Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-10 00:00:00

Відповідно до ч. 6 ст. 268 ЦПК України 11 жовтня 2019 року було проголошено вступну та резолютивну частини рішення. Повний текст рішення виготовлено та підписано 16 жовтня 2019 року. Позивач [PERSON] звернулася до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області із позовною заявою до відповідача [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Орган опіки та піклування - Служба у справах дітей Баранинської сільської ради об`єднаної територіальної громади, про розірвання шлюбу, визначення місця проживання малолітніх дітей та стягнення аліментів. В обґрунтування позову зазначено, що 14.05.2005 р. між [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] в Яроцькій сільській раді Ужгородського району Закарпатської області зареєстровано шлюб, актовий запис 01, що підтверджується свідоцтвом про одруження від 14.05.2005 р. серія [NUMBER] . За час цього шлюбу у сторін народилося двоє дітей: син - [PERSON] , [INFO] та син - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвами про народження від 12.09.2005 р. серія [NUMBER] та від 16.07.2008 р. серії [NUMBER] . З моменту реєстрації шлюбу позивач та відповідач проживали за адресою: [ADDRESS] . За вказаною адресою позивач значиться з 19.03.2003 року зареєстрованою. З 2013 року сімейне життя між сторонами через різні погляди на життя, шлюб, сім`ю та різний характер почало поступово погіршуватися. Відповідач часто вживав алкогольні напої, у зв`язку з чим між ними виникали непорозуміння, сварки, що кожен раз спричиняло позивачу душевні страждання, а також негативно впливало на психічний стан дітей. Також був випадок, що відповідач покидав [PERSON] з дітьми на рік та проживав окремо. Неодноразові спроби примирення та покращення сімейних відносин між ними до позитивних результатів не призвели. У січні 2018 року відповідач забрав свої речі з будинку, де вони спільно проживали, і покинув позивача та їх спільних дітей. З того часу сторони відносин не підтримують. Вказує, що відповідач не виконує своїх батьківські обов`язки по матеріальному утриманню дитини, продукти харчування та одяг не купляє, не проводить оплати за дитячий садок, не бере участі й у її вихованні, фізичному, духовному і моральному розвитку дітей, належні умови для розвитку їх природних здібностей не створює, про їх здоров`я не піклується. Відповідач як під час спільного проживання, так і з моменту фактичного припинення між нами шлюбних відносин матеріально дітей не забезпечує, аліменти на дітей в добровільному порядку не сплачує. [PERSON] є молодою, працездатною особою, без якихось вад зі здоров`ям, його стан здоров`я працювати дозволяє, інших утриманців немає. Відповідач працює на сезонних роботах за кордоном та отримує дохід, може сплачувати аліменти на дітей, а відтак, з метою забезпечення потреб дітей в даний час відповідно до їх віку, на думку позивача, із нього слід стягнути аліменти в розмірі 2500,00 грн. на кожну дитину щомісячно, що відповідатиме принципу добросовісності, розумності та справедливості і забезпечить відповідний рівень життя дітей, необхідний для гармонійного їх розвитку. Враховуючи вищезазначене, позивач просить суд шлюб між нею та відповідачем розірвати, після розірвання шлюбу залишити за позивачем прізвище «Роля», місцем, проживання дітей: сина - [PERSON] , [INFO] та сина - [PERSON] , [INFO] визначити з їх матір`ю [PERSON] , стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дітей: сина - [PERSON] , [INFO] та сина - [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі у розмірі 2500 (дві тисячі п`ятсот) грн. на кожну дитину щомісячно, починаючи з дня подачі позовної заяви і до досягнення ними повноліття, стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір сумі 1536,80 грн., допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів на дітей у межах суми платежу за один місяць, не надавати строк для примирення. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 14.05.2019 у справі відкрито провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 26.09.2019 підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду по суті. В судове засідання позивач не з`явилася, про час та місце проведення судового засідання повідомлена належним чином. На адресу суду надійшла заява від позивача про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, не заперечує проти заочного розгляду. Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, хоча про час та місце розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку, за зареєстрованим місцем проживання у відповідності до ч.ч.6,7 ст. 128 ЦПК України, про причини неявки суд не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи та письмового відзиву до суду не надходило. Відповідач про час та місце розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку. Відповідно до ч.4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Суд вважає за необхідне звернути увагу на тому, що застосовуючи відповідно до ч. 4 ст. 10 Цивільно- процесуального кодексу України, ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п. 35 рішення від 07.07.1989 р. Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain). Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 - ;69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України"). Враховуючи, що відповідач повідомлявся належним чином про дату розгляду справи, повторно не з`явився до суду без повідомлення причин, не подав відзив, тому, при відсутності заперечень зі сторони представника позивача, вирішує справу на підставі наявних в ній доказів та матеріалів і ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. Враховуючи положення ст. ст. 274, 280 ЦПК України розгляд справи проводився в порядку загального позовного провадження з повідомленням сторін та в заочному порядку. Представник Органу опіки та піклування - Служби у справах дітей Баранинської сільської ради об`єднаної територіальної громади в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Подав заяву про розгляд справи за його відсутності за наявним у матеріалах справи висновком щодо місця проживання малолітніх дітей. У відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України у зв`язку з розглядом справи за відсутності сторін фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, повно та всебічно оцінивши надані сторонами докази, з`ясувавши всі обставин справи та відповідні їм правовідносини, суд приходить до наступних висновків. З матеріалів справи встановлено, що 14.05.2005 р. між [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] в Яроцькій сільській раді Ужгородського району Закарпатської області зареєстровано шлюб, актовий запис 01, що підтверджується свідоцтвом про одруження від 14.05.2005 р. серія [NUMBER] . За час шлюбу у сторін народилося двоє дітей: син - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження від 12.09.2005 р. серії [NUMBER] та син - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження від 16.07.2008 р. серії [NUMBER] . З наданої суду довідки про склад сім`ї від 01.03.2019 №109, виданої виконавчим комітетом Баранинської сільської ради встановлено, що малолітні діти [PERSON] та [PERSON] наразі проживають разом із матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . З долученого до матеріалів справи висновку Баранинської сільської ради від 28.05.2019 №14-08/04 встановлено, що орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , з матір`ю [PERSON] , яка проживає за адресою [ADDRESS] . Відповідно до ст. 51 Конституції України, ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Статтею 24 СК України установлено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Загальна декларація прав людини у частині 2 статті 16 та стаття 23 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права містять положення, за яким шлюб не може укладатися без вільної і повної згоди сторін, що одружуються. З вказаних положень закону вбачається, що однією із засад шлюбу є його добровільність. При чому, принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії реєстрації шлюбу. Добровільність шлюбу (наявність вільної згоди) - це його довічна риса. Саме добровільністю шлюбу зумовлена можливість його розірвання. В ході судового розгляду справи судом встановлено, що причини розладу шлюбних відносин сторін мають тривалий і глибинний характер. Сторони втратили взаємні почуття любові та поваги, між ними відсутні взаємодопомога та підтримка, тобто те, що є правовою основою шлюбу. З врахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити їх інтересам, що мають істотне значення. Даний шлюб існує формально, а тому його слід розірвати. Відповідно до ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Таким чином, згідно чинного законодавства, незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу, тому, враховуючи вищевикладене, а також те, що спору між сторонами про спільне майно немає, задоволення позовних вимог про розірвання цього шлюбу не суперечить вимогам законодавства України. Разом з тим, у ч. 2 ст. 51 Конституції України закріплено обов`язок батьків утримувати своїх дітей до їх повноліття. Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Статтею 181 Сімейного кодексу України визначено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. Пунктом 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» визначено, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Аліменти стягуються на корись того із батьків, з ким проживає дитина. Матеріалами справи встановлено, що сторони разом не проживають та спільного господарства не ведуть, а неповнолітні діти проживають разом з позивачем окремо від відповідача та перебувають на її утриманні. За відсутності доказів протилежного та заперечень з боку відповідача, з обґрунтувань позовних вимог, встановлено, що відповідач офіційно не працює, та не має інших утриманців, будь-яких домовленостей щодо розміру аліментів, на даний час, між сторонами не досягнуто, а тому у позивача виникло право на звернення з даним позовом до суду. Згідно із ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Суд, при визначені розміру та способу стягнення аліментів на дитину, враховує обставини, що передбачені ч. 1 ст.182 СК України, а також ч. 2 ст. 182 СК України, відповідно до якої розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, а мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно із ст. 184 СК України передбачено, що суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. Відповідно до ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як встановлено судом матеріалами справи, спільна дитина сторін проживає з матір`ю та потребує матеріального забезпечення, між батьками відсутня домовленість про сплату аліментів на утримання дітей, доказів протилежного суду не надано. Отже, позивач має право на отримання аліментів від відповідача. При визначенні розміру аліментів суд враховує майновий стан позивача, яка веде догляд за неповнолітніми дітьми, вік дітей, майновий стан відповідача, який є особою працездатного віку, даних про наявність у нього інших утриманців не має, та суду доказів протилежного не надано, а також вимоги щодо мінімального розміру аліментів, який не може бути менший ніж п`ятдесят відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, що передбачено ч. 2 ст. 182 СК України. Визначаючи розмір аліментів, суд виходить із засад розумності та справедливості, враховує якнайкращі інтереси дитини, зважає на законодавчо встановлений розмір прожиткового мінімуму на дітей відповідного віку, та зважає на обов`язок обох батьків в утриманні дитини. Відповідно ч.2 ст. 183 СК України якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Аналізуючи зібрані та дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності, за відсутності обґрунтованих заперечень та доказів протилежного, суд доходить висновку, що розмір аліментів, який заявлений позивачем, буде достатнім та розумним для забезпечення гармонійного розвитку неповнолітніх дітей, тому з відповідача слід стягувати на користь позивача аліменти на утримання дітей у сумі по 2500,00 грн. на кожну дитину щомісячно, до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Саме, такий визначений судом розмір аліментів буде достатнім та необхідним для задоволення розумних потреб дитини і буде забезпечувати її нормальні матеріальні та побутові потреби, при цьому, суд зазначає, що сторони не позбавлені права в подальшому, відповідно до положень ст. 192 СК України, ставити питання про зміну розміру аліментів. В зв`язку з тим, що позивач пред`явила позовну заяву 20 березня 2019 року, то в силу ч. 1 ст. 191 СК України аліменти слід стягувати із цієї дати, та на підставі п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України слід допустити негайне виконання рішення суду в межах суми платежу за один місяць Щодо визначення місця проживання дітей суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Згідно з ч. 1 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Під час вирішення спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини (ч. 2 ст. 161 СК України). Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Статтею 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.12.1991 року, у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно положень ст. 9 вказаної Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. При цьому, поняття розлучення слід тлумачити з огляду на право одного з батьків на спілкування з дитиною та обов`язок другого батька надати можливість для такого спілкування. Пунктом 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що у випадку, коли при розірванні шлюбу в судовому порядку встановлено, що подружжя не досягло згоди про те, з ким із них будуть проживати неповнолітні діти, суд вирішує зазначені питання по суті одночасно з вимогою про розірвання шлюбу з дотриманням закону, який регулює ці правовідносини. Судом встановлено, що після того, як сторони почали проживати окремо, малолітні діти залишилась проживати та на даний час проживають з матір`ю, окрім того, нею створені всі умови для їх проживання, вона здійснює опіку над дітьми, доглядає їх, та піклується про їх здоров`я. Суд, оцінюючи докази за своїм внутрішнім переконанням, приходить до висновку про те, що на даний час визначити місце проживання дітей необхідно, виходячи з їх віку, фактичного місця знаходження на час розгляду справи та потреб у повсякденному житті. Зокрема, суд враховує те, що діти після переїзду батька постійно проживають з матір`ю, яка має можливість забезпечити належні умови проживання, виховання та розвиток дитини. Крім того, відповідно до вимог Декларації прав дитини від 20.11.1959 року, в якій міститься принцип 6, дитина може бути розлучена з матір`ю лише у винятковій ситуації. Однак, даний принцип не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини, приймаючи до уваги рівність прав обох батьків щодо дитини, що витікає як зі ст. 141 Сімейного кодексу України, так і зі змісту Конвенції про права дитини. Поняття "розлучення" не співпадає з поняттям "визначення місця проживання", оскільки, батько дитини у разі визначення місця проживання дитини з матір`ю не обмежений у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини і може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дитини щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки та піклування, або за судовим рішенням. Суд вважає за необхідне звернути увагу сторін на те, що визначення місця проживання дитини з матір`ю, не позбавляє права відповідача відвідувати дитину, спілкуватися з нею, здійснювати свої батьківські обов`язки та доглядати за дитиною за місцем проживання позивача. Згідно із ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Відповідно до ст. 157 Сімейного Кодексу України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. На переконання суду, а також з огляду на характеристики обох батьків, їх матеріальний стан, забезпеченість житлом, моральні якості, відношення до дитини, а також зважаючи на вік дітей, суд приходить до переконання, що малолітніх [PERSON] та [PERSON] слід залишити проживати з матір`ю [PERSON] - позивачем у даній справі. Однак, суд звертає увагу обох сторін на те, що для гармонійного та повноцінного розвитку дітей, участь обох батьків у їх вихованні є важливою, та, останніми, як батьками малолітньої дитини, в свою чергу, слід налагодити відносини між собою з метою досягнення належного спільного виховання дітей. Відповідно до ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Таким чином, з`ясовані у справі обставини свідчать про підставність заявлених вимог, з врахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити їх інтересам та інтересам їх спільних дітей, що мають істотне значення, даний шлюб існує формально, а тому його слід розірвати, стягнути з відповідача аліменти на утримання неповнолітніх дітей та визначити місце проживання дітей разом з їх матір`ю. Таким чином, позовні вимоги слід задовольнити повністю. Згідно з ч. 2 ст. 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Частиною 3 статті 115 СК України передбачено, що документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог; інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. Таким чином, з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені ним та документально підтверджені судові витрати, що складаються зі сплаченого судового збору в розмірі 1536,80 грн.

Outcome: approved