Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-19 00:00:00

Позивач звернулася до суду із зазначеним позовом, у якому просив визнати недійсним договір дарування 1/3 частини квартири [ADDRESS] , укладеного 22.10.2013 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого державним нотаріусом Другої Херсонської державної нотаріальної контори Карповою Н.М., зареєстрованого в реєстрі за № 3-259. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що йому належала 1/3 частина квартири [ADDRESS] . Іншими співвласниками є дружина [PERSON] та донька [PERSON] . Зазначає, що з відповідачем формально був розірваний шлюб 18.02.2010 року, але разом проживали однією сім`єю. З метою збереження житла 18.10.2013 року сторони уклали шлюб. 22.10.2013 року на підставі Договору дарування, посвідченого державним нотаріусом Другої Херсонської державної нотаріальної контори Карповою Н.М., зареєстрованого в реєстрі за № 3-259 [PERSON] та [PERSON] подарували належні їм 2/3 частини квартири [ADDRESS] [PERSON] . Після цього позивач продовжував проживати у даній квартирі. Вказує, що вчинення правочину було під впливом тяжких для позивача обставин та невигідних умовах, у наслідок чого змушений звернутись з даним позовом. Ухвалою від 20.04.2019 року справу прийнято до провадження та призначене підготовче судове засідання. 20.05.2019 року на адресу суду відповідачем надано відзив на позовну заяву. 30.09.2019 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав повністю та просив їх задовольнити, надавши пояснення, аналогічні тим, що викладені у наданому до суду позові. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] у судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог, посилаючись на їх необґрунтованість. Допитана в судовому засіданні у якості свідка [PERSON] надала пояснення, які зводяться до того, що при укладанні спірного договору позивач [PERSON] діяв добровільно., укладання спірного договору відповідало його волевиявленню. Заслухавши пояснення учасників, дослідивши матеріали справи та надані докази, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з огляду на наступне. Судом встановлено наступні факти та відповідні ним правовідносини. Згідно ч.1 та ч.3 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Принцип свободи договору як один із загальних засад цивільного законодавства декларується у ст.3 ЦК України. Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Відповідно до вимог ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч.ч.1-2 ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. При визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені статтею 216 цього Кодексу. Сторона, яка скористалася тяжкою обставиною, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки і моральну шкоду, що завдані їй у зв`язку з вчиненням цього правочину. Судом встановлено, що 18.10.2013 року повторно укладено шлюб між [PERSON] та [PERSON] . З відповіді КП "Херсонське бюро технічної інвентаризації" ХОР №115 від 21.02.2019 року убачається, що станом на 31.12.2012 рік, 1/3 частка вище зазначеного об`єкта нерухомого майна, яка належить на праві власності гр. [PERSON] - не відчужувалась. 22.10.2013 року на підставі Договору дарування, посвідченого державним нотаріусом Другої Херсонської державної нотаріальної контори Карповою Н.М., зареєстрованого в реєстрі за № 3-259 [PERSON] та [PERSON] подарували 2/3 частини квартири [ADDRESS] [PERSON] . Відповідно до витягу №164647797 від 23.04.2019 року 2/3 частина квартири [ADDRESS] належить [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] на підставі Договору дарування, посвідченого 22.10.2013 року державним нотаріусом Другої Херсонської державної нотаріальної контори Карповою Н.М., зареєстрованого в реєстрі за № 3-259. Відповідно до частини другої статті 16 ЦПК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18). Пленум Верховного Суду України в п. 19 постанови "Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009 року № 9 роз`яснив, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. За правилами статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Позивачем [PERSON] в порушення вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України не доведено обставини на які він посилається як на підставу своїх вимог та не надано жодних доказів на підтвердження того, що спірний договір дарування вчинено позивачем під впливом тяжкої для нього обставини і на вкрай невигідних умовах та спростовується показами свідка [PERSON] , яка є стороною оспорюваного правочину. Проаналізувавши встановлені фактичні обставини по справі, оцінивши представлені сторонами докази, суд дійшов до висновку, відсутні підстав для задоволення позову. Крім того, відповідачем [PERSON] заявлено про застосування строків позовної давності. Згідно статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до статті 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За правилами частини 3 статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Відповідно до п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 "Про судове рішення", встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Таким чином, у випадку обґрунтованості позовних вимог суд може відмовити у їх задоволенні у зв`язку з пропуском строку позовної давності. У випадку недоведеності позову суд відмовляє у його задоволенні за безпідставністю позовних вимог. Отже, судом не можуть бути застосовані строки позовної давності до вимог позивача про визнання договору дарування недійсним тому як позовні вимоги не підлягають задоволенню з підстав недоведеності. З матеріалів справи встановлено, що 10.05.2019 року ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області задоволено заяву представника позивача [PERSON] про забезпечення позову та накладено арешт на нерухоме майно, а саме на 1/3 частину квартири [ADDRESS] , яка належить [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] на підставі Договору дарування, посвідченого 22.10.2013 року державним нотаріусом Другої Херсонської державної нотаріальної контори Карповою Н.М., зареєстрованого в реєстрі за № 3-259. Відповідно ч. 1 ст. 158 ЦПК України суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи. Частини 9-10 цієї ж статті визначено, що у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням. За таких обставин, заходи забезпечення позову у даній справі, встановлені ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 10.05.2019 року підлягають скасуванню. Судові витрати, у виді судового збору, суд розподіляє відповідно до положень ст. 141 ЦПК України та у зв`язку з відмовою у задоволенні позову покладає їх на позивача, який ним сплачено до подання позову.

Outcome: dismissed