Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-01 00:00:00

Позивачка звернувся до суду з позовом до відповідача про визначення місця проживання дитини з батьком, відібрання дитини. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити, пояснивши, що 27.08.2010 року сторони уклали між собою шлюб, від якого мають малолітню дитину: доньку [PERSON], [INFO], яка зареєстрована та проживала з дня народження до 31.10.2017 року в квартирі [ADDRESS], яка належить на праві власності позивачу [PERSON] У вересні 2016 року відповідач пішла з родини із власних переконань, залишивши доньку проживати з батьком, не повідомивши адресу свого нового помешкання. Позивач майже рік намагався повернути дружину до своєї родини, не перешкоджаючи бачитись їй з дитиною, чим вона користувалась протягом року за власним бажанням. В подальшому відповідач повідомила позивача про її стосунки з іншим одруженим чоловіком і бажання забрати до себе дитину, що стало підставою для звернення позивача з позовом до суду про розірвання шлюбу. 29.10.2017 року відповідач в черговий раз прийшла до квартири, де мешкала донька, але дитина відмовилась від спілкування з нею. Після чого [PERSON] почала погрожувати доньці, що забере її від батька, але дитина на контакт не пішла. 31.10.2017 року відповідач без відома і згоди позивача силоміць забрала дитину з дитячої дошкільної установи №242 м. Києва і повезла у невідомому напрямку. На неодноразові вимоги позивача про надання адреси місця знаходження доньки відповідач не реагує. За таких обставин просять відібрати дитину у відповідача і передати її батьку за місцем її реєстрації і постійного проживання, а також визначити місце проживання дитини з батьком, який має на праві власності житло в м. Києві, де зареєстрована донька, постійний високий щомісячний заробіток, сама донька бажала жити з батьком, який зможе зробити їй всі умови для проживання та виховання. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала, пояснивши, що кілька років після реєстрації шлюбу вона проживала в квартирі позивача, який вів себе свавільно, змушуючи її та її доньку виконувати всі його вимоги. Не витримавши такого психологічного знущання, вона у вересні 2016 року дійсно покинула сім'ю. Вона періодично приходила до квартири позивача і бачилась з донькою, однак останнім часом позивач чинив їй перешкоди у спілкуванні з дитиною, тому вона забрала дитину і влаштувала її в інший дитячий садочок в с. Гора, Бориспільського району, Київської області, де вона з новим чоловіком орендує однокімнатну квартиру і проживають разом. Доньці в новій сім'ї стало краще жити, ніхто на неї не тисне, її співмешканець ставиться до дитини з почуттям любові та добрих відносин. Доньці дуже подобається у новій родині. Представник 3-ї особи Шевченко Н.В. просила відмовити у задоволенні позову, оскільки в лютому 2018 року служба у справах дітей Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації прийняла рішення про недоцільність проживання дитини з батьком на підставі висновку №021 від 30.01.2018 року психологічного обстеження дитини. Заслухавши сторони, представника позивача та 3-ї особи, свідків, дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Суд в межах заявлених позовних вимог та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини. У відповідності до ч.1, ст.21 Конституції України усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними. За правилами ч.2, ст.22 Конституції України конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. Як регламентовано ч.1-2, ст.24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. 27.08.2010 року позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] уклали між собою шлюб, який був зареєстрований у відділі реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис №1010 (а.с.11). Від спільного шлюбу сторони мають малолітню дитину: доньку [PERSON], [INFO] (а.с.12). 5.05.2006 року Головне управління житлового забезпечення Київської міської ради народних депутатів видало позивачу [PERSON] свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] (а.с.13). Дане свідоцтво було зареєстроване 15.05.2006 року в КП „Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна", за реєстровим №44180 (а.с.13, зворот. бік), тобто з вказаної дати позивач [PERSON] набув право власності на дане нерухоме майно. В даній квартирі є зареєстрованими власник квартири [PERSON] з 29.09.2010 року (а.с.24), спільна дитина сторін [PERSON], [INFO] з 24.03.2011 року, тобто реєстрація відбулась через 6 днів після народження дитини (а.с.23), а також відповідач [PERSON] (а.с.39-40; 162). Як наголошує ч.1, ст.51 Конституції України кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї. Як передбачає ч.1, ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Частина 2 цієї ж статті наголошує, що розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. За змістом положень ч.3, ст.11 Закону України „Про охорону дитинства" батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. З 1.09.2014 року донька сторін [PERSON] відвідує дошкільний навчальний заклад №242, де характеризується позитивно. Як вбачається з психолого-педагогічної характеристики дитини протягом 2015-2016 років дитиною займались обоє батьків, з березня по 19 вересня 2017 року [PERSON] не відвідувала навчальний заклад, з цього часу опікується та цікавиться досягненнями виключно тато, мати в закладі з'являлась двічі в супроводі тата (а.с.14). Аналогічна характеристика викладена і в інформації про дитину того ж дошкільного закладу (а.с.53, зворот. бік). Одночасно з вересня 2017 року дівчинка відвідує індивідуальні заняття з арт-терапії для підготовки до школи в центрі розвитку та дозвілля „Умка", щомісячну вартість яких 595 грн. сплачував позивач (а.с.19; 53). Дитину з центру забирав тато, мама була 2-3 рази, чекаючи дитину на вулиці, з викладачами не спілкувалась (а.с.53). З 4.09.2017 року по 13.09.2017 року [PERSON] перебувала у санаторії „Одеський" (а.с.26) також за рахунок тата, який відвозив її залізничним транспортом (а.с.27-29). Відношення батька до своєї доньки радісні, добрі та теплі, що підтверджується фотокартками як до 31.10.2017 року (а.с.77-79), так і після вказаної дати (а.с.214-215). Як констатовано ч.1-3, ст.9 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року 1. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. 2. Під час будь-якого розгляду згідно з пунктом 1 цієї статті всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у розгляді та викладати свою точку зору. 3. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. За правилами ч.1, ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Як регламентовано ч.1, ст.161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Частина 2 цієї статті наголошує, що орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Пункт 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" наголошує, що при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з'ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід враховувати також положення ст.160 СК України, якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, - за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Як встановлено судом, 31.10.2017 року близько 8-00 годин відповідач [PERSON] з'явилась до дошкільного навчального закладу №242, забрала дитину [PERSON] і змінила її місце проживання на [ADDRESS]. Зі слів відповідача дану квартиру вона орендує, проживаючи в ній зі своїм співмешканцем. 2.11.2017 року [PERSON] звернулась до дошкільного навчального закладу №242 про відрахування її доньки (а.с.82), повідомивши завідувача, що батько дитини знає про таке відрахування (а.с.81) і цього дня вона влаштувала дівчинку до дошкільного навчального закладу „Берізка" в с. Гора (а.с.108-109). Станом на 14.02.2018 року [PERSON] була присутня в даному закладі 29 днів, 26 днів відсутня у зв'язку з хворобою, з дитячого закладу дитину забирає мама, але були випадки, коли дитину забирають знайомі мами (а.с.198). Ствердження відповідача про чинення їй перешкод з боку позивача у спілкуванні з дитиною суд не може покласти в основу рішення, оскільки вони не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, і спростовуються повідомленнями Дарницького управління національної поліції щодо відсутності заяв про перешкоджання позивачем у користуванні квартирою та 3-ї особи з аналогічним змістом. [PERSON] звернувся до органів поліції з приводу викрадення дитини матір'ю, але після проведеної перевірки йому було рекомендовано звернутись до суду за захистом своїх прав (а.с.68; 91-92). Позивач поставив питання у позові про визначення місця проживання дитини з батьком. За змістом акту від 5.01.2018 року, складеного представником позивача [PERSON] в присутності свідків [PERSON] та [PERSON], бабусі та дідуся дитини, 5.01.2018 року донька сторін [PERSON] у робочий час та день знаходилась замість дитячого садочка у приміщенні готельно-ресторанного комплексу „[INFO]" за адресою [ADDRESS], де працює відповідач як ФО-П [PERSON] Бабуся та дідусь впізнали голос дитини, який лунав з приміщення, але мати заборонила їм спілкуватись (а.с.149). Згідно висновку служби у справах дітей Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації №101-1533/03 від 21.02.2018 року встановлення місця проживання дитини [PERSON] з батьком [PERSON] є недоцільним (а.с.199-200). Як зазначено у висновку він ґрунтується на рекомендації комісії з питань захисту прав дитини (протокол від 8.02.2018 року №3) та виключного забезпечення прав та інтересів дитини. В основу вказаних рекомендацій комісії був покладений висновок №021 від 30.01.2018 року психологічного обстеження дитини Київського міського центру дитини. Однак згідно змісту даного висновку після проведених бесід зі сторонами було встановлено позитивне ставлення дитини до батька і батька до дитини і рекомендовано сторонам скористатись сімейною медіацією та визначити постійне і стабільне місце проживання дитини, враховуючи рівень фізичної та емоційної безпеки, а також прив'язаність, бажання, інтереси та вікові потреби дитини (а.с.173-174). Крім того, згідно рецензії на висновок №021 від 30.01.2018 року психологічного обстеження дитини, здійсненої Центром психологічної експертизи Інституту аналітичних досліджень і сучасної освіти від 20.02.2018 року, було встановлено, що вказаний вище висновок не містить відповіді на запит [PERSON] щодо психоемоційного стану, особистісних характеристик, особливостей дитячо-батьківських відносин та емоційної прив'язаності до батька її доньки [PERSON] у зв'язку з визначенням місця проживання дитини. Відповідь на запит стосовно психоемоційного стану, особистісних характеристик, особливостей дитячо-батьківських відносин та емоційної прив'язаності до батька її доньки [PERSON], особливостей її ставлення до батька і матері передбачає проведення тривалого психологічного дослідження із використанням передбачених для цього методів і методик та залученням до нього, окрім самої дитини, обох батьків, та інших дорослих, які утворюють стосовно [PERSON] соціально-підтримуюче оточення (а.с.176-187). Також даною рецензією було встановлено, що висновки та рекомендації, які надав психолог Міського центру дитини Служби у справах дітей Київської міської державної адміністрації [PERSON] за результатами психологічного обстеження [PERSON] не відповідають застосованим методикам та процедурі обстеження. Надані висновки та рекомендації є методично необґрунтованими: - вибір стратегії та методів дослідження, обраних психологом [PERSON], в роботі на запит [PERSON], є суттєво обмеженим; - результати проведеної роботи у тексті висновку належним чином не відображені; - висновки зроблені без належної аргументації і врахування всіх обставин історії життя та психологічного розвитку [PERSON], індивідуальних особливостей її батьків як батьків-вихователів; - рекомендації не враховують актуальні проблеми і задачі розвитку [PERSON] (а.с.187). Таким чином, суд приходить до висновку, що висновок №021 від 30.01.2018 року психологічного обстеження дитини Київського міського центру дитини є необґрунтованим і виконаним з порушенням вимог діючих норм законодавства. З цього приводу і висновок служби у справах дітей Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації №101-1533/03 від 21.02.2018 року про недоцільність встановлення місця проживання дитини [PERSON] з батьком [PERSON] є необґрунтованим та таким, що винесений з порушенням норм діючого законодавства. За правилами ч.1-2, ст.8 Закону України „Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. В свою чергу, як вбачається з тексту трудової книжки позивача, [PERSON] працює в Спільному українсько-німецькому підприємстві „Інфоком" з 3.08.1998 року на різних посадах (а.с.22), отримуючи 9 489 грн. 60 коп. заробітної плати за жовтень 2017 року (а.с.58). За час роботи характеризується виключно позитивно, що підтверджується характеристикою (а.с.17). Також позитивно він характеризується і за місцем проживання (а.с.18). Під наркологічним диспанцерно-динамічним наглядом не перебував (а.с.25; 59), за медичною допомогою до Київського міського психоневрологічного диспансеру №4 не звертався і на обліку не перебував (а.с.59, зворот. бік), за обліками МВС України станом на 10.11.2017 року до кримінальної відповідальності не притягувався, не знятої чи непогашеної судимості не має, в розшуку не перебуває (а.с.60). Суд не може покласти в основу рішення показання свідка [PERSON] про здійснення перешкод позивачем відповідачу у спілкуванні з дитиною, оскільки вказана нею інформація отримана зі слів її сестри, відповідачки по справі, а безпосередньо свідком будь-яких конкретних дій вона не була. Згідно ч.1, ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Допитана судовому засіданні дитина [PERSON] пояснила, що дуже любить як маму, так і тата, обидва за неї турбуються, але з ким би вона хотіла проживати відповісти судові не змогла. Як вбачається з матеріалів цивільної справи, відповідач [PERSON] є власницею 1/4 частини квартири [ADDRESS] (а.с.104-106), при цьому зареєстрованою є в квартирі позивача, що описано вище. [PERSON] є фізичною особою-підприємцем, однак доказів розміру чистого щомісячного доходу судові не надала, тому суд позбавлений можливості зробити висновок про фінансовий стан відповідача. Суд не може покласти в основу рішення зміст акту обстеження житлово-побутових умов квартири [ADDRESS] про те, що в ній є зареєстрованими відповідачка з її дитиною (а.с.107), оскільки вказані дані спростовуються вище описаними доказами та показаннями самої відповідачки. Однак, оцінюючи зміст обох актів обстеження житлово-побутових умов цієї ж квартири, складені депутатом Гірської сільської ради Степаненком Є.М. (а.с.107) та головою опікунської ради Гірської сільської ради Пустовіт І.М. (а.с.170), суд вважає, що вони складені неповно за своїм обсягом, а саме: в актах не вказано кому саме належить дана квартира і на яких підставах відповідач з дитиною проживають в ній, якщо відповідач отримала право користування за договором оренди, як вона це вказувала у судовому засіданні, то коли закінчується термін дії цього договору і чи є односторонні умови орендодавця, які можуть впливати в майбутньому на права та інтереси дитини сторін, не зазначено чи є окреме ліжко для дитини [PERSON], чи є місце для навчання у школі (стіл, стільчик, приладдя), так як дитині є повних 6 років, а 18.03.2018 року через кілька днів виповнюється 7 років, меблі для зберігання її речей, тощо. Аналізуючи докази, зібрані у судовому засіданні, суд, виходячи включно із рівності прав та обов'язків батьків щодо утримання та виховання дитини, закріплених у нормах національного законодавства, зазначених вище, в інтересах самої дитини, приходить до висновку, що оскільки батько дитини [PERSON] має на праві власності квартиру [ADDRESS], в якій і зареєстрована дитина, яка має всі умови для проживання та виховання (окреме спальне місце, електропіаніно, письмовий стіл, меблевий куточок для зберігання сезонних речей, дитяча зона комфорту), батько має навички приготування їжі, що вбачається з акту обстеження умов проживання від 20.12.2017 року (а.с.135), позивач працює на підприємстві на постійній основі і має достатній фінансовий стан для утримання дитини, донька за фінансової підтримки батька відвідувала дитячий садочок №242 та інші заклади, неодноразово разом відпочивали на морі, враховуючи думку самої дитини та відношення її до батька та батька до дитини, постійна допомога батьків позивача у вихованні своєї онуки, тому необхідно визначити місце проживання дитини з батьком, що буде повністю відповідати правам та інтересам дитини, яка має повне право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. При цьому фінансовий та житловий стан відповідача, яка протягом року (до 31.10.2017 року) не ставила питання про місце проживання дитини з матір'ю, не надає як на теперішній час так і в майбутньому визначити місце проживання дитини з нею. При цьому суд не приймає до уваги положення Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, де зазначено, що малолітня дитина не повинна, крім випадків, коли є виключні обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю, оскільки вимоги національного законодавства: ст.21; 22; 24; 51 Конституції України, ст.141 СК України, ст.11 Закону України „Про охорону дитинства" передбачають рівність всіх громадян перед законом і рівність обох батьків щодо виховання та утримання своїх дітей без будь-яких привілеїв і обмежень, включаючи стать особи. При цьому відповідач не позбавлена права у побаченнях та спілкуванні зі своєю дитиною ні в їх кількості, ні в часі. У відповідності до ч.1, ст.162 СК України якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров'я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам. Судом достеменно встановлено, що і підтвердила у судовому засіданні відповідач по справі, про те, що вона без дозволу батька, позивача по справі, самочинно забрала з дитячого дошкільного закладу їх спільну дитину [PERSON], вивезла для постійного місця проживання за межі м. Києва, чим змінила постійне місце проживання малолітньої дитини. За таких обставин [PERSON] необхідно відібрати у відповідача і повернути її батьку [PERSON] до постійного місця проживання дитини. Як зазначає п.5, ч.1, ст.430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про: відібрання дитини і повернення її тому, з ким вона проживала; Оскільки суд задовольняє вимогу позивача про відібрання дитини у матері і поверненні її батьку, тому позов у цій частині підлягає негайному виконанню.

Outcome: approved