Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-15 00:00:00

І. Описова частина Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача До Добровеличківського районного суду Кіровоградської області 11.03.2021 надійшов позов, в якому позивач просить стягнути з відповідачки 3% річних від простроченої суми та індекс інфляції за прострочення виконання зобов`язання за загальну суму 41255,52 гривень. Свій позов АТ КБ "ПРИВАТБАНК" обґрунтовує тим, що відповідно до умов кредитного договору № б/н від 05.12.2012 року, укладеного між банком та [PERSON] , перший надав останньому кредит в сумі 22862,31 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків у розмірі 18% за користування кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Однак відповідач не виконувала взятих на себе зобов`язань по поверненню кредиту та сплаті відсотків, тому рішенням Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 25.02.201 з [PERSON] на користь позивача стягнуто 26380,49 грн заборгованості за кредитом. Тому, позивач просить суд стягнути з відповідача 3% річних від простроченої суми та індекс інфляції за прострочення виконання зобов`язання в сумі 41255,52 грн, що спонукало АТ КБ "ПРИВАТБАНК" звернутися до суду з відповідним позовом. Позивач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Надав до суду заяву в якій позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить розглядати справу без його участі, не заперечує проти проведення заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлений вчасно, належним чином. Від представника відповідача надійшла заява, згідно з якою просить проводити розгляд цивільної справи без участі відповідача та його представника. Крім того, 16.08.2021 до суду надійшов відзив, згідно з яким відповідачка просить у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості відмовити повністю за безпідставності таких вимог. Щодо позовних вимог про стягнення грошових коштів, розрахованих у якості інфляційних втрат та трьох процентів річних на суму боргу за кредитом, за період з лютого місяця 2014 року по січень місяць (включно) 2018 відмовити, застосувавши до цих вимог правові наслідки пропуску строку загальної позовної давності ( ст. 257, ч. 3 ст. 267 ЦК України). Зі змісту відзиву, відповідачка зазначала, що за період з 28.04.2014 по 12.06.2020 від неї надійшло на користь позивача загалом 39377,51 грн для погашення заборгованості за кредитом. Згідно з рішенням Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 25.02.201 з [PERSON] на користь позивача стягнуто 26380,49 гривень. У період після прийняття рішення суду, відповідачка внесла на користь банку у період 28.04.2014, 10.02.2017, 10.03.2017, 11.04.2017 на загальну суму 2000 грн, отже ці кошти позивач повинен був використати на погашення заборгованості відповідача по судовим штрафам у розмірі 1732,40, які задоволені судом до стягнення, а частину платежу 264,60 використати на погашення заборгованості за відсотками. За період з 11.04.2017 по 19.12.2018 відповідачка сплатила позивачу, в тому числі шляхом автоматичного списання банком коштів з рахунку відповідача у розмірі 3041,02 грн отже частину із яких в розмірі 2305,93 грн, позивач мав спрямувати на погашення заборгованості за відсотками у розмірі 2305,93 грн, визнані вказаним судовим рішенням, а залишок коштів у розмірі 735,09 грн, використати на часткове погашення заборгованості за кредитом (тілом кредиту) присудженого до стягнення за рішенням суду. За розрахунком сторони відповідача суми інфляційних втрат та 3% річних мають розраховуватися з урахуванням сум, які з рахунку відповідача автоматично списано в період з 13.12.2018 по 12.06.2020, в межах загальної позовної давності, починаючи з 19.02.2018 і до часу звернення позивача до суду. Крім того, надав у відзиві розрахунок погашення заборгованості з урахуванням коштів, які банк автоматично списував з рахунку відповідача. Отже відповідач станом на 13.02.2020 повністю погасив борг по кредиту, з урахуванням усіх інфляційних втрат. Залишок від коштів в розмірі 333,06 грн має бути спрямований на погашення 3% річних, які нарахував позивач. Також, у період з 13.02.2020 з рахунку відповідача автоматично списано ще 9502,20 грн, оскільки позивач пред`явив вимогу про стягнення 3% річних, розмір яких за підрахунком позивача за весь період нарахування, в тому числі і поза межами строку позовної давності, нараховано 4492,05 гривень. Тому суми 9502,2 гривень достатньо для обґрунтування безпідставності грошових вимог позивача щодо стягнення 3% річних . Ухвалою судді Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 18.03.2021 відкрито провадження у справі, вирішено розгляд даної цивільної справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою судді Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 16.09.2021 постановлено про заочний розгляд справи та винесення заочного рішення суду. Отже враховуючи ч.8 ст.178 ЦПК України, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Згідно з ч. 2 ст.247 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. ІІ. Мотивувальна частина Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини Рішенням Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 25.02.2014 стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" в рахунок оплати боргу по кредитному договору кошти в сумі 26380,49 гривень. Постановою начальника відділу ВДВС Добровеличківського РУЮ про повернення виконавчого документа стягувачеві від 27.10.2014 ВП №44080459, виконавчий документ було повернуто у зв`язку із відсутністю майна на яке може бути звернуто стягнення ( а.с.9). Постановою державного виконавця Добровеличківського РВ ДВС ГТУЮ у Кіровоградській області про повернення виконавчого документа стягувачеві від 13.12.2016 ВП №51609554, виконавчий документ було повернуто у зв`язку із відсутністю майна на яке може бути звернуто стягнення ( а.с.10). З довідки начальника Добровеличківського ВДВС у Новоукраїнському районі Кіровоградської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м.Дніпро) Мазур Л.М. від 14.05.2021 №8264/19.6-17 встановлено, що на виконанні у відділі перебували виконавчі провадження №51609554 від 08.07.2016 та № 44080459 від 16.07.2014 щодо стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ " ПРИВАТБАНК" заборгованості за кредитним договором, які були згідно постанови державного виконавця поверненні стягувачу за ст. 47 п. 2 ЗУ "Про виконавче провадження". Сума грошових коштів, яка підлягала стягненню за виконавчим документом становила 26380, 49 грн ( а.с. 76). Згідно розрахунку суми боргу [PERSON] за період з 07.02.2014 по 20.10.2020 становить 41355,52 грн, та складається із : інфляційних витрат у розмірі 36863,47грн, та 3% річних у розмірі 4492,05 грн ( а.с. 11-12). Відповідно до наданих розрахунків, позивач визначаючи розмір процентів, які підлягають стягненню з відповідача за період з 07.02.2014 по 20.10.2020 рахував наступним чином, а саме: суму заборгованості множив на облікову ставку Національного банку України за відповідний період та ділив на кількість днів у році та множив на відповідну кількість днів у відповідному періоді року за відповідною обліковою ставкою Національного банку України (а.с.10-12). Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Правовий аналіз норм статей 525, 526, 599, 611, 625 ЦК України дозволяє зробити висновок про те, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання, передбаченої статтею 625 цього Кодексу. Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, наявність судового рішення про стягнення боргу не позбавляє позивача права на стягнення з відповідача інфляційних втрат за користування грошовими коштами та трьох відсотків річних на підставі частини другої статті 625 ЦК України. У Постанові Верховного Суду України у справі № 6-2311цс16 від 22.03.2017 зроблений висновок про те, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Оскільки судом встановлено, що відповідач порушив свої зобов`язання щодо повернення суми позики, отже позивач має право вимагати від відповідача сплати трьох процентів річних від простроченої суми. Позивачем зазначено 3 % від суми 22342,16 грн за період з 07.02.2014 по 20.10.2020, у розмірі 4492,05 гривень. Розрахунок було здійснено за формулою - сума санкції = сума заборгованості х 3% річних х кількість днів прострочки /365 /100. З приводу позовних вимог в частині повернення боргу за договором позики з урахуванням індексу інфляції за час прострочення, суд зазначає таке. Розрахунок індексу інфляції міститься у листі Верховного суду України №62-97р від 03.04.1997 «Рекомендації відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ» та Роз`яснення Вищого арбітражного суду України №02-5/223 від 12.05.1999 «Про деякі питання, пов`язані з застосуванням індексу інфляції». Так, сума інфляції розраховується за формулою:[Збитки від інфляції] = [Сума боргу] х [Індекс інфляції] / 100% - [Сума боргу]. Водночас, статтею 256 ЦК України визначено поняття позовної давності тобто строку, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно з частиною 1 статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Щодо переривання строку позовної давності Верховний Суд України висловив правову позицію у справі № 6-2891цс16, де вказав наступне. Відповідно до частин першої, третьої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку; після переривання перебіг позовної давності починається заново. Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть з урахуванням конкретних обставин справи належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. При цьому якщо виконання зобов`язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу. Вчинення боржником дій з виконання зобов`язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності лише за умови, якщо такі дії здійснено самим боржником або за його згодою чи дорученням уповноваженою на це особою. Не можуть вважатися добровільним погашенням боргу, що перериває перебіг позовної давності, будь-які дії кредитора, спрямовані на погашення заборгованості, зокрема списання коштів з рахунків боржника без волевиявлення останнього, або без його схвалення. АТ КБ "ПРИВАТБАНК" звернувся до суду з позовом 02.03.2021 (згідно відмітки на конверті), отже враховуючи відповідну заяву сторони відповідача, суд вважає, що стягненю підлягають суми інфляційних втрат та 3% річних в межах трирічного строку позовної давності, а саме з 02.03.2018 по 30.09.2020. Відповідно до виписки за договором №б/н станом на 22.10.2020, виданої АТ КБ "ПРИВАТБАНК" на [PERSON] , встановлено, що за період з 25.02.2014 по 30.09.2020 [PERSON] було сплачено на корить АТ КБ "ПРИВАТБАНК" кошти в розмірі 39378, 34 грн на виконання рішення Добровеличківського районного суду від 25.02.2014, однак позивач не зменшуючи суми залишкової заборгованості здійснив розрахунок інфляційних та 3% річних без врахування внесених відповідачкою коштів на погашення заборгованості. З проведеного розрахунку судом встановлено, що відповідачка станом на 13.02.2020 повністю погасила борг по кредиту, з урахуванням усіх інфляційних втрат, що також вірно відображено у відзиві відповідачки. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або запжеречень. Згідно з ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року "Про судове рішення у цивільній справі" під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст. ст. 124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання. Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд доходить до висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити, оскільки фактично відповідачка повністю погасила заборгованість згідно з рішенням Добровеличківського районного суду від 25.02.2014, з урахуванням усіх інфляційних втрат та 3% річних в межах строку позовної давності. Заходи забезпечення позову судом не застосовувались. У зв`язку з відмовою у задоволенні позову на підставі ст. 141 ЦПК України, суд відмовляє також і в задоволенні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача 2270 гривень судового збору, сплаченого при зверненні до суду. Враховуючи зазначене, на підставі ст.ст.526,530,625,1046,1047,1048,1049,1050 ЦК України ,

Outcome: dismissed