Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-24 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом, у якому, з врахуванням заяви про збільшення заявлених вимог, остаточно просив припинити договір оренди, укладений 25 жовтня 2002 року між ПАТ «Вібросепаратор» та Житомирською міською радою в частині земельної ділянки, загальною площею 0,1735 га, що розташована в м. Житомирі, по вул. Баранова, 93, яка згідно проекту землеустрою щодо відведення даної земельної ділянки для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості, виготовленого колективним підприємством «Житомирводпроект», необхідна для обслуговування нежитлового приміщення корпусу № 101 (прим. 36-43), загальною площею 867,4 м2, яке розташоване в м. Житомир, вул. Баранова, 93. Також позивач просив визнати за ним право користування вказаною земельною ділянкою та зобов'язати співвідповідача ПАТ «Вібросепаратор» усунути йому перешкоди у користуванні власністю шляхом припинення протиправних дій, що порушують право позивача на користування вищевказаним нежитловим приміщенням №101 і зобовязати ПАТ «Вібросеператор» надати безперешкодний доступ позивачу, його орендарям та їх працівниками до промислового приміщення частини корпусу №101 за адресою: м. Житомир, вул. Баранова, 93. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначив, що він є власником нежитлового приміщення корпусу №101 за адресою: м. Житомир, вул. Баранова, 93, що підтверджується відповідним свідоцтвом та витягом про державну реєстрацію прав №30057132 від 24.05.2011 року. Дане приміщення не являється відокремленою будівлею і входить до складу загальної будівлі, що належить ПАТ «Вібросепаратор» і розташоване на земельній ділянці, площею 8,3710 га, що перебуває у власності територіальної громади Житомирської міської ради та у відповідності до договору оренди від 25 жовтня 2002 року передана ПАТ «Вібросепаратор» в оренду. На даний час позивач вважає, що у звязку із набуттям ним у власність вказаного нежитлового приміщення, для обслуговування якого, згідно проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок, необхідно земельну ділянку, загальною площею 0,1735 га, виготовленого КП «Житомирводпроект», то договір оренди земельної ділянки, площею 8,3710 га, від 25 жовтня 2002 року, укладений між Житомирською міською радою та ВАТ «Вібросепаратор», в частині земельної ділянки 0,1735 га є припиненим. Крім цього позивач вказує, що до моменту придбання ним даного приміщення з прилюдних торгів, власником вказаного нерухомого майна було ТОВ «Вентеляторний завод» і разом з переходом права власності на приміщення до нього переходить і право користування земельною ділянкою, на якій знаходиться вказане приміщення. Проте, не зважаючи на викладене, він не може реалізувати своє право на земельну ділянку, загальною площею 0,1735 га, оскільки не може зареєструвати цю землю в Державному земельному кадастрі, так як, на думку керівництва Управління Держземагенства у Житомирському районі, ця земельна ділянка досі перебуває у складі орендованої ПАТ «Вібросепаратор» земельної ділянки, у звязку із чим наведене управління Держземагенства відмовило у реєстрації спірної земельної ділянки. Крім того, не визнає право позивача на спірну земельну ділянку, площею 0,1735 га, і ПАТ «Вібросепаратор», оскільки листом від 26.03.2013 року №184 йому було відмовлено погоджувати межі землекористування наведеною земельною ділянкою, так як він не має документів підтверджуючих право оренди на цю земельну ділянку. Таким чином, оскільки ПАТ «Вібросепаратор» не визнає його право на користування спірною земельною ділянкою та добровільно відмовляється припинити договір оренди від 25 жовтня 2002 року, позивач вимушений був звернутися до суду з даним позовом. Водночас, позивач неодноразово звертався до керівництва ПАТ «Вібросепаратор» з листами в яких просив вирішити питання щодо добровільного припинення вказаним товариством права оренди спірної земельної ділянки та вирішити питання підписання угоди про встановлення сервітуту для проходу людей та проїзду автотранспорту. Однак, ВАТ «Вібросепаратор» проігнорувало дані звернення. Навпаки, з моменту придбання ним вказаної нерухомості з боку ПАТ «Вібросепаратор» чиняться суттєві перешкоди у користуванні нежитловим приміщенням №101, які полягають в тому, що його як власника взагалі не допускають до свого майна. З приводу незаконних дій адміністрації ПАТ «Вібросепаратор» позивач починаючи з 2012 року постійно звертається з відповідними заявами до правоохоронних органів. Виходячи з наведеного позивач вказує на протиправне порушення ПАТ «Вібросепаратор» його права володіння, користування та розпорядження приватною власністю. В судовому засіданні позивач та його представник заявлені вимоги підтримали з наведених підстав. Представник ПАТ «Вібросепаратор» в судовому засіданні заявлений позов не визнав і просив у його задоволенні відмовити за безпідставністю вимог. Представник Житомирської міської ради в судове засіданні направив заяву з проханням розглянути справу у його відсутність. Представник третьої особи Управління Держземагенства в судове засідання не зявився, суд приймає рішення у його відсутність. Представник третьої особи ТОВ «Вентеляторний завод» пояснив, що вважає позов обґрунтованим і підлягаючим задоволенню. Суд, заслухавши думки учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов наступних висновків. Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України). Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. За ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. При розгляді справи судом встановлено та це підтверджено матеріалами справи, що відповідно до свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів реєстраційний номер 5373 від 17 травня 2011 року позивач [PERSON] являється власником нежитлового приміщення корпусу №101 (прим. 36-43), загальною площею 867,4 м2, яке розташоване в м. Житомир, вул. Баранова, 93, що підтверджується наведеним свідоцтвом та витягом про державну реєстрацію прав №30057132 від 24.05.2011 року. Вказане приміщення не являється відокремленою будівлею і входить до складу загальної будівлі, що належить ПАТ «Вібросепаратор», яке розташоване на земельній ділянці, площею 8,3710 га, яка, в свою чергу, перебуває у власності територіальної громади Житомирської міської ради та у відповідності до договору оренди від 25 жовтня 2002 року передана ВАТ «Вібросепаратор» в оренду (на даний час реорганізовано у ПАТ). В ході розгляду справи також встановлено, що до моменту придбання позивачем нежитлового приміщення корпусу №101, загальною площею 867,4 м.кв. з прилюдних торгів власником вказаного нерухомого майна згідно договору купівлі-продажу від 12 травня 2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу [PERSON] зареєстрованого в реєстрі за №6898 було ТОВ «Вентеляторний завод». За вказаним договором купівлі-продажу видно, що ВАТ «Вібросеператор», передало у власність (продав), а ТОВ «Вентеляторний завод» прийняло у власність (купив) приміщення корпусу №101 (приміщення 36-43) літ. «Б», загальною площею 867,4 кв.м., що знаходиться в м. Житомирі по вулиці Баранова, 93. Як встановлено судом, на даний час [PERSON] не може реалізувати своє право на земельну ділянку, загальною площею 0,1735 га, оскільки не може зареєструвати цю землю в Державному земельному кадастрі, так як Управління Держземагенства у Житомирському районі вважає, що ця земельна ділянка досі перебуває у складі орендованої ПАТ «Вібросепаратор» земельної ділянки, у звязку із чим наведене управління Держземагенства відмовило у реєстрації спірної земельної ділянки. Крім того, згідно листа від 26.03.2013 року №184 ПАТ «Вібросепаратор» відмовлено позивачу погоджувати межі землекористування наведеною земельною ділянкою, так як останній не має документів підтверджуючих його право оренди на цю земельну ділянку. Також позивач довів в суді, що неодноразово звертався до керівництва ПАТ «Вібросепаратор» з листами за вих. № 49-г, 50-г, 51-г від 14 липня 2014 року, в яких просив вирішити питання щодо добровільного припинення вказаним товариством права оренди спірної земельної ділянки та вирішити питання підписання угоди про встановлення сервітуту (суміжного користування внутрішньо-майданчиковою дорогою) для проходу людей і проїзду автотранспорту. Однак, ВАТ «Вібросепаратор» було проігноровано дані звернення. І фактично з моменту придбання позивачем вказаного нерухомого майна з боку ПАТ «Вібросепаратор» чиняться суттєві перешкоди у користуванні нежитловим приміщенням №101, що знаходиться за адресою: м. Житомир, вул. Баранова,93, які полягають в тому, що власника взагалі не допускають до майна. З цього приводу [PERSON] починаючи з 2012 року постійно звертався з відповідними заявами до правоохоронних органів. Так, за фактом недопущення 16.11.2012 року працівниками охорони ВАТ «Вібросеператор» на територію ПП [PERSON], яке знаходиться по вул. Баранова,93 в м. Житомирі СВ Корольовського РВ УМВС України в Житомирській області 23 листопада 2012 року внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань. За результатами розслідування 16.03.2013 року слідчим СВ Корольовського РВ УМВС України в Житомирській області [PERSON] кримінальне провадження за №12012060040000079 закрито у звязку з відсутністю в діянні працівників ВАТ «Вібросеператор» складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 296 КК України. Однак, 18 квітня 2014 року постанову слідчого СВ Корольовського РВ УМВС України в Житомирській області від 16.03.2013 року скасовано, матеріали кримінального провадження направлено прокурору м. Житомира для організації розслідування. Дана обставина підтверджується відповіддю прокуратури Житомирської області №04/2-478-01. Окрім того, листом прокуратури м. Житомира №К-32/м/12 від 21.01.2015 року було зазначено, що 19 січня 2015 року в Єдиному реєстрі досудового розслідувань зареєстровано кримінальне провадження №42015060020000003 за фактом спричинення [PERSON] тілесних ушкоджень та №42015060020000004 за фактом протидії ПАТ «Вібросеператор» законній господарській діяльності ПП «Гуманков». 19.01.2015 року прокуратурою міста прийнято рішення про обєднання вищевказаних кримінальних проваджень в одне за №12012060040000079 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.125, ч.1 ст.206, ч.1 ст.296 КК України. Правовідносини, що існують між сторонами, законодавчо врегульовані наступним чином. Відповідно до частини першої статті 93 Земельного кодексу України та статті 1 Закону України «Про оренду землі» право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Зі змісту статті 13 Закону України «Про оренду землі» вбачається, що це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Статтею 7 Закону України "Про оренду землі", встановлено, що до особи, якій перейшло право власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що розташовані на орендованій земельній ділянці, також переходить право оренди на цю земельну ділянку. Договором, який передбачає набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, припиняється договір оренди земельної ділянки в частині оренди попереднім орендарем земельної ділянки, на якій розташований такий житловий будинок, будівля або споруда. Аналогічні положення припинення Договору оренди землі закріплені і статтею 31 Закону України "Про оренду землі", зокрема в ній зазначено, що договір оренди припиняється у разі набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що розташовані на орендованій іншою особою земельній ділянці. Крім цього, ст. 120 Земельного кодексу України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Договір оренди землі припиняється в разі, зокрема, набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що розташовані на орендованій іншою особою земельній ділянці. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний за рішенням суду в порядку, встановленому законом (ч. 1 ст. 31 Закону України «Про оренду землі»). З аналізу наведених норм матеріального права слідує, що у зв'язку з переходом права власності на об'єкти нерухомості відбувається перехід до набувача тих прав на відповідну земельну ділянку, на яких вона належала відчужувачу права власності або права користування. У даному випадку згідно із п. 4 спірного договору оренди землі його дія припиняється зокрема з підстав, визначених законом. Таким чином, Житомирська міська рада та ПАТ «Вібросепаратор» допускають порушення положень Земельного кодексу України та Закону України «Про оренду землі» та безпідставно не погоджуються припинити Договір оренди землі від 25.10.2002 р. та підписати відповідні документи. Такі дії відповідачів є грубим порушенням зазначених норм чинного законодавства, що в свою чергу порушує законні права та інтереси позивача. Статтею 32 Закону України "Про оренду землі" встановлено такий спосіб припинення договору оренди землі як його дострокове розірвання за рішенням суду на вимогу однієї із сторін. Відповідно до п."а", "е" статті 141 ЗК України підставами припинення права користування земельною ділянкою є добровільна відмова від права користування земельною ділянкою та набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці. Згідно із п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (із змінами, внесеними згідно із постановою Пленуму Верховного Суду України від 19.03.2010 № 2) при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 01.01.2002 р., згідно з положеннями чинного до цієї дати Земельного Кодексу (ст. 30) до набувача від відчужувача автоматично переходило право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження, з необхідністю подальшого оформлення переходу права власності. Відчуження обєктів нерухомого майна в період з 01.01.2002 по 20.06.2007 (під час дії ст. 120 Земельного Кодексу України в редакції від 25.10.2001) не передбачало автоматичного переходу права власності на земельну ділянку під будівлями і спорудами. У таких випадках право власності на земельну ділянку або її частини могло переходити відповідно до ст. 120 Земельного Кодексу України у редакції 2001 року на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди. Чинною редакцією ст. 120 Земельного Кодексу України передбачено, що з 01.01.2010 до особи, яка набула право власності на житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) (ст. 377 Цивільного Кодексу України та ст. 120 Земельного Кодексу України в редакції Закону від 05.11.2009 № 1702-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення порядку набуття прав на землю»). З аналізу зазначених норм законодавства випливає, що законодавець прямо пов'язує момент набуття права власності на нерухомість новим власником із моментом припинення землекористувачем права користування земельною ділянкою під нерухомістю. Тобто процес такого переходу права користування (оренди) на земельну ділянку повинен бути автоматичним з огляду на наведені приписи законодавства. Водночас Земельний кодекс України містить норми, які фактично не допускають такої автоматичності. Так, відповідно до ч. 1 ст. 116 Земельного Кодексу України громадяни та юридичні особи набувають право користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Земельні ділянки, що перебувають у користуванні громадян або юридичних осіб, передаються в користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування тільки після припинення користування ними в порядку, визначеному законом. Ця норма кореспондується із ст. 141 Земельного Кодексу України, яка чітко вказує на те, що набуття іншою особою права власності на житловий будинок, будівлю чи споруду, розташовані на земельній ділянці, є лише підставою для припинення права користування земельною ділянкою, а не фактом припинення такого права. Крім того, відповідно до ст. 377 Цивільного кодексу України та ст. 120 Земельного кодексу України у разі набуття права власності на будинок, споруду, що перебуває на земельній ділянці, наданій у користування, до набувача переходить право користування відповідною земельною ділянкою в тому самому обсязі, що був у попереднього землекористувача. Однак при цьому договір оренди земельної ділянки попереднього власника нерухомого майна не припиняється автоматично, а новий власник може вимагати переоформлення права користування земельною ділянкою на себе у встановленому чинним законодавством порядку. Статтею 654 Цивільного кодексу України передбачено, що зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту. При цьому згідно із статтею 124 Земельного кодексу України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки. Тобто у зв'язку із переходом права власності на нерухоме майно до нового власника цей факт є підставою для припинення права користування земельною ділянкою попередньому землекористувачу і до нового власника переходить право користування земельною ділянкою під нерухомістю. Однак право користування земельною ділянкою попереднього користувача слід припинити та набути (переоформити) власником будинку у встановленому законом порядку. Такий порядок передбачає необхідність прийняття уповноваженими органами рішень про припинення/надання в оренду зазначеної земельної ділянки та здійснення державної реєстрації зазначених прав. З цього виходить також спеціалізований орган виконавчої влади - Державний комітет України із земельних ресурсів, який своїм листом N8877/17/6-10 від 30.04.2010 «Щодо відчуження земельних ділянок під об'єктами нерухомого майна» розяснив, що враховуючи, що укладення договору оренди земельних ділянок державної або комунальної власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади чи місцевого самоврядування, для припинення права користування та розірвання договору оренди земельної ділянки необхідне прийняття відповідного рішення та укладення договору про розірвання договору оренди земельної ділянки. Як встановлено в судовому засіданні позивач в повному обсязі виконав вимоги діючого законодавства, надав необхідні документи, повідомив Житомирську міську раду про припинення права оренди, та здійснив усі необхідні заходи щодо припинення права землекористування, однак питання розірвання спірних договорів земельних ділянок відповідачами не вирішено до цього часу. Зважаючи на встановлені судом при розгляді справи обставини правовідносин, що виникли між сторонами, та відповідні їм законодавчі норми, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог. Статтею 598 Цивільного кодексу України унормовано, що зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Під припиненням зобов'язання слід розуміти припинення існування прав та обов'язків його учасників, які становлять зміст зобов'язання. При припиненні зобов'язання перестає існувати, і його учасників (контрагентів) більше не пов'язують ті права та обов'язки, які раніше з нього випливали. Це означає, що кредитор більше не має права пред'являти до боржника будь-які вимоги виходячи із даного зобов'язання, сторони не можуть переуступити свої права та обов'язки у встановленому порядку третім особам і т. д. Отже, виходячи із цього, правовідносини за договором можуть бути припинені виключно на майбутнє із встановленням в судовому порядку припиненим договору. Статтею 35 Закону України "Про оренду землі" закріплено, що спори, пов'язані з орендою землі, вирішуються в судовому порядку. Статтею 16 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способи захисту цивільних прав та інтересів передбачені частино 2 статті 16 ЦК України. Зокрема п.7 ч.2 зазначеної норми закону встановлено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути припинення правовідношення. Аналізуючи зібрані по справі докази, вирішивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок всіх доказів у їх сукупності і оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному з'ясуванню всіх обставин справи, суд вважає за необхідне позовні вимоги позивача задовольнити в повному обсязі. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved