Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-25 00:00:00

05.05.2017 до Шполянського районного суду Черкаської області надійшов даний позов, в якому позивач проситьвизнати [PERSON], [INFO], таким, що втратив право користування житлом, що знаходиться по [ADDRESS]. Свій позов позивач мотивує тим, що він є власником квартири, яка знаходиться по [ADDRESS]. Відповідно до довідки Шполянської міської ради від 28.04.2017 за № 1467, виданої позивачеві, як власнику квартири, про те, що до складу сім'ї /зареєстрованих/ входять: позивач та син позивача, [PERSON], [INFO]. З грудня 2014 року відповідач по місцю реєстрації в квартирі фактично не проживає, а сам факт його реєстрації перешкоджає позивачеві у реалізації свого права як власника квартири у оформленні та отриманні субсидії на комунальні послуги, а тому позивач вимушений звернутися до суду про визнання відповідача таким, що втратив право користуватися житлом.Позивач стверджує, що у нього з відповідачем ніяких домовленостей щодо збереження права користування житлом, а також інших передбачених законом підстав для збереження за відповідачем права користування житлом не має і не було. До початку розгляду справи по суті позивач не змінив предмет та підставу позову і протягом усього часу розгляду справи не збільшив та не зменшив розмір позовних вимог, а тому суд розглянув цивільну справу в межах пред'явлених вимог і на підставі поданих сторонами доказів. У судове засідання позивача не з'явився, надав заяву про розгляд справи без його участі, вказавши, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та не заперечує проти винесення заочного рішення. Відповідач у суд не з'явився, про час, дату та місце розгляду справи був належним чином повідомлений, що підтверджується поштовим повідомленням . Представник Шполянської міської ради в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце слухання справи був належним чином повідомлений, надав до суду заяву, в якій просив провести розгляд справи без його участі, проти задоволення позову не заперечував. Суд, з'ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, вважає, що позов підлягає до задоволення на підставі наступного. У суді встановлено, що 12.12.2015 [PERSON] та [PERSON] уклали договір дарування квартири, згідно з яким [PERSON] передала, а [PERSON] прийняла безоплатно в дар квартиру [ADDRESS]. (а.с.6-7). Договір дарування посвідчений приватним нотаріусом Шполянського нотаріального округу Черкаської області Білоусом В.П. 12.02.2015, зареєстрований в реєстрі за №225. Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №33513178 від 12.02.2015, виданого приватним нотаріусом Шполянського районного нотаріального округу Білоусом В.П., [PERSON] є власником квартири, розташованого [ADDRESS]. Підставою виникнення права приватної власності є договір дарування від 12.02.2015 (а.с.8). Згідно з технічним паспортом на квартиру [ADDRESS], власником квартири є [PERSON] (а.с.9-11). Відповідно до довідки про склад сім'ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб №1467 від 28.04.2017, виданою Шполянською міською радою Черкаської області, до складу сім'ї [PERSON]/ зареєстрованих за адресою [ADDRESS], входять [PERSON] та [PERSON] (а.с.12). Згідно з довідкою, виданою головою вуличного комітету вул. Івана Гончара [PERSON][PERSON] проживає і зареєстрована у [ADDRESS], яка належить їй на праві приватної власності. В даній квартирі зареєстрований [PERSON], [INFO] , який в грудні 2014 року добровільно покинув місце проживання, виїхав в м. Черкаси і до цього часу за місцем своєї реєстрації не з'являвся (а.с.13). Підпис голови вуличного комітету Гаврилової К. стверджено секретарем Шполянської міської ради 05.05.2017. Відповідачем не надані докази поважних причини відсутності у будинку за місцем реєстрації, крім того судом з'ясовано, що між власником та відповідачем будь-якої іншої домовленості щодо користування житлом або збереження права на користування житлом на час відсутності не було. Згідно з ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Статтями 8, 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Необхідність дотримання даних норм Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод знайшло своє вираження в рішеннях Європейського суду з прав людини від 20.06.2013 року у справі "Цибулько та інші проти України" та від 01.06.2006 року "Федоренко проти України". Відповідно до ст.41,55 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Стаття 391 ЦК України передбачає, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Отже, приватна власність громадян охороняється законом і її захист здійснюється судом, а тому власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права. Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. В розумінні житлового права входячи з положень ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР членами сім'ї є дружина наймача, їх діти і батьки. Згідно з ст.72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до ст.6 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов'язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. Стаття 7 цього ж Закону передбачає, що однією з підстав для зняття з реєстрації місця проживання є рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням. При розгляді даної справи судом встановлено, що спірне приміщення дійсно є житлом, яке є власністю позивача; відповідач дійсно відсутній у спірному приміщені понад один рік; відповідачем не наведено поважних причини відсутності, крім того судом з'ясовано, що між власником та відповідачем будь-якої іншої домовленості щодо користування житлом або збереження права на користування житлом на час відсутності не було. Відповідач не проживає у спірній квартирі з грудня 2014 року без поважних причин, а тому відповідно до вимог ст. 405 ЦК України та ст. 72 ЖК УРСР втратив право на користування цим житлом.. Таким чином, суд вважає, що позивач на законних підставах пред'явив позов до відповідача, який належить до задоволення. Заходи забезпечення позову судом не вживалися. Підстав для звернення рішення суду до негайного виконання немає. При задоволенні позову суд стягує з відповідачів на користь позивача понесені ними судові витрати в справі, а саме судовий збір в розмірі 640,00 грн. На підставі ст.ст. 391, 405 ЦК України,ст. 64, 72 ЖК України, ст.ст.6,7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»,

Outcome: approved