спосіб захисту порушеного права, що є підставою для відмови у задоволенні позову, але що не позбавляє її права звернутися до суду за захистом свого права у передбачений законом спосіб. Крім того, згідно ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Таке визначення розкриває сутність зобов'язання як правового зв'язку між двома суб'єктами (сторонами), відповідно до якого на одну сторону покладено обов'язок вчинити певну дію (певні дії) чи утриматись від її (їх) здійснення; іншій стороні зобов'язання надано право, що кореспондує обов'язку першої. Обов'язками боржника та правами кредитора вичерпується зміст зобов'язання (ст. 510 ЦК України). Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Належним виконанням грошового зобов'язання за договором позики відповідно до ст.1049 ЦК України є повернення позичальником позикодавцеві позики (грошових коштів у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Таким чином, належним виконанням грошового зобов'язання буде передання позикодавцеві грошової суми. Із матеріалів справи слідує, що грошова сума, яку позичив за договором позики [PERSON] у [PERSON] ним не повернена. Зобов'язання також припиняється за згодою сторін внаслідок передання боржником кредиторові відступного (грошей, іншого майна тощо). Розмір, строки й порядок передання відступного встановлюються сторонами (ст. 600 ЦК України). Однак, позивачем не надано доказів на досягнення згоди сторін щодо передання боржником кредиторові відступного. Наявну у матеріалах справи мирову угоду сторін, за якою [PERSON], на виконання наявних у нього позичкових зобов'язань перед [PERSON] на суму 410 000 грн., в рахунок погашення боргу, передав їй належний йому на праві власності спальний корпус №3 пансіонату «[INFO]» у [ADDRESS], суд не бере до уваги, оскільки ухвала Центрального районного суду міста Миколаєва від 7 вересня 2010 року про визнання мирової угоди була скасована. Також суд не бере до уваги рішення виконкому Коблівської сільської ради №№ 84-86 від 8 вересня 2010 року, якими скасовано пункти раніше прийнятих ним рішень щодо визнання права власності на пансіонат «[INFO]», перейменований в пансіонат «[INFO]», за відповідачем [PERSON], та надана згода [PERSON] на перейменування пансіонату із визнанням за нею право власності на пансіонат «[INFO]», площею 1 250,6кв.м. за адресою: зона відпочинку "Коблево" [ADDRESS], оскільки вони прийняті на підставі ухвали Центрального районного суду міста Миколаєва від 7 вересня 2010 року про визнання мирової угоди, яка в подальшому була скасована. Згідно вищевикладеного, підстав для задоволення вимог позивача про припинення договору у зв'язку з його виконанням, судом не встановлено. Понесені позивачем судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed