Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-12 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з даним позовом. В обґрунтування позовних вимог вказали, що 15.07.1980 року [PERSON] працював на державному Шамраївському цукровому заводі і був зареєстрований та проживав в будинку [ADDRESS] . [INFO] року [PERSON] одружився з громадянкою [PERSON] , яка після одруження взяла його прізвище, що підтверджується Свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] , виданим Шамраївською сільською радою Сквирського району Київської області. Після одруження сім`я [PERSON] проживала в будинку [ADDRESS] . З моменту народження їхні діти: [PERSON] , 1980 року народження, [PERSON] , 1982 року народження, проживали разом з батьками в будинку [ADDRESS] . 23.12.1992 року Регіональним відділенням фонду державного майна України організації орендарів Шамраївського цукрового заводу було передано в оренду державне майно Шамраївського цукрового заводу і у повне господарське відання належний йому житловий фонд. 23.09.1993 року відповідно до Наказу №127 на орендному підприємстві «Шамраївський цукровий завод» було створено орган приватизації державного житлового фонду. 09.12.1993 року на виконання вимог Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" органом приватизації орендного підприємства "Шамраївський цукровий завод" [PERSON] , дружині [PERSON] , дочкам [PERSON] та [PERSON] було видано Свідоцтво про право власності на житло, а саме: будинок [ADDRESS] , який належав до житлового фонду підприємства, яке 14.12.1993 року зареєстровано в Білоцерківському бюро технічної інвентаризації, про що був зроблений відповідний запис у реєстрову книгу за №4р-899. З моменту приватизації будинку і по даний час сім`я [PERSON] постійно проживає в даному будинку, утримує його в належному стані, сплачує комунальні послуги, веде спільне господарство. 24.07.1999 року [PERSON] одружилася з громадянином [PERSON] і після одруження змінила прізвище на « [PERSON] », що підтверджується Свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] виданим 24.07.1999 року Рудянською сільською радою Сквирського району Київської області . 20.09.2002 року [PERSON] одружилася з громадянином [PERSON] і після одруження змінила прізвище на « [PERSON] », що підтверджується Свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] , виданим 20.09.2002 року виконкомом Рудянської сільської ради Сквирського району Київської області . Відповідно до наказу Регіонального відділення фонду державного майна України по Київській області № 7/72-ВР від 22.08.1996 року орендне підприємство Шамраївський цукровий завод було перетворено у відкрите акціонерне товариство "Шамраївський цукровий завод". В серпні 2019 року [PERSON] та [PERSON] звернулися в Сквирську нотаріальну контору з метою дарування своїх часток у будинку дітям, але їм було відмовлено на тій підставі, що правовстановлюючий документ на вказаний будинок (свідоцтво про право власності на житло) виданий не правомочним органом і неправомочною організацією в порушення вимог п.1 та п. 7 ст. 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" ( в редакції, яка діяла на момент видачі свідоцтва про право власності на житло від 09.12.1993 року), а саме: станом на момент видачі свідоцтва про право власності на житло орендне підприємство "Шамраївський цукровий завод" не могло бути органом приватизації державного житла, у повному господарському віданні якого був державний житловий фонд. Крім того, житловий фонд, який перебував у повному господарському віданні орендного підприємства "Шамраївський цукровий завод" не міг бути приватизованим у відповідності до вимог Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" ще й тому, що відповідно до ч. 4 п. 9 ст. 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" та ч. 4 ст. 17 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян від 15.09.1992 року №56, що діяло на момент приватизації - житловий фонд повинен був бути переданий у комунальну власність, тобто у комунальну власність Шамраївської сільської ради, а лише потім можна вирішувати питання про приватизацію житла. 18.04.2003 року, тобто після приватизації позивачами будинку, восьма сесія двадцять четвертого скликання Шамраївської сільської ради розглядала клопотання ВАТ «Шамраївський цукровий завод» про передачу в комунальну власність відомчого житлового фонду і прийняла рішення прийняти у комунальну власність житловий фонд ВАТ «Шамраївський цукровий завод». За таких умов право позивачів на житло, передбачено законом, було порушено. Про своє порушене право, надане Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», вони дізналися лише у серпні 2019 року, а тому враховуючи норми ст.261 ЦК України - строк звернення до суду за захистом своїх прав нами не порушено. Враховуючи викладені обставини, можна прийти до висновку, що приватизацію вказаного житла було проведено з порушенням порядку проведення приватизації, адже з вини органу приватизації орендного підприємства «Шамраївський цукровий завод» були порушені наші житлові права щодо будинку [ADDRESS] оскільки даний будинок не було передано в комунальну власність для подальшої приватизації квартири, а тому приватизація була проведена з порушеннями діючого законодавства. На даний час відповідно до довідки №648 від 29.07.2019 року виконавчого комітету Шамраївської сільської ради - будинок [ADDRESS] перебуває на балансі [ADDRESS] , в ньому і по даний час проживає сім`я [PERSON] , яка на протязі всього часу проживання в ньому, а це більше 25 років, утримує його в належному стані, користується ним, сплачує комунальні послуги, які надаються за адресою: [ADDRESS] . З урахуванням наведеного, позивачі просили визнати недійсним Свідоцтво про право власності на житло від 09.12.1993 року, видане орендним підприємством "Шамраївський цукровий завод" [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] ; визнати за набувальною давністю за позивачами право власності на будинок [ADDRESS] в рівних частинах за кожним. У судове засідання позивачі не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, проте надали до суду заяви, у яких вказали, що заявлені позовні вимоги підтримують у повному обсязі, просять справу розглядати без їхньої участі та без фіксування судового процесу технічними засобами. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, проте надав до суду заяву, у якій вказав, що заявлені позовні вимоги визнає у повному обсязі, просить справу розглядати без його участі та без фіксування судового процесу технічними засобами. Згідно ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд вважає за можливе справу розглянути у відсутності сторін, в порядку ч.3 ст.211 ЦПК України. Згідно ч.4 ст.206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, дослідивши докази у справі, вважає, що позов підлягає задоволенню. Судом установлено, що 15.07.1980 року [PERSON] працював на державному Шамраївському цукровому заводі і був зареєстрований та проживав в будинку [ADDRESS] . 10.10.1980 року [PERSON] одружився з громадянкою [PERSON] , яка після одруження вона взяла його прізвище, що підтверджується Свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] , виданим Шамраївською сільською радою Сквирського району Київської області. Після одруження сім`я [PERSON] проживала в будинку [ADDRESS] . З моменту народження їхні діти: [PERSON] , 1980 року народження, [PERSON] , 1982 року народження, проживали разом з батьками в будинку [ADDRESS] . 23.12.1992 року Регіональним відділенням фонду державного майна України організації орендарів Шамраївського цукрового заводу було передано в оренду державне майно Шамраївського цукрового заводу і у повне господарське відання належний йому житловий фонд. 23.09.1993 року відповідно до Наказу №127 на орендному підприємстві «Шамраївський цукровий завод» було створено орган приватизації державного житлового фонду. 09.12.1993 року на виконання вимог Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" органом приватизації орендного підприємства "Шамраївський цукровий завод" [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] видано Свідоцтво про право власності на житло, а саме: будинок [ADDRESS] , який належав до житлового фонду підприємства, яке 14.12.1993 року зареєстровано в Білоцерківському бюро технічної інвентаризації, про що був зроблений відповідний запис у реєстрову книгу за №4р-899. З моменту приватизації будинку і по даний час сім`я [PERSON] постійно проживає в даному будинку, утримує його в належному стані, сплачує комунальні послуги, веде спільне господарство. 24.07.1999 року [PERSON] одружилася з громадянином [PERSON] і після одруження змінила прізвище на « [PERSON] », що підтверджується Свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] виданим 24.07.1999 року Рудянською сільською радою Сквирського району Київської області . 20.09.2002 року [PERSON] одружилася з громадянином [PERSON] і після одруження змінила прізвище на « [PERSON] », що підтверджується Свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] , виданим 20.09.2002 року виконкомом Рудянської сільської ради Сквирського району Київської області . Відповідно до наказу Регіонального відділення фонду державного майна України по Київській області № 7/72-ВР від 22.08.1996 року орендне підприємство Шамраївський цукровий завод було перетворено у відкрите акціонерне товариство "Шамраївський цукровий завод". В серпні 2019 року [PERSON] та [PERSON] звернулися в Сквирську нотаріальну контору з метою дарування своїх часток у будинку дітям, але їм було відмовлено на тій підставі, що правовстановлюючий документ на вказаний будинок (свідоцтво про право власності на житло) виданий не правомочним органом і неправомочною організацією в порушення вимог п.1 та п. 7 ст. 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" ( в редакції, яка діяла на момент видачі свідоцтва про право власності на житло від 09.12.1993 року), а саме: станом на момент видачі свідоцтва про право власності на житло орендне підприємство "Шамраївський цукровий завод" не могло бути органом приватизації державного житла, у повному господарському віданні якого був державний житловий фонд. Крім того, житловий фонд, який перебував у повному господарському віданні орендного підприємства "Шамраївський цукровий завод" не міг бути приватизованим у відповідності до вимог Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" ще й тому, що відповідно до ч. 4 п. 9 ст. 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" та ч. 4 ст. 17 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян від 15.09.1992 року №56, що діяло на момент приватизації - житловий фонд повинен був бути переданий у комунальну власність, тобто у комунальну власність Шамраївської сільської ради, а лише потім можна вирішувати питання про приватизацію житла. 18.04.2003 року, тобто після приватизації позивачами будинку, восьма сесія двадцять четвертого скликання Шамраївської сільської ради розглядала клопотання ВАТ «Шамраївський цукровий завод» про передачу в комунальну власність відомчого житлового фонду і прийняла рішення прийняти у комунальну власність житловий фонд ВАТ «Шамраївський цукровий завод». За таких умов право позивачів на житло, передбачене законом, було порушено. Відповідно до довідки №648 від 29.07.2019 року виконавчого комітету Шамраївської сільської ради - будинок [ADDRESS] перебуває на балансі [ADDRESS] , в ньому і по даний час проживає сім`я [PERSON] , яка на протязі всього часу проживання в ньому, а це більше 25 років, утримує його в належному стані, користується ним, сплачує комунальні послуги, які надаються за адресою: [ADDRESS] . Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (стаття 4 ЦПК України). Згідно статті 55 Конституції України права та свободи громадян і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених прав, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до положень ст.12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтями 16, 328 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути в тому числі і визнання права; право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Згідно ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Згідно пунктів 9, 11, 14 Постанови пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду. Виходячи зі змісту частини першої статті 344 ЦК, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв`язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю. Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (пункт 5 частини першої статті 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"). Враховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК про те, що правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК України набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК України поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2011 року. При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 1 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 1 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю. Відповідно до вимог ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Про своє порушене право, надане Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», позивачі дізналися лише у серпні 2019 року, а тому строк звернення до суду за захистом своїх прав нами не порушено. Отже, враховуючи, що позивачі добросовісно заволоділи чужим майном і понад 25 років продовжували відкрито, безперервно користуватися житловим будинком [ADDRESS] , суд вважає за можливе визнати за ним право власності за набувальною давністю.

Outcome: approved