Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-29 00:00:00

В лютому 2021 року представник позивача - адвокат Журба Сергій Васильович від імені позивачки [PERSON] звернувся з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "СС ЛОУН" про визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту. В обґрунтування позовних вимог представник позивача посилався на те, що 20 вересня 2020 року [PERSON] та ТОВ "СС ЛОУН" уклали договір № 1034781-А про надання споживчого кредиту. Відповідно до п. 4.1 укладення договору здійснюється сторонами за допомогою ІТС Товариства, доступ до якої забезпечується споживачу через ВЕБ-сайт або мобільний додаток. Відповідно до пункту 4.1. укладення Договору здійснюється Сторонами за допомогою ITC Товариства, доступ до якої забезпечується Споживачу через ВЕБ-сайт або мобільний додаток. Електронна ідентифікація Споживача здійснюється при вході Споживача в Особистий кабінет, в порядку передбаченому Законом України "Про електронну комерцію", в тому числі шляхом перевірки Товариством правильності коду, направленого Товариством на номер мобільного телефону Споживача, вказаний при вході, та/або шляхом перевірки правильності введення пароля входу до особистого кабінету. У пунктах 2.1., 2.6.1. Договору зазначено, що товариство надало [PERSON] грошові кошти в кредит у сумі 5 000,00 (п`ять тисяч) гривень на умовах строковості, зворотності, платності. Згідно пунктів 2.6.2. та 2.6.4. Договору [PERSON] зобов`язалась повернути кредит і сплатити нараховані проценти за' користування кредитними коштами із розрахунку 1,65% від суми кредиту за кожен день користування коштами упродовж 30 (тридцяти денного) строку з 20.09.2020 року до 19.10.2020 року включно. Грошовий еквівалент процентів за користування кредитними коштами, відповідно до пункту 3 Договору (Графік платежів), складам 2 475,00 (дві тисячі чотириста сімдесят п`ять) грн. 00 коп. Реальна річна процентна ставка згідно пункту 2.6.4. Договору складає 602,25% річних. Нарахування процентів за користування кредитом здійснюється за фактичну кількість днів користування кредитом, а саме за період з дати видачі/отримання кредиту і до запланованої дати повернення кредиту включно. Загальна вартість кредиту та сума до повернення, згідно пунктів 2.6.5. та 2.6.6. Договору, становить 7 475,00 (сім тисяч чотириста сімдесят п`ять) гривень. На виконання умов договору про надання споживчого кредиту № 1034781-А від 20.09.2020 року споживач [PERSON] сплатила кредитору ТОВ "СС ЛОУН" 7 012,00 (сім тисяч дванадцять гривень). Проте кредитор - ТОВ "СС ЛОУН" зарахував [PERSON] 7 012,00 (сім тисяч дванадцять гривень) на погашення процентів за користування кредитом та одночасно зобов`язав позичальницю додатково сплатити: суму основної заборгованості - 5 000,00 (п`ять тисяч гривень) та суму нарахованих процентів - 6 475,80 (шість тисяч чотириста сімдесят п`ять гривень). Відповідно до п 5.2. Договору, згідно з яким у разі несплати Позичальником заборгованості до закінчення строку дії договору та не продовження строку дії Договору, кредитором застосовується автопролонгація з наступного дня після запланованої дати повернення кредиту. Позичальник, який підписує даний договір, дає згоду на його автопролонгацію - продовження строку дії договору з дня запланованої дати повернення кредиту ще на 20 календарних днів. Позичальник вважається таким, що прострочив повернення кредиту у разі, якщо він не повернув кредит і не продовжив строк користування кредитом до дня закінчення дії строку автопролонгації. Вважають, що кредитором порушено частину 2 статті 12 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" та частину другу статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів", оскільки фактично при видачі кредиту представники товариства-кредитора не ознайомили позичальницю з умовами кредитування та ризиками. Як наслідок, [PERSON] , здійснюючи оформлення кредиту через Інтернет за лічені хвилини, не мала можливості об`єктивно оцінити та осмислити умови кредитування, виявити недоліки та оцінити всі можливі ризики та збитки. Тому просять визнати недійсними пункти 5.1., 5.2., 5.3., 5.5., 5.6., 5.7., п.п. 5.7.1. та 5.7.2, 5.8., 6.5., 6.6., 6.7., 6.8. Договору № 1034781-А від 20.09.2020 року, угоду від 20.10.2020 року до кредитного-договору № 1034781-А від 20.09.2020 року (автопролонгація), додаткову угоду № 1 від 15.10.2020 року до Договору № 1034781-А від 20.09.2020 року, угоду від 15.11.2020 року до кредитного договору № 1034781-А від 20.09.2020 року (автопролонгація), додаткову угоду № 2 від 13.11.2020 року до Договору № 1034781-А від 20.09.2020 року, угоду від 13.11.2020 року до кредитного договору № 1034781-А від 20.09.2020 року (автопролонгація), додаткову угоду № 3 від 13.12.2020 року до Договору № 1034781-А від 20.09.2020 року, угоду від 13.12.2020 року до кредитного договору № 1034781-А від 20.09.2020 року. В судове засідання позивачка та її представник не з`явилися, позивачка направила до суду заяву, в якій просила розгляд справи проводити за її відсутності та відсутності її представника, позов підтримала, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення по справі (а.с. 84-85). Відповідач Товариства з обмеженою відповідальністю "СС ЛОУН" в особі директора Клевакіної Н.В. до суду не з`явилися, Клевакіна Н.В. направила до суду відзив, в якому просила у задоволенні позовних вимог позивача відмовити в повному обсязі, зазначила позивачем ініційовано спір з метою уникнення цивільно-правової відповідальності, так як договір був укладений між позивачем та відповідачем відповідно до норм чинного законодавства, а позивач не виконала умови договору визначений термін. Посилаючись на ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі, позивачкою були виконані всі умови щодо електронного договору, який був підписаний нею за допомогою електронного підпису (а.с. 91-100). Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши докази, дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 20 вересня 2020 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "СС ЛОУН" та [PERSON] укладено договір № 1034781-А про надання споживчого кредиту, який укладено відповідно до Правил надання коштів в кредит Товариства з обмеженою відповідальністю "СС ЛОУН", які знаходяться на сайті https://www.ccloan.ua разом з примірним договором. Даний договір підписаний позивачкою за допомогою електронного підпису /f22675/ (а.с. 13-27). Відповідно до ст. 3 Закону України "Про електронну комерцію" зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до ч. 7 ст. 11 Закону України "Про електронну комерцію", електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Відповідно до ч. 12 ст. 11 Закону України "Про електронну комерцію", кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України "Про електронну комерцію", електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідно до ч. 6 ст. 11 Закону України "Про електронну комерцію", відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Згідно ст. 12 Закону України "Про електронну комерцію" якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Відповідно до ст. 640 ЦК України, договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Відповідно до ст. 642 ЦК України, відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Статтею 509 ЦК України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Беручи до уваги вказані норми закону, суд приходить до висновку, що договір № 1034781-А, укладений між сторонами 20.09.2020 року в електронній формі, що містить електронний підпис позивача та представника Товариства, має силу договору, який укладений в письмовій формі та підписаний сторонами. Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 (позика) цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Згідно ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Оспорюваний кредитний договір було укладено з відповідачем в електронній формі, шляхом використання позичальником електронного підпису, визначеного ст. 12 Закону України "Про електронну комерцію", що відповідає правилам ч. 1 ст. 205 ЦК України. Зі змісту Індивідуальної частини оспорюваного договору про надання фінансового кредиту, який наданий позивачем, встановлено, що в ньому визначено основні істотні умови, характерні для такого виду договорів, зазначено суму кредиту, дату його видачі, строк надання коштів, розмір процентів, умови кредитування, а позичальник в свою чергу погодився на укладення договору саме такого змісту, про що свідчить підписання договору за допомогою електронного підпису та надання номеру карти для перерахування відповідачем кредитних коштів. Щодо твердження сторони позивача, що договір про надання споживчого кредиту, № 1034781-А від 20.09.2020 року в частині застосування завищених відсотків за користування споживчим кредитом, не відповідає передбаченим у пункті шість статті 3, частині третій статті 509, частинах першій, другій статті 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права; наявність у кредитора можливості стягувати зі споживача надмірні грошові суми як неустойки спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором, то суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Щодо посилання позивачем, як на підставу своїх позовних вимог, на те, що відповідач веде нечесну підприємницьку практику, то відповідно до статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов`язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) умови дострокового розірвання договору; 7) інші умови, визначені законодавством. Стаття 19 Закону встановлює, що нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Доводи позивача щодо того, що умови кредитного договору № 1034781-А від 20.09.2020 року є несправедливими, так як сума компенсації за порушення позичальником виконання зобов`язань щодо погашення суми кредиту є завищеною, суд відхиляє, оскільки кредит надавався позивачу на строк до тридцяти днів та відсоткова ставка за користування кредитними коштами була йому відома в момент укладення договору. За судового розгляду на підставі наданих позивачем доказів не встановлено обставин, які б свідчили про невідповідність умов кредитного договору № 1034781-А від 20.09.2020 року вимогам законодавства та про несправедливість його умов, так як доводи позивача про ненадання повної інформації щодо умов та настання ризиків при укладенні договору та нечесну підприємницьку практику ґрунтуються виключно на припущеннях і спростовуються самим змістом договору. Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України та відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України п. 7 постанови № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009 року правочин може бути визнаний недійсним лише на підставах, визначених законом, та із застосування наслідків недійсності, передбачених законом. Підставами недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою ст. 203 ЦК України, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовленні ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Втім, зазначених законом підстав недійсності договору позивачем не доведено. На переконання суду, саме позивач ініціювала укладення такого договору, оформивши заявку на сайті товариства, підписавши договір з використанням аналогового підпису, оскільки паспортні дані клієнта, зазначені в оспорюваному договорі, повністю відповідають паспортним даним позивача. Суду не було надано доказів на спростування зазначеного. Щодо твердження сторони позивача щодо не нарахування кредитодавцем штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язань за кредитним договором у період з 01.03.2020 року та на весь час дії карантину, із посиланням на положення Закону України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законів України щодо підтримки платників податків на період здійснення заходів, спрямованих на запобігання виникнення та поширення і коронавірусної хвороби (COVID-19)" від 17.03.2020 року за № 533-ІХ, то суд зазначає, що положення вище вказаного Закону не стосуються кредитних правовідносин. За ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до ч. 2 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачем не доведено перед судом порушення прав з боку відповідача, а тому підстави для задоволення позову відсутні.

Outcome: dismissed