Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-14 00:00:00

У грудні 2014 року позивач - ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду із позовом до відповідача [PERSON], в якому просив виселити відповідача та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у квартирі (предмет іпотеки), розташованій за адресою: [ADDRESS]. В подальшому уточнив свої позовні вимоги та просив виселити [PERSON], [PERSON] та неповнолітню [PERSON], 2000 року народження, які зареєстровані та проживають у квартирі (предмет іпотеки), розташованій за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування своїх вимог позивач вказував, що 14.03.2008 року між Банком та [PERSON] був укладений кредитний договір № NKIPG40000004897, згідно з яким відповідач [PERSON] отримав у позивача кредит у вигляді кредитної лінії в розмірі 212857,50 гривень зі сплатою за користування кредитом 15% річних та кінцевим строком повернення - 14.03.2028 року. В забезпечення виконання кредитних зобов'язань, 14.03.2008 року між сторонами був укладений договір іпотеки № NKIPG40000004896, відповідно до якого відповідач [PERSON] передав банку в іпотеку належну йому квартиру загальною площею 45,50 кв.м, житловою площею 27,20кв.м, яка розташована за адресою: [ADDRESS]. Через неналежне виконання відповідачем своїх зобов'язань за кредитним договором у нього виникла заборгованість станом на 25.02.2011 року на загальну суму 259108,99 грн. 26.10.2012 року рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва, яке набрало законної сили 19.02.2013 р., було звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру загальною площею 45,50кв.м, житловою площею 27,20кв.м, яка розташована за адресою: [ADDRESS], шляхом продажу вказаного предмета іпотеки ПАТ КБ "Приватбанк". Згідно з наданою довідкою КЖЕП №24 №665 від 16.12.2015 року в спірній квартирі зареєстровані: власник [PERSON], 1974р.н., жінка [PERSON], 1979р.н., та неповнолітня дочка [PERSON], [INFO], з 22.04.2008р. ( а. с. 27 ) Посилаючись на те, що після рішення суду про звернення стягнення та передачі в іпотеку квартири банк пропонував відповідачам добровільно виселитися протягом місяця із квартири, однак вони цю вимогу позивача проігнорували, тому вважають, що у них є всі підстави для звернення до суду із позовом про виселення відповідачів із спірної квартири. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги з вищевикладених підстав та просив його задовольнити. Відповідач [PERSON] заперечував проти задоволення позову, пославшись на те, що він не був повідомлений про виселення, оскільки на той час був за межами України і заробляв кошти на погашення кредиту, а підпис, який стоїть в зворотньому повідомленні про отримання вимоги банку щодо виселення їх з квартири, йому не належить. Крім того повідомив, що сплатив вже 158000грн. боргу, строк погашення кредиту до 2028р. Оскільки докази отримання ним повідомлення про необхідність виселення з квартири відсутні, просив в задоволенні позову відмовити. Відповідач [PERSON], яка також діє в інтересах неповнолітньої [PERSON], та її представник також заперечували проти задоволення позову і просили суд відмовити у задоволенні позову. Стверджували, що рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 26.10.2012 року у задоволенні вимог про виселення було відмовлено. Крім цього вони зазначили, що повідомлення про виселення на її адресу позивачем не направлялося, вона була долучена судом до справи у якості співвідповідача після відкриття провадження по справі. Також зазначали, що позивач не отримав згоду третьої особи - Служби у справах дітей, на виселення неповнолітньої дитини із квартири, що не відповідає діючому законодавству, а тому їх виселення є передчасне. Третя особа - Служба у справах дітей адміністрації Корабельного району м. Миколаєва заперечували проти виселення неповнолітньої дитини з квартири, підтвердили, що не давали згоди на виселення неповнолітньої дитини. Заслухавши пояснення сторін та дослідивши надані суду письмові докази по справі, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи із такого. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Із матеріалів справи вбачається, що 14.03.2008 року між Банком та [PERSON] був укладений кредитний договір № NKIPG40000004897, згідно з яким відповідач [PERSON] отримав у позивача кредит у вигляді кредитної лінії в розмірі 212857,50 гривень зі сплатою за користування кредитом 15% річних та кінцевим строком повернення - 14.03.2028 року. (а. с. 9-11) В забезпечення виконання кредитних зобов'язань, 14.03.2008 року між сторонами був укладений договір іпотеки № NKIPG40000004896, відповідно до якого відповідач [PERSON] передав банку в іпотеку належну йому квартиру загальною площею 45,50кв.м, житловою площею 27,20кв.м, яка розташована за адресою: [ADDRESS]. У зв'язку з неналежним виконанням [PERSON] своїх зобов'язань за договором кредиту, позивач у жовтні 2011 року звернувся до Корабельного районного суду м. Миколаєва із позовом до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення. Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 26.10.2012 року вказаний позов був задоволений частково. Рішенням суду звернуто стягнення на квартиру [ADDRESS] загальною площею 45,50кв.м, житловою площею 27,20 кв.м, та належить [PERSON] шляхом продажу її ПАТ КБ "ПриватБанк" з укладенням від імені власника договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем з правом отримання: витягу з Державного реєстру прав власності, дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування з можливістю здійснення ПАТ КБ "ПриватБанк" всіх передбачених законодавством дій для цього продажу із встановленням початкової ціни для реалізації на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом. Із коштів, отриманих від продажу квартири задовольнити вимоги банку за кредитним договором на загальну суму 259108,99 гривень. В задоволенні позовних вимог про виселення було відмовлено. ( а. с. 12-14) Відповідно до ч.4 ст.9, ст.109, ст.ст. 39-40 Закону України «Про іпотеку» виселення мешканців з житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. Як вбачається з довідки № 665 Комунального житлово-експлуатаційного підприємства №24 від 16.12.2015 року в спірній квартирі зареєстровані: власник [PERSON], 1974р.н., жінка [PERSON], 1979р.н., та неповнолітня дочка [PERSON], [INFO], з 22.04.2008р. ( а. с. 27 ) Згідно з частинами 2, 3 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» встановлено певний порядок дій банку після прийняття рішення про звернення стягнення на передану в іпотеку квартиру: всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити квартиру протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють квартиру у встановлений строк добровільно, їх примусове виселення проводиться на підставі рішення суду. Судом встановлено, що позивач одним рекомендованим листом від 23.10.2014р. На різні адреси направив лише відповідачу [PERSON] вимогу про звільнення квартири [ADDRESS]. До матеріалів справи позивач надає поштове повідомлення про вручення вказаного листа особисто [PERSON] 28.10.2014 року. Проте, суд не бере до уваги цей доказ, оскільки відповідачем надано копію закордонного паспорту з відмітками перетину ним кордону України, які підтверджують його відсутність в цей час на території України. А тому суд вважає, що відповідач не був повідомлений належним чином про зобов'язання звільнити ним квартиру. Також банком не було направлено повідомлення про добровільне звільнення квартири відповідачці [PERSON], яка також зареєстрована в спірній квартирі, і також повинна бути повідомлена відповідно до ст.40 Закону України "Про іпотеку". Крім того судом також встановлено, що разом з [PERSON] та [PERSON] в квартирі, що є предметом іпотеки, зареєстрована та проживає неповнолітня дитина: [PERSON], [INFO], права та інтереси якої відповідно до вимог ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» охороняються і захищаються державою. За змістом цього закону неприпустимо обмеження прав та охоронюваних законом інтересів дітей. Суд вважає, що оскільки на час ухвалення рішення про виселення у суду відсутні докази про виконання банком усіх положень Закону України «Про іпотеку», то такі позовні вимоги не можуть бути задоволені, а тому у задоволені позову потрібно відмовити. Відповідно до ст. 88 ЦПК України у стягненні судового збору сплаченого позивачем при подачі позову відмовити.

Outcome: dismissed