Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до Харківської міської ради третя особа: державний нотаріус Четвертої Харківської міської державної нотаріальної контори Каліберда Тетяна Миколаївна, в якому, з урахуванням уточнень, прийнятих судом до розгляду, просила суд: - визнати причину пропуску строку прийняття спадщини [PERSON] поважною та надати додатковий строк, достатній для подання заяви про прийняття спадщини, яка відкрилася після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] ; - встановити факт постійного проживання [PERSON] , 1961 року народження, разом зі спадкодавцем [PERSON] , 1931 року народження, на час відкриття спадщини за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позову позивач посилалася на те, що [INFO] помер її батько [PERSON] , який на час смерті був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Після його смерті залишилась спадщина, яка складається із 1/2 частини будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Позивач наголосила, що у зв`язку з розповсюдженням короновірусної хвороби (Covid-19) (постанова Кабінету Міністрів України № 392 від 20.05.2020 року) та тривалою самоізоляцією відповідно до п. 6 вказаної постанови, а також відповідно до вказівок сімейного лікаря-терапевта поліклініки № 3 міста Харкова [PERSON] про знаходження на самоізоляції, у зв`язку із слабкістю після перенесеної хвороби (у березні-квітні), також у зв`язку з ризиком повторного зараження у чергах до нотаріуса, де велике скупчення людей у маленькому приміщенні, з відсутністю обв`язкової безпечної дистанції, - не було зареєстроване звернення до нотаріуса про прийняття спадщини, хоча позивач стверджує, що приходила до нотаріуса неодноразово, у зв`язку з чим строк прийняття спадщини було пропущено. Позивач вказала, що вона звернулася до нотаріуса із запізненням - 31.08.2020 року Постановою нотаріуса відмовлено у вчиненні нотаріальної дії з відмовою позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину після померлого через пропуск строку для прийняття спадщини. Вважає причини пропуску строку поважними, оскільки об`єктивно не мала можливості звернутися вчасно до нотаріуса. Крім того позивач наголосила, що вона проживає в будинку спадкодавця за адресою: [ADDRESS] , з червня 2014 року та здійснює оплату комунальних послуг. Такі обставини, на думку позивача, свідчать про порушення її прав та охоронюваних законом інтересів і є підставою для їх захисту у вказаний у позові спосіб. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 23.10.2020 року позовну заяву [PERSON] залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків з дня отримання копії ухвали. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 11.11.2020 року відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду в порядку загального провадження і призначено підготовче судове засідання у справі. Також, відповідачу визначено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву і всіх письмових та електронних доказів (які можливо доставити до суду), висновків експертів і заяв свідків, що підтверджують заперечення проти позову. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 21.01.2021 року прийнято до провадження заяву позивача про уточнення позовних вимог від 21.01.2021 року. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 22.03.2021 року закрито підготовче засідання по даній цивільній справі, призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні; задоволено клопотання позивача про виклик свідків та клопотання позивача про витребування доказів і витребувано з Територіального підрозділу Центру надання адміністративних послуг Немишлянського району інформацію про зареєстрованих осіб за адресою: [ADDRESS] станом на 01.02.2020 року. В судовому засіданні 27.04.2021 року судом задоволено усне клопотання представника позивача про долучення до матеріалів справи додаткових доказів на підтвердження факту проживання позивача в будинку спадкодавця за адресою: [ADDRESS] . Також представник позивача відмовився від клопотання про витребування доказів, яке задоволено ухвалою суду від 22.03.2021 року, та така відмова прийнята судом. В судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги в повному обсязі та просили суд задовольнити позов. Позивач, зокрема, наголосила, що вона звернулася у серпні 2020 року до нотаріуса та вважала, що звернулася у встановлений законом строк. Наголосила, що раніше звернутися не мала змоги через хворобу та карантинні обмеження. Також пояснила, що постійно проживає за адресою: [ADDRESS] , з червня 2014 року. Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, посилаючись на те, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що через хворобу вона вчасно не звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Крім того, вказала, що допитані в судовому засіданні свідки показали, що позивач не проживала постійно зі спадкодавцем на час відкриття спадщини за адресою: [ADDRESS] , оскільки батько позивачки проживав в іншому місці разом зі своєю дружиною, де він і помер, а позивачка лише періодично відвідувала його. Крім того наголосила, що матеріали справи не містять доказів реєстрації спадкодавця на момент смерті за адресою: [ADDRESS] , оскільки останні відомості щодо його реєстрації за цією адресою зазначені в будинковій книжці станом на 1988 рік. З`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, заслухавши пояснення учасників процесу, допитавши свідків, суд встановив наступне. Згідно зі свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 02.06.1961 року батьками [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] (а.с. 8). Після укладення шлюбу з [PERSON] , [PERSON] присвоєно прізвище [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 18.07.1982 року (а.с. 8). [INFO] [PERSON] помер (свідоцтво про смерть серії [NUMBER] від 10.02.2020 року) (а.с. 5). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, на належне йому майно. Відповідно до заповіту від 18.05.2018 року, посвідченого державним нотаріусом Третьої Харківської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за № 1-175, [PERSON] заповідав всю належну йому частину житлового будинку [ADDRESS] , дочці [PERSON] , [INFO] (а.с. 7). Постановою державного нотаріуса Четвертої Харківської міської державної нотаріальної контори Каліберди Т.М. від 31.08.2020 року [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом в зв`язку з пропущенням строку для прийняття спадщини (а.с. 21). Як на підставу позовних вимог [PERSON] посилалася на те, що після смерті її батька вона є спадкоємцем за заповітом. Проте, встановлений законодавством шестимісячний строк для прийняття спадщини вона пропустила з поважних причин, оскільки перебувала на тривалій самоізоляції відповідно до вказівок сімейного лікаря-терапевта поліклініки № 3 міста Харкова [PERSON] , у зв`язку із слабкістю після перенесеної хвороби (у березні-квітні), також у зв`язку з ризиком повторного зараження у чергах до нотаріуса, де велике скупчення людей у маленькому приміщенні, з відсутністю обов`язкової безпечної дистанції, не було зареєстроване звернення до нотаріуса про прийняття спадщини, хоча вона приходила до нотаріуса неодноразово, у зв`язку з цим не мала можливості оформити вчасно спадщину. Крім того, позивач вважала, що будучи єдиним спадкоємцем після смерті батька за заповітом, та з урахуванням того, що вона фактично проживала на час смерті спадкодавця за адресою його реєстрації, вона зможе у будь-який час звернутись із заявою в нотаріальну контору для прийняття спадщини. Проте, звернувшись до нотаріальної контори отримала постанову від 31.08.2020 року про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину. Вважає, що наявні підстави для визначення додаткового строку, достатнього для подання заяви про прийняття спадщини. Також позивач вважає, що є підстави для встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини за адресою: [ADDRESS] , оскільки з червня 2014 року вона постійно проживає за вказаною адресою, хоча зареєстрована за іншою адресою. Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного. Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України). Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина 2 статті 1220 ЦК України). Згідно зі ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини; спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою; для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Відповідно до ч. 3 ст. 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Матеріали справи свідчать про те, що після смерті батька до часу звернення позивача до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини пройшло шість місяців та 29 днів. Позивачем на підтвердження поважності причин пропуску строку для звернення з відповідною заявою до нотаріальної контори задля прийняття спадщини після смерті батька посилалася на хворобу на COVID-19 протягом березня-квітня 2020 року, а також на тривалу самоізоляцію за вказівкою сімейного лікаря-терапевта поліклініки № 3 міста Харкова [PERSON] .. Разом з тим, позивачем не надано суду доказів на підтвердження її хвороби в зазначений період часу, а також доказів надання сімейним лікарем-терапевтом вказівки щодо необхідності її обов`язкової самоізоляції та на який період часу. Крім того, суд бере до уваги пояснення позивачки, надані нею в ході розгляду справи про те, що вона вважала, що необхідно почекати 6 місяців після смерті спадкодавця та після цього звертатися до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Правила частини третьої 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини суд визнав поважними. Як свідчить тлумачення частини третьої статті 1272 ЦК України до поважних причин пропуску строку для прийняття спадщини слід віднести причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця щодо подачі заяви про прийняття спадщини. Якщо ж у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, а він не реалізував право на прийняття спадщини через незнання норм діючого законодавства про строк і порядок прийняття спадщини, то правові підстави для встановлення додаткового строку для прийняття спадщини відсутні. Крім того, позивач в обґрунтування позову наголосила, що з червня 2014 року постійно проживає за адресою: [ADDRESS] , де був зареєстрований на час відкриття спадщини спадкодавець. Відповідно до відмітки в паспорті громадянина України щодо місця реєстрації позивачки та Інформаційної довідки з Реєстру територіальної громади міста Харкова від 11.11.2020 року, [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 11, 36). На підтвердження факту проживання за адресою: [ADDRESS] , разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини позивачем надано до матеріалів справи будинкову книгу на домоволодіння, що розташоване за адресою: [ADDRESS] . Зі змісту вказаної книги вбачається, що [PERSON] , [INFO] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , 19.01.1988 року (а.с. 103-107). Судом було задоволено клопотання позивача про витребування доказів з Територіального підрозділу Центру надання адміністративних послуг Немишлянського району, а саме інформації про зареєстрованих осіб за адресою: [ADDRESS] станом на 01.02.2020 року. Станом на 27.04.2021 року вказана ухвала суду виконана не була. Проте представник позивача адвокат Терещук С.С. в судовому засіданні 27.04.2021 року відмовився від вказаного клопотання та вважав можливим розглядати справу за наявними в ній доказами, проти чого не заперечувала позивач по справі. Таким чином матеріали справи не містять данних про зареєстрованих осіб за адресою: [ADDRESS] станом на час відкриття спадщини. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. В статті 3 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" визначено, що місце перебування особи - це адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік; місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини. Таким чином, місце проживання необхідно відрізняти від місця перебування фізичної особи, тобто того місця, де вона не проживає, а тимчасово знаходиться. За змістом пунктів 3.21., 3.22 пункту 3 глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 Цивільного кодексу, він не заявив про відмову від неї. У разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання, доказом постійного проживання із спадкодавцем може бути: довідка органу реєстрації місця проживання про те, що місце проживання спадкоємця на день смерті спадкодавця було зареєстровано за однією адресою зі спадкодавцем. Згідно зі статтею 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. З аналізу наведених норм можна дійти висновку, що законодавець не пов`язує місце відкриття спадщини з місцем реєстрації спадкодавця, а відповідно до статті 1221 ЦК України ототожнює його з останнім місцем проживання останнього, яке може знаходитися поза межами його реєстраційного обліку. При цьому, відсутність реєстрації спадкодавця за останнім його місцем проживання, зокрема за місцем проживання спадкоємця та навпаки, не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини частини третьої статті 1268 ЦК України підтверджуються достатністю інших належних і допустимих доказів. Відповідно до ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року "Про судову практику в справах встановлення фактів, що мають юридичне значення" (далі постанови Пленуму) із змінами та доповненнями від 25.05.1998, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. В обґрунтування вказаної позовної вимоги про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю на час відкриття спадщини, представник позивача надав до суду письмові докази, отримані ним на адвокатський запит. Так, представником позивача надано копію листа КНП «Міська поліклініка № 3» ХМР від 21.04.2021 року № 414/0/627-21, відповідно до якого [PERSON] , [INFO] , яка мешкає за адресою: [ADDRESS] , знаходиться на обліку в КНП «Міська поліклініка № 3». Зверталася до поліклініки 30.05.2018 року, укладена декларація на надання первинної медичної допомоги з сімейним лікарем [PERSON] .. Зверталася за медичною допомогою: 19.12.2018 року - лікування у невролога, 02.01.2019 року - проходила ЕКГ, ФОГК, клінічний аналіз крові, 17.01.2019 року - лікування у офтальмолога, невролога (а.с.136). Разом з тим суд бере до уваги, що у вищевказаній відповіді КНП «Міська поліклініка № 3» не зазначено про звернення [PERSON] в період березень-квітень 2020 року до сімейного лікаря [PERSON] з приводу лікування Covid-19 та отримання від цього лікаря вказівок щодо знаходження [PERSON] , на самоізоляції, у зв`язку із слабкістю після перенесеної хвороби. З наданої представником позивача копії Акту прийому-передачі обладнання до договору № 81559 від 05.03.2018 року вбачається, що покупець [PERSON] отримала у власність відповідне обладнання від ТОВ «МАКСНЕТ» на умовах повної передплати його вартості. Адреса розміщення обладнання: [ADDRESS] (а.с. 137). Відповідно до наданих копій про відкриття лицевого рахунку на користування водою з міського водопроводу та скидання стічних вод в міську мережу каналізації та Акта від 14.12.2017 року про готовність водопровідного вводу/каналізаційного випуску згідно з відповідним проектом за адресою: [ADDRESS] , вбачається, що вказану заяву підписав [PERSON] , та в графі «Кількість мешканців» Заяви-зобов`язання від 14.12.2017 року вказано «1 особа» (а.с. 138, 139-140). В судовому засіданні за клопотанням позивача були допитані свідки. Так, свідок [PERSON] , яка є сусідкою позивача, повідомила суду, що більше 7 років [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] . Батько позивача, який помер [INFO] , з позивачкою проживав окремо, проте періодично разом з матір`ю позивачки вони приїжджали до [PERSON] .. Також свідок наголосила, що станом на серпень 2020 року позивачка хворіла, у зв`язку з чим свідок їй приносила іноді їжу. Свідок [PERSON] , яка знає позивачку 34 роки, повідомила суду, що з 2014 року [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] сама. За твердженням свідка батьки позивачки періодично приїжджали до неї, у літній період проживали з нею в будинку [ADDRESS] , а в холодний період проживали у квартирі за іншою адресою. На момент смерті батько позивачки проживав окремо від неї в квартирі за іншою адресою, а позивач проживала у будинку [ADDRESS] . Свідок [PERSON] , який є сином позивачки, повідомив суду, що його мати 6-7 років проживає за адресою: [ADDRESS] , а він зі своєю родиною проживає у квартирі за місцем реєстрації позивача. Свідок наголосив, що його дідусь ( [PERSON] ) проживав разом з бабусею в квартирі за адресою: [ADDRESS] , та він особисто приблизно 2-3 рази на тиждень привозив їх до позивачки в будинок, де вона фактично мешкала. Влітку бабусі та дідусь постійно проживали з позивачкою в будинку адресою: [ADDRESS] . Останні місяці життя [PERSON] мешкав з бабусею за адресою: [ADDRESS] , де і помер. За місяць до смерті дідусь хворів та не міг самостійно рухатися, у зв`язку з чим свідок та його матір [PERSON] допомагали його доглядати та періодично ночували у нього. Таким чином всі свідки повідомили суду, що не заперечувалось позивачкою по справі, що [PERSON] фактично проживала за адресою: [ADDRESS] , та її батьки, в тому числі спадкодавець [PERSON] , фактично мешкали за адресою: [ADDRESS] , та періодично приїжджали до позивачки в домоволодіння. Згідно зі ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Аналізуючи надані позивачем докази, а також показання свідків, суд дійшов висновку, що позивач не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження існування обставин, пов`язаних з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для вчинення нею дій із прийняття спадщини в строку, встановлений законом. Суд критично оцінює доводи [PERSON] про те, що вона була позбавлена можливості подати заяву про прийняття спадщини у передбачений законом строк у зв`язку з тим, що вона у березні-квітні 2020 року хворіла на COVID -19, а в подальшому перебувала на тривалій самоізоляції за вказівкою сімейного лікаря-терапевта поліклініки № 3 міста Харкова [PERSON] , оскільки вони не підтверджені належними, допустимими та достатніми доказами по справі. Так, позивачем не надано суду доказів на підтвердження її хвороби в зазначений період часу, а також доказів надання сімейним лікарем-терапевтом вказівки щодо необхідності її обов`язкової самоізоляції та на який період часу. Показання свідків про тривалу хворобу [PERSON] не є допустимими доказами по справі, оскільки обставини щодо захворювання та обов`язкової ізоляції мають підтверджуватись виключно медичною документацією, яка позивачем надана не була. Юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, впевненість, що спадщину можна прийняти після спливу шести місяців з дня відкриття спадщини, як про це зазначала позивач в суді, також не є тими поважними причинами, що дають підставу для надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини. З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про відсутність підстав для визначення [PERSON] додаткового строку, достатнього для подання заяви про прийняття спадщини, оскільки наведені позивачем причини не є об`єктивними, непереборними та істотними труднощами, які відповідно до положень ч. 3 ст. 1272 ЦК можуть бути визнані поважними для визначення додаткового строку для прийняття спадщини. Також, на підставі досліджених судом доказів та наданих свідками показань, суд вважає, що позивачем не доведено, що вона дійсно проживала зі спадкодавцем [PERSON] на час його смерті [INFO] за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку з чим підстави для задоволення позову в цій частині відсутні. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). З огляду на викладене, оцінивши надані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, а також належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, перевіривши всі доводи і заперечення сторін, суд дійшов висновку про наявність підстав для залишення позову [PERSON] без задоволення.

Outcome: dismissed