Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-31 00:00:00

Представник позивача, подавши позовну заяву, просить визнати за [PERSON] , [INFO] жителем [ADDRESS] , РНОКПП- [NUMBER] в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] яка померла [INFO] право на приватну власність земельної ділянки площею 0,60 га (в тому числі 0,25 га. для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за [ADDRESS] та 0,35 га для ведення особистого селянського господарства яка розташована по [ADDRESS] ). Свої вимоги мотивує тим, що [INFO] в с. Пединки Любарського району Житомирської області у віці 83 роки померла [PERSON] , що стверджується копією свідоцтва про смерть. Згідно Декрету Кабінету Міністрів України, «Про приватизацію земельних ділянок» від 26 грудня 1992 року, який діяв на момент виникнення у [PERSON] права власності на земельну ділянку, право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей передбачених ст.1 цього Декрету, мало посвідчуватись відповідною Радою народних депутатів, про що повинен робитись запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на праві приватної власності на землю. Згідно з частиною 1 статті 22 ЗК України 1990 року, який діяв на час передачі земельної ділянки спадкодавцю [PERSON] та на підставі рішення Пединківської сільської ради №49 від 25.11.1993 року, право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Документи, що посвідчували право на земельну ділянку були визначені статтею 23 ЗК України 1993 року. Проте, дію статті 23 було зупинено відносно власників земельних ділянок, визначених статтею 1 Декрету Кабінету Міністрів України «Про приватизацію земельних ділянок» від 26 грудня 1992 року за №19-52. Пунктом 3 Декрету було визначено, що право власності на земельну ділянку посвідчувалося самим рішенням уповноваженого органу про передачу у власність земельної ділянки. Згідно з пунктом 7 Перехідних Положень ЗК України 2001 року громадяни, що одержали у власність земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки. За час свого життя [PERSON] отримала у приватну власність на підставі рішення Пединківської сільської ради №49 від 25 листопада 1993 року «Про передачу земельних ділянок у приватну власність громадянам сільської ради згідно поданих заяв» земельні ділянки загальною площею 0,60 га, в тому числі 0,25 га для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель, 0,35 га для ведення особистого підсобного господарства які рахувались по земельно кадастровій книзі станом на 15 квітня 1992 року, які розташовані в [ADDRESS] , що стверджується Архівною довідкою №185 від 24.02.2020 року та інформацією відділу у Любарському районі Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області про нормативну грошову оцінку від 05.01.2021 року. Вище зазначеними земельними ділянками [PERSON] користувалася за наявності права на їх користування у відповідності до рішення сесії даної ради. [PERSON] являється єдиним спадкоємцем майна померлої [PERSON] за заповітом. За життя спадкодавець [PERSON] заповіла все своє майно, де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалось, і взагалі все, що буде їй належати на день смерті і на що вона за законом матиме право, позивачу. До складу спадкового майна входить земельна ділянка площею 0,25 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за [ADDRESS] та земельна ділянка площею 0,35 га для ведення особистого селянського господарства яка розташована по [ADDRESS] , загальною площею 0,60 га. Однак за час свого життя, померла [PERSON] , яка не встигла здійснити державну реєстрацію права власності на зазначені земельні ділянки та виготовити на власне ім`я державні акти на право власності на земельні ділянки, у зв`язку з чим він як позивач унеможливлений у прийняті спадщини. [PERSON] у відповідності до складеного заповіту, посвідчений Пединківською сільською радою Любарського району Житомирської області 06 березня 1998 року, зареєстрований у реєстрі №5, яким заповіла усе своє майно [PERSON] . З часу відкриття спадщини на спадкове майно позивач звернувся до державного нотаріуса Любарської ДНК для прийняття спадщини, на підставі чого було заведено спадкову справу №38/2012, а також звернувся 19 березня 2020 року із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку розміром 0,60 га, що розташована по [ADDRESS] . Прийняти спадщину на земельну ділянку розміром 0,60 га в тому числі 0,25 га для ОЖБ, 0,25 га для ОСГ являється неможливим через відсутність право установчих документів на земельні ділянки, що стверджується Постановою про відмову у вчинені нотаріальної дії №88/02-31 від 19.03.2020 року. Частково позивачем спадщину прийнято, про що свідчить копія Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 28.03.2012 року. Таким чином, враховуючи те, що [PERSON] прийняв спадщину, подавши до нотаріальної контори відповідну заяву про прийняття спадщини, і не має можливості оформити в установленому, актами цивільного законодавства, порядку спадщину та отримати свідоцтво про право на спадщину на нерухоме майно, яким є земельна ділянка загальною площею 0,60 га., в тому числі 0,25 га. для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, 0.35 га для ведення особистого підсобного господарства що розташовані по [ADDRESS] , оскільки спадкодавець за час свого життя не зареєструвала в органах державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, у такий спосіб не оформивши своє право власності в установленому порядку, яке належало їй на підставі рішення виконавчого комітету №49 від 25.11.1993 року Пединківської сільської ради Любарського району Житомирської області, тому позивач змушений звернутися до суду. 18.03.2021 року на адресу суду від представника відповідача, Любарської селищної ради Житомирської області, [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву згідно якого Любарська селищна рада позовні вимоги визнає, вважає що вони підлягають до задоволення та просить справу розглядати без участі представника. Представник позивача адвокат Кіндрась Сергій Володимирович в судовому засіданні позовні вимоги за позовом підтримав у повному обсязі та посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві просить суд задоволити позовну заяву в повному обсязі. Представник відповідача,\~Любарської селищної\~ради Житомирської\~області,\~В.М.\~Герасимчук в судове засідання не з`явився, однак у поданому відзиві просить справу розглядати у його відсутності. Згідно ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 24 липня 2006 року, [INFO] у віці 83 роки померла [PERSON] про, що в Книзі реєстрації смертей 24 липня 2006 року зроблено відповідний актовий запис за №12. Згідно складеного заповіту посвідченого Пединківською сільською радою Любарського району Житомирської області 06 березня 1998 року, зареєстрованого у реєстрі №5, [PERSON] заповіла усе своє майно [PERSON] . Згідно архівної довідки, рішенням №49 засідання п`ятнадцятої сесії двадцять першого скликання Пединківської сільської ради від 25 листопада 1993 року [PERSON] передається земельні ділянки у приватну власність для ведення особистого підсобного господарства загальною площею 0,35 га. та [PERSON] передається земельні ділянки у приватну власність для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель загальною площею 0,25 га. Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 28.03.2012 року, виданого державним нотаріусом, Любарської державної нотаріальної контори Панасюка В.В., [PERSON] успадкував у відповідності до заповіту [PERSON] земельну ділянку, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, загальним розміром 2,0399 га. Згідно довідки виданої виконкомом Пединківської сільської ради Любарського району, [PERSON] постійно проживав та утримував спільне підсобне господарство разом з своєю бабусею [PERSON] до дня її смерті як одна сім`я. Згідно постанови державного нотаріуса Житомирської державної нотаріальної контори Поліщук А.І., № 88/02-31 від 19.03.2020 року, [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, на земельні ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель (присадибна ділянка) площею 0,25 га та ведення особистого підсобного господарства площею 0,35 га, що розташовані в селі Пединки Любарського району Житомирської області у зв`язку з відсутністю документів, що підтверджують право власності на нерухоме майно спадкодавця. Відомості про наявність інших спадкоємців у спадковій справі відсутні. Згідно листа начальника відділу у Любарському районі Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області [PERSON] , станом на 05.01.2021 вартість земельних ділянок розміром 0,2500 га та 0,3500 га становить 27\~938 грн. Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності до ч.1 ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Статтею 41\~Конституції України\~визначено,\~що кожен\~має право\~володіти,\~користуватися і\~розпоряджатися своєю\~власністю,\~результатами своєї\~інтелектуальної,\~творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Частиною першою\~ст.\~3\~ЦК України\~встановлено,\~що загальними\~засадами цивільного\~законодавства є: неприпустимість\~позбавлення права\~власності,\~крім випадків,\~встановлених Конституцією\~України та\~законом; свобода\~договору; судовий\~захист цивільного\~права та\~інтересу; справедливість, добросовісність та розумність. Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст.125 ЗК (в редакції, що діяла на час відкриття спадщини) право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають із моменту державної реєстрації цих прав. Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, а також право власності на земельну ділянку, набуту у власність із земель приватної власності без зміни її меж, цільового призначення, посвідчується: - цивільно-правовою угодою щодо відчуження земельної ділянки, укладеною у порядку, встановленому законом, у разі набуття права власності на земельну ділянку за такою угодою; - свідоцтвом про право на спадщину (ч. 1, 2 ст.126 ЗК). Відповідно до положень статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини, відповідно до статті 1218 ЦК України, входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності наступних юридичних фактів у їх сукупності: - ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю, укладення спадкодавцем правочинів щодо набуття права власності на земельні ділянки; - виготовлення технічної документації на земельні ділянки; - визначення меж земельної ділянки в натурі; - погодження із суміжними землевласниками та землекористувачами; - одержання у встановленому порядку Державного акта на землю; - реєстрація права власності на земельну ділянку. Якщо зазначені вимоги спадкодавцем не дотримано - право власності на конкретні земельні ділянки не виникає та відповідно до ст.\~1216 ЦК не переходить до спадкоємців у порядку спадкування, за винятком встановлених випадків, на які поширюється дія п. 1 розділу X\~"Перехідні\~положення" ЗК. З матеріалів справи убачається, що [PERSON] за життя у встановленому порядку Державного акта на землю не одержала, реєстрацію права власності на земельні ділянки не здійснила, тому суд дійшов висновку, що у [PERSON] не виникло права властності на вищевказані земельні ділянки. Відповідно до листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», якщо спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку згідно зі ст.\~125 ЗК, проте розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, а органами місцевого самоврядування відмовлено спадкоємцям у завершенні процедури приватизації, то спадкоємці мають право звертатися до суду із позовами про визнання відповідного права в порядку спадкування - права на завершення приватизації та одержання державного акта про право власності на землю на ім`я спадкоємця, а не права власності на земельну ділянку. На підставі абз.2 п.1 розділу X\~"Перехідні\~положення" ЗК, рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийняті органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету КМУ\~від 26\~грудня 1992\~року "Про\~приватизацію земельних\~ділянок" (втратив чинність на підставі Закону України від 14 вересня 2006 року № 139-V) є підставою для виготовлення та видачі цим громадянам або їх спадкоємцям державних актів на право власності на земельну ділянку за технічною документацією щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку (пункт 1 розділу X доповнено абз.2 згідно із Законом від 16 вересня 2008 року № 509-VI). Отже, якщо видача державного акта про право власності на землю здійснюється на підставі рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийнятого органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету КМУ від 26 грудня 1992 року "Про приватизацію земельних ділянок", до спадкоємців переходить право отримати державний акт про право власності на земельну ділянку. Зазначений порядок встановлений законодавством у разі набуття права власності на земельні ділянки шляхом їх приватизації громадянами (ч.3 ст.116 ЗК). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі №350/67/15-ц (провадження № 14-652цс18) зазначено, що: «на час вирішення питання про передачу земельної ділянки у власність та затвердження акта про виніс земельної ділянки в натурі (на місцевості) порядку послідовних дій процедури та форми державного акта затверджено не було, як не було затверджено і самого нормативного акта, яким би регулювалися ці правовідносини. Законом України від 25 жовтня 2001 року № 2768-ІІІ прийнято нову редакцію ЗК України, який набрав чинності 01 січня 2002 року. Відповідно до пункту 1 розділу Х\~«Перехідні положення»\~ЗК України 2002 року рішення про надання в користування земельних ділянок, прийняті відповідними органами, але не виконані на момент введення у дію цього Кодексу, підлягають виконанню відповідно до вимог цього Кодексу. Установлено, що рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийняті органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету, є підставою для виготовлення та видачі цим громадянам або їх спадкоємцям державних актів на право власності на земельну ділянку за технічною документацією щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку. У разі прийняття відповідними органами рішення про погодження місця розташування об`єкта або про надання дозволу на розроблення проекту відведення земельної ділянки до 01 січня 2008 року передача в оренду таких земельних ділянок із земель державної та комунальної власності здійснюється без проведення земельних торгів (аукціонів). Декретом постановлено сільським, селищним, міським Радам народних депутатів забезпечити передачу протягом 1993 року громадянам України у приватну власність земельних ділянок, наданих їм для ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, у межах норм, установлених ЗК України. Установлено, що передача громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок для цілей, вказаних у статті 1 цього Декрету, провадиться один раз, про що обов`язково робиться місцевими Радами народних депутатів відмітка у паспорті або документі, який його замінює. Право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених статтею 1 цього Декрету, посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю». «ЗК України у редакції, чинній до 01 січня 2013 року, встановлював, що набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності наступних юридичних фактів у їх сукупності: ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю чи укладення спадкодавцем правочинів щодо набуття права власності на земельні ділянки; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження меж земельної ділянки із власниками чи користувачами суміжних земельних ділянок; одержання у встановленому порядку державного акта на землю; державна реєстрація права власності на земельну ділянку. Якщо зазначені вимоги спадкодавцем не дотримано - право власності на конкретні земельні ділянки не виникає та відповідно до статті 1216\~ЦК України не переходить до спадкоємців у порядку спадкування, за винятком встановлених випадків, на які поширюється дія пункту 1 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України. Якщо спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку згідно зі статтею 125 ЗК України, проте розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, а органами місцевого самоврядування відмовлено спадкоємцям у завершенні процедури приватизації, то спадкоємці мають право звертатися до суду із позовами про визнання відповідного права в порядку спадкування - права на завершення приватизації та одержання державного акта про право власності на землю на ім`я спадкоємця, а не права власності на земельну ділянку. Якщо видача державного акта про право власності на землю здійснюється на підставі рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийнятого органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету, до спадкоємців переходить право отримати державний акт про право власності на земельну ділянку. Зазначений порядок встановлений законодавством у разі набуття права власності на земельні ділянки шляхом їх приватизації громадянами (частина третя статті 116 ЗК України). Крім того, спадкоємець нерухомого майна у разі, якщо спадкодавцю належало право користування земельною ділянкою, вправі реалізувати своє право на безоплатне набуття у власність земельної ділянки у розмірах, встановлених ЗК України та у порядку, визначеному статтями 116, 118, 122 ЗК України». Між тим, право власності на землю виникає після одержання документа, що посвідчує це право, яким як станом на час отримання спадкодавцем спірної земельної ділянки, так і в подальшому є державний акт на право власності на землю. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 вересня 2020 року у справі № 638/496/19, які згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України підлягають врахуванню судом при виборі і застосуванні норми права. З матеріалів справи убачається, що рішенням Пединківської сільської ради народних депутатів від 25.11.1993 року №49 на підставі Декрету Кабінету\~Міністрів України\~від 26.12.1992\~року «Про\~приватизацію земельних\~ділянок» [PERSON] передано в приватну власність земельну ділянку для ведення особистого підсобного господарства загальною площею 0,35 га. та земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель загальною площею 0,25 га, проте за життя нею не завершено процедуру приватизації та не отримано акту про право власності на землю. Враховуючи неведене, до її спадкоємця [PERSON] перейшло право отримати державний акт про право власності на земельні ділянки, а не право вимоги про визнання права власності в порядку спадкування на зазначені земельні ділянки, тому позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають. Згідно зі статтею 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 1 ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. У відповідності до ч. 1, 2 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Стаття 81\~ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як зазначено у ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд вважає, що у задоволенні, позовних вимог про визнання за [PERSON] , [INFO] жителем [ADDRESS] , РНОКПП- [NUMBER] в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] яка померла [INFO] право на приватну власність земельної ділянки площею 0,60 га (в тому числі 0,25 га. для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за [ADDRESS] та 0,35 га для ведення особистого селянського господарства яка розташована по [ADDRESS] ) слід відмовити адже дана позовна вимога є безпідставною, такою, що не знайшла свого належного обґрунтування в ході розгляду справи, не підтверджена належними та допустимими доказами.

Outcome: dismissed