Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-12 00:00:00

Позивач звернувсь до суду з вищевказаним позовом, який мотивувала тим, що 19.08.2004 року виконком Староприлуцької сільської ради Липовецького району Вінницької області видав на ім'я [PERSON] Свідоцтво № 349 про право власності на житловий будинок з господарськими будівлями (далі - Свідоцтво), що розташовані в [ADDRESS] (далі - домоволодіння). Оскільки домоволодіння відносилося до суспільної групи господарств - "колгоспний двір" і станом на 15.04.1991 року (момент набрання чинності Законом України "Про власність") позивач була членами колгоспного двору, вона мала право на частку в його майні нарівні з іншими його членами, в тому числі [PERSON], що узгоджується з приписами статті 120, 123 ЦК УРСР. В 2016 році позивачу стало відомо, що після розлучення її сина з [PERSON] домоволодіння стало предметом поділу майна спільної сумісної власності подружжя. У зв'язку з цим позивач дізналася про видачу 19.08.2004 року виконкомом Староприлуцької сільської ради на ім'я [PERSON] Свідоцтва на спільне домоволодіння без врахування її частки в майні як члена колгоспного двору, що стало приводом для її звернення до суду за захистом порушених прав, яким вона просить суд визнати недійсним свідоцтво. Представник позивача в судовому засіданні просила суд позов задовольнити. Голова Староприлуцької сільської ради подав до суду заяву в якій вказала, що позов визнає, справу просила розглянути у відсутність представника сільської ради. Відповідач [PERSON] подав до суду заяву в якій вказав, що позов визнає, справу просив розглянути у його відсутність. В судовому засіданні представник [PERSON] вказав на те, що позивач обрала невірний спосіб захисту своїх прав, оскільки рішення виконкому Староприлуцької сільської ради Липовецького району Вінницької області від 23.07.2004 року на підставі якого [PERSON] видано оспорюване свідоцтво, в установленому законом порядку недійсним не визнано, а відтак відсутні підстави для задоволення позовних вимог. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, суд дійшов наступного висновку. Житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами за адресою: [ADDRESS], мав статус - "господарство колгоспника", головою якого в період з 1961 року по 15.04.1991 року був [PERSON], що підтверджується даними вказаними в довідці виконкому Староприлуцької сільської ради № 730 від 28.10.2016 року (а.с. 11-13). Згідно записів в погосподарській книзі (а.с. 7-9), головою господарства був записаний [PERSON], який працював їздовим в колгоспі імені "Родина" (рос.), що також підтверджується даними трудової книжки (а.с. 149-150), яка заведена на його ім'я. Отже зарахування господарства до зазначеної суспільної групи суд вважає обґрунтованим. Суд встановив, що станом на 15.04.1991 року (момент набрання чинності Законом України "Про власність") членами колгоспного двору ([ADDRESS]) були - [PERSON] (голова двору), [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], що підтверджується довідкою виконкому Староприлуцької сільської ради № 730 від 28.10.2016 року (а.с. 11-13). Відповідно до статті 120 ЦК УРСР майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних (ст. 123 ЦК УРСР). З урахуванням зазначеного суд дійшов висновку, що особи, які були членами колгоспного двору станом на 15.04.1991 року, набули право на частку в його майні в рівних частинах. [INFO] помер [PERSON] (а.с. 54), який був головою двору. Після його смерті позивач як голова двору подала до Староприлуцької сільської ради заяву, яка 23.07.2004 року була розглянута виконавчим комітетом (а.с. 94, 105-107), рішенням якого головою двору поставлено [PERSON], у зв'язку з чим внесено зміни в погосподарську книгу. Голова домогосподарства - особа, яка очолює домогосподарство й несе відповідальність за нього. Вона визначається членами домогосподарства і, як правило, є господарем, людиною, яка приймає щоденні рішення стосовно діяльності домогосподарства (пункт 1.1 Наказу Державного комітету статистики України № 95 від 18.04.2005 року "Про затвердження форм погосподарського обліку та Інструкція з ведення погосподарського обліку в сільських, селищних та міських радах"). Розглянувши заяву [PERSON], 23.07.2004 року виконком Староприлуцької сільської ради ухвалив рішення (а.с. 109) про оформлення за ним права власності на домоволодіння. 19.08.2004 року виконком Староприлуцької сільської ради Липовецького району Вінницької області видав на ім'я [PERSON] Свідоцтво № 349 про право власності на житловий будинок з господарськими будівлями, що розташовані в [ADDRESS]. 04.12.2015 року рішенням 3 сесії 7 скликання Староприлуцької сільської ради (а.с. 14) [ADDRESS]. При видачі Свідоцтва на ім'я [PERSON] як одноосібного власника домоволодіння, виконком Староприлуцької сільської ради не врахував частку позивача в спірному домоволодінні, яку вона набула в момент набрання чинності Законом України "Про власність" як член колгоспного двору. Правовий акт органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується (ст. 393 ЦК України). Враховуючи пункт 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 16.04.2009 року № 7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) суд вважає, що прийняте виконкомом Староприлуцької сільської ради рішення про видачу свідоцтва на ім'я [PERSON] є ненормативним актом органу місцевого самоврядування, який вичерпав свою дію внаслідок його виконання. Ураховуючи наведене, позов, предметом якого є ненормативний акт, що застосовується одноразово і з прийняттям якого виникають правовідносини пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, не може бути задоволений, оскільки таке рішення вичерпало свою дію шляхом виконання. Отже, його скасування не породжує наслідків для позивача, як співвласника спірного домоволодіння, оскільки у [PERSON] виникло право власності на житловий будинок з господарським будівлями та спорудами і це право ґрунтується на правовстановлюючому документі, яким є Свідоцтво [NUMBER] про право власності на житловий будинок з господарським будівлями від 19.08.2004 року. Визнання недійсним свідоцтва про право власності на домоволодіння без установлення незаконності рішення відповідного органу, на підставі якого він виданий, згідно статей 15, 16 ЦК України є належним та окремим способом захисту порушених прав у судовому порядку. З урахуванням встановлених у справі обставин суд дійшов висновку, що оспорюване свідоцтво порушує права позивача як співвласника домоволодіння, а тому його слід визнати недійсним. Розподіл судовий витрат слід здійснити відповідно до статті 88 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved