Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-25 00:00:00

позивач звернувся в суд з позовом до Публічного акціонерного товариства "Альфа-Банк" за участю третьої особи «Страхова компанія "Альфа Страхування" про захист прав споживачів, визнання недійсним кредитного договору. Свої вимоги мотивував тим, що 22 лютого 2014 року з відповідачем укладений кредитний договір № 500463029, згідно якого позивачу надано кредит у розмірі 46732,85 грн. При укладенні договору в порушення ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» відповідачем не надано в письмовій формі повної інформації про умови кредитування, а також орієнтовану сукупну вартість кредиту, хоча у п.5 кредитного договору зазначається, що підписанням цього Договору позичальник підтверджує, що він попередньо ознайомлений у письмовій формі з умовами надання кредиту. Документ під назвою «Розділ № 2 «Загальні умови кредитування фізичних осіб в ПАТ «Альфа-Банк» не отримано позивачем, з ним він не був ознайомлений. Пунктом 4 кредитного договору передбачено обов»язок позичальника у разі повного або часткового прострочення повернення Кредиту та/або сплати процентів за користування ним та/або комісій, якщо сплата комісій передбачена Розділом 1 цього Договору та/або інших платежів за договором, сплата яких передбачена цим Договором сплатити Банку штраф у розмірі 50,00 гривень за кожне допущене Позичальником прострочення платежу, що тримає від одного до чотирьох календарних днів(включно) з моменту виникнення простроченого платежу. При цьому у випадку, якщо прострочення платежу триває 5(п»ять) днів і більше календарних днів, додатково до штрафу, визначеному попереднім абзацем цього пункту, Позичальник зобов»язаний сплатити Кредитору штраф у розмірі 150 гривень за кожен випадок допущеного Простроченого платежу. Тобто фактично за одне правопорушення,а саме, прострочення платежу п»ять і більше днів позивач повинен двічі платити штраф,відповідно 50 та 150 гривень.Умова п.6 кредитного договора про третейське застереження є такою, що суперечить положенням п. 14 ч. 1 ст. 6 Закону України від 11 травня 2004 року № 1701-IV «Про третейські суди», зокрема про те, що справи щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку, не підлягають розгляду третейськими судами. Згідно положень ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. До кредитного договору відповідач включив положення, які містять умови щодо щомісячної комісії за управління кредитними грошовими коштами, а саме за послуги, які супроводжують кредит як компенсація супутних послуг банку за рахунок позивача (п.2.8.1).22 лютого 2014 року між позивачем та страховиком - Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія» Альфа Страхування» укладено договір добровільного страхування ризиків Позичальника № 006.500463029.111 у страховій сумі 46732.85 грн. Відповідно до умов страхування страхова сума є складовою частиною суми кредиту та вказана у п.2.4 Кредитного договору у розмірі 6721,85 грн. та видається для оплати страхового платежу за умовами комплексного договору добровільного страхування ризиків Позичальника. Оскільки страхування є добровільним, відповідач не мав права включати в умови кредитного договору послуги страхування та обмежувати позивача у виборі страхової компанії, що є несправедливим. У разі застосування недійсності правочину позивач повинен повернути суму наданого кредиту, а відповідач отримані платежі за період з 22 лютого 2014 року і на момент подання позову у сумі 17745,00 грн. Просив визнати кредитний договір № 500463029 від 22 лютого 2014 року недійсним, зобов»язати відповідача прийняти від позивача суму залишкової заборгованості у розмірі 28987,85 грн. у термін, що передбачався сторонами для погашення кредиту. Позивач в судове засідання не з»явився, хоча належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи. До суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутності. Представник відповідача в судове засідання не з»явився, хоча належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи. До суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутності. Представник третьої особи «Страхова компанія "Альфа Страхування" в судове засідання не з»явився, хоча належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи. Причини неявки не повідомив. Дослідив матеріали справи, суд встановив наступні обставини справи. 22 лютого 2014 року між позивачем та Публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк» укладено кредитний договір № 500463029, згідно якого відповідач надав позивачу кредит у розмірі 46 732,85 грн. на строк до 24 лютого 2018 року зі сплатою відсотків за користування коштами в розмірі 11,99 % річних (а.с. 79, 80, 81-82,93). Згідно п. 6 Кредитного договору сторони, відомості про прізвище, ім'я та по-батькові найменування та місце знаходження проживання, яких вказані в преамбулі та пункті 10 Розділу № 1 кредитного договору погодились внести до Кредитного договору застереження, яке є третейською угодою в розумінні ст. 12 Закону України «Про третейські суди» про те, що судовий захист прав та законних інтересів, які мають Сторони у зв'язку з Кредитним договором та розгляд і вирішення всіх не вирішених Сторонами шляхом переговорів спорів, які виникають або можуть виникнути між сторонами з питань виконання, зміни, розірвання ними кредитного договору, не виключний перелік яких визначений Розділом № 2 цього договору, відбувається у Постійно діючому Третейському суді при Всеукраїнський громадській організації «Всеукраїнський фінансовий союз» у відповідності до його Регламенту, який є невід'ємною частиною цієї третейської угоди та з якими сторони до підписання цього договору ознайомлені та згодні. Сторони також підтверджують, що вони ознайомлені та згодні з Положенням про Постійно діючий Третейський суд при Всеукраїнський громадській організації «Всеукраїнський фінансовий союз» (надалі-Положення), а також підтверджують, що мають можливість в подальшому ознайомлюватись зі змістом Положення та Регламентом на веб-сторінці. Сторони погоджуються, що справа розглядається одним третейським суддею, який призначається головою Постійно діючого Третейського суду при Всеукраїнський громадській організації «Всеукраїнський фінансовий союз». Підписанням даного договору Сторони надають свою згоду на такий порядок призначення третейського судді для кожного спору, що може виникнути між ними у зв'язку з Кредитним договором. Дата та місце укладання даної третейської угоди вказані в преамбулі Розділу № 1 цього договору. Інші умови цієї третейської угоди викладено в розділі № 2 цього договору. В обґрунтування вимог щодо визнання п.6 кредитного договора недійсним позивач зазначив, що умова про третейське застереження є такою, що суперечить положенням п. 14 ч. 1 ст. 6 Закону України від 11 травня 2004 року № 1701-IV «Про третейські суди», зокрема про те, що справи щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку, не підлягають розгляду третейськими судами. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про третейські суди» та ст.17 ЦПК України сторони мають право передати спір на розгляд третейського суду, крім випадків, встановлених законом. Ці випадки зазначені в ст. 6 Закону України «Про третейські суди». Законом України від 03 лютого 2011 року № 2983-VI «Про внесення змін до статті 6 Закону України «Про третейські суди» щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам» частину першу статті 6 Закону України «Про третейські суди» доповнено пунктом 14, згідно з яким третейські суди не можуть розглядати справи у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). Цей закон набув чинності 12 березня 2011 року. Отже, на час укладання сторонами третейської угоди - 22 лютого 2014 року- Закон України «Про третейські суди» містив заборону на укладення третейської угоди щодо розгляду справ у спорах щодо захисту прав споживачів. Тому третейське застереження в кредитному договорі (третейська угода) укладена в порушення вимог пункту 14 частини першої статті 6 Закону України "Про третейські суди". При ухваленні постанови Верховного Суду України у справі № 6-64цс15 від 20.05.2015 року Верховний Суд України виклав правову позицію: «Законом України "Про внесення змін до статті 6 Закону України "Про третейські суди" щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам" частину першу статті 6 Закону України "Про третейські суди" доповнено пунктом 14, згідно якого третейські суди не можуть розглядати справи у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). Зазначений Закон набрав чинності 12 березня 2011 року. Отже на час укладання кредитного договору (15 листопада 2011 року) Закон України "Про третейські суди" містив заборону на розгляд третейськими судами справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). З огляду на наведене, суди дійшли правильного висновку про те, що третейське застереження в кредитному договорі, укладеному після набрання чинності вказаним Законом, було укладено в порушення вимог пункту 14 частини першої статті 6 Закону України "Про третейські суди", і в цій частині кредитний договір слід визнати недійсним». Отже, позовні вимоги в частині визнання п.6 кредитного договору № 500463029 від 22 лютого 2014 року, укладеного між Публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк» та [PERSON], недійсним підлягають задоволенню. Позивач просив визнати недійсним п.2.8.1кредитного договору, посилаючись на вимоги п.3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління НБУ № 168 від 10 травня 2007 року, в яких зазначено, що Банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо. Згідно із частинами першою, третьою статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Оскільки відповідно до умов кредитного договору від 26 червня 2008 року, що укладений між сторонами, банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів». За положеннями частини п'ятої статті 11, частин першої, другої, п'ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача. Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. З рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Така правова позиція викладена у постанові Верховного суду України у справі за № 6-174цс16 від 16 листопада 2016 року. Отже, з урахуванням викладеного суд приходить висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання недійсним п.2.8.1 кредитного договору: визнати недійсним п.2.8.1 кредитного договору № 500463029 від 22 лютого 2014 року, укладеного між Публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк» та [PERSON] Підставою для визнання недійсним п.4 кредитного договору позивачем зазначена подвійна відповідальність за невиконання зобов»язання. Крім того, позивач посилався на порушення положень ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки в умови кредитного договору включено послуги страхування та обмеження позивача у виборі страхової компанії (п. 2.4 кредитного договору). 22 лютого 2014 року між позивачем та страховиком - Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія» Альфа Страхування» укладено договір добровільного страхування ризиків Позичальника № 006.500463029.111 у страховій сумі 46732.85 грн. (а.с.84-90). В п. 14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз»яснено, що при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048-1052, 1054-1055), статті 18- 9 Закону України "Про захист прав споживачів". За положеннями ч. 5 ст.11, частинами 1, 2, 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року, № 1023-XII до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. При цьому, відповідно до вимог ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним Відповідно до п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. У силу ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України). Відповідно до ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. При укладенні кредитного договору сторонами додержано вимог, необхідних для чинності цього правочину і передбачених Цивільним кодексом України та Законом України "Про захист прав споживачів". За вказаних обставин відсутні підстави для визнання недійсними п. 2.4 та п.4 кредитного договору. Підставою визнання кредитного договору недійсним позивачем також зазначено порушення ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки відповідачем не надано в письмовій формі повної інформації про умови кредитування, а також орієнтовану сукупну вартість кредиту, Документ під назвою «Розділ № 2 «Загальні умови кредитування фізичних осіб в ПАТ «Альфа-Банк» не отримано позивачем, з ним він не був ознайомлений. Згідно п.5 Кредитного договору зазначено, що підписанням цього Договору позичальник підтверджує, що він попередньо ознайомлений у письмовій формі з умовами надання кредиту в тому числі, вартістю кредиту, його особливостями, перевагами та недоліками, інформацією про сукупну вартість кредитку з урахуванням реальної процентної ставки та значення абсолютного подорожчання кредиту, вартості, видів та предметів супутніх послуг,а також будь-якої іншої інформації надання якої вимагає чинне в України законодавство. У відповідності до вимог ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» оспорюваний кредитний договір містить суму кредиту, розмір відсоткової ставки, розмір щомісячного платежу та строк повернення грошових коштів. Отже, сторонами досягнуто згоди щодо істотних умов договору, зокрема щодо відсоткової ставки за кредитним договором у розмірі 13,5 % річних, а також порядку сплати кредиту, доказів того, що умови кредитного договору є несправедливими для позивача надано не було, оскільки при підписанні спірного договору позивач ознайомився та погодився з його умовами. Крім того, посилання позивача на його непроінформованість щодо умов кредитування, спростовується особистим підписом кредитного договору, відсутністю застережень та зауважень, що свідчить про його згоду зі всіма його умовами. Позивач просив застосувати наслідки недійсності правочину та зобов»язати відповідача прийняти від позивача суму залишкової заборгованості у розмірі 28987,85 грн. у термін, що передбачався сторонами для погашення кредиту. Відповідно до ч.ч. 1, 4, 5 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Отже, виходячи із системного аналізу наведених норм ЦК України правовим наслідком нікчемного правочину є повернення сторін до попереднього стану, який існував на день його укладення. Позовні вимоги [PERSON] до Публічного акціонерного товариства "Альфа-Банк" за участю третьої особи «Страхова компанія "Альфа Страхування" про захист прав споживачів, визнання недійсним кредитного договору задоволено частково: визнано п.6 кредитного договору № 500463029 від 22 лютого 2014 року, укладеного між Публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк» та [PERSON], недійсним, визнано п.2.8.1 кредитного договору № 500463029 від 22 лютого 2014 року, укладеного між Публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк» та [PERSON], недійсним. В іншій частині позовних вимог відмовлено. З урахуванням викладеного, позовні вимоги про застосування наслідків недійсності правочину є безпідставними. Відповідно до ч.3 ст. 22 Закону України "Про захист прав споживачів" позивач звільнений від сплати судового збору. Судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Місячний розмір мінімальної заробітної плати з 01 січня 2016 року становить 1378 грн. 00 коп. Статтею 4 Закону України "Про судовий збір" визначено, що за подання до суду позовної заяви майнового характеру сплачується судовий збір в розмірі 1 відсотка ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати (551,20 грн.) та не більше 5 розмірів мінімальної заробітної плати (6890,00 грн.), а за подання позовної заяви немайнового характеру судовий збір сплачується у розмірі 0,4 розміру мінімальної заробітної плати (551,20 грн.). Згідно ч.3 ст.88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Відповідно до ст.ст.79, 88 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь держави в сумі 551,20 грн.

Outcome: partial