Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-13 00:00:00

У квітні 2016 р. до суду надійшов позов [PERSON], [PERSON] до Новомиргородської міської ради Кіровоградської області, третя особа, що не заявляє самостійних вимог: Новомиргородська районна державна адміністрація Кіровоградської області про визнання права власності на нерухоме майно, в якому позивачі вказали, що [INFO] померла їх мати [PERSON]. Після її смерті відкрилася спадщина яка складається з житлового будинку з надвірними будівлями у [ADDRESS]. Спадкоємцями за законом є позивачі [PERSON] та [PERSON], інших спадкоємців на дану спадщину немає. При зверненні позивачів до нотаріальної контори щодо прийняття спадщини, їм було відмовлено у видачі Свідоцтва про право на спадщину за законом на вказаний житловий будинок у зв'язку з відсутністю правовстановлюючого документу на об'єкт спадкування. Тому позивачі просять суд визнати за [PERSON] та [PERSON] право власності в порядку спадкування кожному по ? частині житлового будинку господарськими-побутовими спорудами, а також окремо на колодязь та огорожу, що розташовані у [ADDRESS]. Під час судового розгляду справи представник позивачів та позивачі позов підтримали повністю та просили суд його задовольнити. Представник відповідача Новомиргородської міської ради Кіровоградської області повідомлений про розгляд справи у встановленому законом порядку, в судове засідання не з'явився, проте до суду надійшла заява міського голови м. Новомиргорода з проханням розглядати справу без участі представника міської ради, при цьому заперечень проти задоволення позову міська рада немає. Представник третьої особи повідомлений у встановленому законом порядку про час та місце розгляду справи в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, будь-яких клопотань до суду не надходило. Заслухавши сторони, дослідивши письмові матеріали справи суд прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню за таких обставин. У судовому засіданні встановлено, що [INFO] померла [PERSON], яка за ступенем родинного зв'язку є матір'ю позивачів, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER], актовий запис № 74 від 28.04.2009 року, вчиненого відділом реєстрації актів цивільного стану Новомиргородського районного управління юстиції Кіровоградської області, копією свідоцтв про народження позивачів, копіями паспорту позивачів. За життя померла [PERSON] мала житловий будинок з надвірними будівлями в [ADDRESS], що підтверджується копією технічного паспорту на будинок від 19.02.2016 року, архівною довідкою № 63 від 19.02.2016 р. виданої Новомиргородською дільницею БТІ, довідками № 1096 від 22.03.2016 р., № 269 від 22.03.2016 р., № 214 від 04.03.2016 р., № 3746 від 23.10.2015 р., № 3742 від 23.10.2015 р., № 3741 від 23.10.2015 р. виданих Новомиргородською міською радою Кіровоградської області, копіями витягів з погосподарської книги № 4, копією висновку про вартість майна від 07.04.2016 року; вказаний будинок побудований у 1953 році. Спадкоємцем по закону є позивачі, інших спадкоємців на дану спадщину немає, що підтверджується поясненнями позивачів та копією спадкової справи № 307-09, оглянутої в судовому засіданні. При зверненні позивачів до нотаріальної контори щодо прийняття спадщини, їм було відмовлено в оформленні спадщини на вищевказаний будинок у зв'язку з відсутністю правовстановлюючого документу на об'єкт спадкування, що підтверджується постановами про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 121/02-31 від 24 лютого 2016 року та № 467/02-31 від 02 червня 2016 року, копією витягу зі Спадкового реєстру. При цьому, доказом того, що позивачами прийнято спадщину після [PERSON] є два Свідоцтва про право на спадщину за законом (а.с.54, 55), виданого державним нотаріусом Новомиргородської держнотконтори 10.03.2010 року, які зареєстровані в реєстрі за №№257, 260, спадкова справа №307/09. Згідно до ст. 2 ЗУ від "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 1 липня 2004 року N 1952-IV державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Згідно зі ст. 3 зазначеного Закону право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Згідно до ст.3 ч.4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за умови якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав та їх обтяжень. Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його спорудження, а не виникає у зв'язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого прав, а не підставою його виникнення (Постанова від 13 червня 2012 р. N 6-54цс12). Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Крім того, згідно з частиною першою та частиною другою статті 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Так, 5 серпня 1992 року вперше на законодавчому рівні було встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію об'єктів будівництва постановою Кабінету Міністрів України від 5 серпня 1992 року N 449 "Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів державного замовлення" (втратила чинність). Тобто до 5 серпня 1992 року не передбачалась процедура введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності. З аналізу положень Конституції України та Цивільного кодексу України вбачається, що не потребує введення в експлуатацію приватних житлових будинків, збудованих до 5 серпня 1992 року, при набутті права власності на такі об'єкти (лист Державної архітектурно-будівельної інспекції України, від 01.09.2011, № 40-12-2409 "Щодо прийняття в експлуатацію об'єктів, закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року"). Документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації. Відповідно до ч.2 ст.328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Виходячи з вимог ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвеціїї про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. З усього вище наведеного слідує, що право власності померлої [PERSON] на житловий будинок з надвірними будівлями у [ADDRESS] не може піддаватись сумніву, а відтак, таке може бути успадковане позивачами в рівних частинах, як спадкоємцями першої черги за законом. Проаналізувавши наведені норми законодавства, зваживши у сукупності вказані вище обставини, у тому числі відсутність відомостей про інших спадкоємців, суд вважає, що за позивачами слід визнати право власності на згаданий житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями в рівних частинах. Проте, суд не може визнати окремо за позивачами право власності на колодязь та огорожу, що розташовані на території домоволодіння у [ADDRESS], оскільки відповідно до ст.186 ЦК України колодязь та огорожа є нерухомими речами, призначеними для обслуговування житлового будинку, тобто головної речі, та пов'язані з будинком спільним призначенням і відповідно визнання окремо права власності на такі речі є зайвим та суперечить нормам діючого ЦК України.

Outcome: partial