Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-14 00:00:00

Представник АТ КБ "Приватбанк" звернувся до суду із позовом до [PERSON] , просив постановити рішення про стягнення із відповідача на його користь заборгованості по кредитному договору б/н від 24.09.2012, всього в сумі 95338 грн. 47 коп. та понесених судових витрат у справі по сплаті судового збору в сумі 1762 грн. 00 коп. Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивач за первісним позовом зазначив, що [PERSON] звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву № б/н від 24.09.2012 та отримав кредит у розмірі 1800 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом із Умовами та правилами надання банківських послуг та тарифами банку, складає між ним і банком договір, що підтверджується підписом у заяві. Позивач за первісним позовом, умови кредитного договору виконав в повному обсязі, а у порушення умов договору, відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконав. Станом на 31.05.2018, заборгованість становить всього 95338 грн. 47 коп., з яких: 1723,91 грн. - заборгованість за тілом кредиту, 83467,97 - заборгованість по процентам за користування кредитом, 5130,47 - заборгованість за пенею та комісією, 500,00 грн. - штраф (фіксована частина), 4516,12 грн. - штраф (процентна складова). 17 серпня 2020 року [PERSON] звернувся до суду з зустрічною позовною заявою до АТ КБ «Приватбанк», в якому просив визнати недійсним кредитний договір б/н від 24.09.2012, укладений між [PERSON] та АТ КБ «Приватбанк», а також стягнути судові витрати, в задоволенні первісного позову відмовити. В обґрунтування зустрічного позову зазначив, що на час укладання договору б/н від 24.09.2012, був неповнолітній, йому було 17 років, і тому не мав необхідного обсягу цивільної дієздатності, його батьками є [PERSON] та [PERSON] , які згоди на укладання такого договору не надавали. А тому, відповідно до вимог ст.ст. 203, 215, 222 ЦК України, просив визнати цей договір недійсним, так як характер кредитних правовідносин не дає підстав віднести кредитний договір до дрібних побутових правочинів. Ухвалою суду від 01 жовтня 2020 року зустрічний позов прийнято до спільного розгляду з первісним позовом, вимоги за зустрічним позовом об`єднано в одне провадження з первісним позовом та перейдено до розгляду цивільної справи за правилами загального позовного провадження. Представник позивача АТ КБ «Приватбанк» за первісним позовом, 19.04.2021 надіслав на адресу суду відзив на зустрічну позовну заяву, в якому зазначив, що 24.09.2012 [PERSON] отримав кредит у розмірі 1800 грн., у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідачем було підписано заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг. У даній заяві зазначено, що підписавши цю заяву, відповідач ознайомився та згодний з Умовами та Правилами надання банківських послуг, в тому числі з Умовами та Правилами обслуговування по платіжним карткам, розташованим на сайті банку www.privatbank.ua; https://client-bank.privatbank.ua, Тарифами банку, які разом з цією заявою складають Договір банківського обслуговування. Окрім цього, зазначено що Відповідачу було надано для ознайомлення Умови та правила в письмовому вигляді, ознайомлення з чим засвідчується власним підписом в Заявці про приєднання. Підписавши заяву банк та клієнт приєднуються і зобов`язуються виконувати умови, викладені в Умовах та Правилах надання банківських послуг, Тарифах банку - Договорі банківського обслуговування в цілому. Між сторонами були здійснені всі необхідні дії, що за змістом ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України вказує на вчинення двостороннього кредитного договору, складовими якого виступають Заява, Умови та Правила надання банківських послуг та Тарифи, з якими позичальник ознайомлений, про що свідчить підпис в Заяві. Щодо правомірності укладення кредитного договору до досягнення клієнтом повноліття зазначено, що згідно укладеного договору банком відкрито відповідачу банківський рахунок з встановленням дебето-кредитної схеми, з початковим встановленим кредитним лімітом в розмірі 0 грн. Згідно виписки по картковому рахунку від 09.09.2013(вже після досягнення клієнтом повноліття) банком на підставі раніше укладеного договору про надання банківського обслуговування в межах діючої платіжної системи, збільшено кредитний ліміт на картковому рахунку з 0 грн. до 1800,00 грн. Будь-яких дій щодо введення [PERSON] в оману при укладенні кредитного договору № б/н від 24.09.2012, ПАТ КБ «Приватбанк», як сторона договору не вчиняв. Щодо дійсності кредитного договору, зазначено, що на момент укладення кредитного договору, обидві сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників було вільним, що підтверджено власноручними підписами. Позичальнику було встановлено кредитний ліміт лише після досягнення повноліття. Матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про незгоду батьків відповідача щодо його дій по отриманню та користуванню кредитною карткою. Також представником АТ КБ "Приватбанк" винесено на розгляд клопотання про застосування строків позовної давності щодо позовних вимог за зустрічним позовом з тих підстав, що зустрічний позов до банку [PERSON] подав лише 17.08.2020, а згідно позовних вимог за зустрічним позовом позивач просить суд визнати недійсним договір, який укладено 24.09.2012. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Таким чином ним пропущено строки позовної давності, так як про порушення своїх прав [PERSON] дізнався при укладенні договору в день його укладення. Представник [PERSON] , адвокат - Панченко Д.І. подав до суду 21.04.2021 року відповідь на відзив, згідно якого зазначає, що [PERSON] не підписував «Умови та правила надання банківських послуг», працівники Банку, його з ними не ознайомили, отже вони не є складовою частиною договору, строк позовної давності за зустрічним позовом не пропущений, так як він починає обраховуватись не з часу укладення договору, а з часу досягнення повноліття [PERSON] , а по друге позивач за зустрічним позовом дізнався про своє порушене право тільки у 2020 році, коли він отримав ухвалу суду про відкриття провадження за позовом банка до нього. Крім цього він просить суд застосувати наслідки спливу строку позовної давності щодо вимог банку до боржника, так як вважає, що він обраховується з 24.01.2014 року. 29.04.2021 від представника позивача АТ КБ «Приватбанк» Савіхіної А.М. надійшла заява про зменшення позовних вимог, в якій просила стягнути з [PERSON] на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором Б/Н від 24.09.2012 року, в розмірі 6544 грн. 54 коп., яка складається: заборгованості за тілом кредиту - 1723 грн. 91 коп.; в тому числі заборгованість за простроченим тілом кредиту - 1723 грн. 91 коп., 4010 грн. 82 коп. - заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит, 809 грн. 81 коп. - заборгованість з пені, а також понесені позивачем судові витрати. 06.05.2021 до суду надійшли письмові пояснення представника АТ КБ «ПриватБанку», відповідно до яких представник банку просить суд застосувати строк позовної давності та відмовити відповідачу в задоволені позовних вимог в повному обсязі. Представник позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом АТ КБ "Приватбанк" в судове засідання не з"явився, про час та місце проведення судового засідання він повідомлений належно, що підтверджується поштовим повідомленням, подав до суду клопотання про розгляд справи у його відсутності . Представник відповідача по первісному позову та позивача по зустрічному позову, [PERSON] , адвокат - Панченко Д.І. в судове засідання не з"явився, про час та місце його проведення вони повідомлені належно, подав до суду письмову заяву про розгляд справи у його відсутності. Третя особа, без самостійних вимог на стороні позивача по зустрічному позову - [PERSON] в судове засідання не з"явилася, про час та місце його проведення вона повідомлена належно, подала до суду письмову заяву про розгляд справи у її відсутності. Третя особа, без самостійних вимог на стороні позивача по зустрічному позову - [PERSON] в судове засідання не з"явився, про час та місце його проведення він повідомлений належно, подав до суду письмову заяву про розгляд справи у його відсутності. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України - фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Оцінивши зібрані по справі докази в сукупності, суд прийшов до висновку, що у задоволенні первісних позовних вимог необхідно відмовити, а зустрічні позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи із наступного. Судом встановлено, що [PERSON] звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву № б/н від 24.09.2012 та отримав кредит 09.09.2013 у розмірі 1800,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Спірні правовідносини виникли між сторонами з приводу повернення грошових коштів, отриманих в кредит, відповідальності за неналежне виконання зобов`язань позичальником, та з приводу дійсності укладеного кредитного договору з підстав неповної цивільної дієздатності позичальника. Відповідно до ст. 1054 ЦК України - за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно зі ст. 526 ЦК України - зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За змістом ст. 629 ЦК України - договір є обов`язковим для виконання сторонами. У відповідності до статей 525, 526 ЦК України - зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання (ст. 625 ЦК України). По справі встановлено наступні обставини. [PERSON] звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву № б/н від 24.09.2012 та отримав кредит 09.09.2013 - у розмірі 1800,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом із Умовами та правилами надання банківських послуг та тарифами банку, складає між ним і банком договір, що підтверджується підписом у заяві. Договір приєднання може бути укладено шляхом приєднання однією зі сторін до запропонованих умов, які встановлені іншою стороною у формулярах або інших стандартних формах (ч. 1 ст. 634 ЦК України). Відповідно до змісту ст. 638 ЦК України -договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Станом на 31.05.2018 року заборгованість становить всього: 95338 грн. 47 коп., з яких: 1723,91 грн. - заборгованість за тілом кредиту, 83467,97 - заборгованість по процентам за користування кредитом, 5130,47 - заборгованість за пенею та комісією, 500,00 грн. - штраф (фіксована частина) , 4516,12 грн. - штраф (процентна складова). [PERSON] народився [INFO] , тобто станом на день укладення оспорюваного кредитного договору йому виповнилось лише повних 16 років, отже, кредитний договір було укладено з неповнолітньою фізичною особою в стані неповної цивільної дієздатності, докази щодо надання згоди батьками [PERSON] на укладення цього кредитного договору у матеріалах справи відсутні, позивачем не надано. Анкету - заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг [PERSON] підписав 24.09.2012, тобто на вказану дату останній не набув повноліття (а.с. 9). Відповідно до ч. 2 ст. 203 ЦК України - особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Повну цивільну дієздатність фізична особа досягає у 18 років, що передбачено ч. 1 ст. 34 ЦК України. Доводи представника банку про те, що кредитний ліміт було установлено на платіжну карту відповідача після досягнення ним повноліття та він розпочав нею користуватися по досягненню повноліття не мають правового значення, оскільки кредитний договір, складовими якого є заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами, був укладений 24.09.2012, коли [PERSON] не мав повної цивільної дієздатності. Для укладання кредитного договору фізична особа повинна мати повну цивільну дієздатність, усвідомлювати наслідки вчинення такого правочину, а у разі її відсутності на час укладання договору, такий договір за вимогами статті 215 ЦК України - може бути визнано недійсним. Безпідставними також є посилання банку на положення пункту 4 частини першої статті 32 ЦК України, яким передбачено укладання неповнолітньою особою договору банківського вкладу та розпорядження коштами, які знаходяться на вкладному рахунку, оскільки нормами цієї статті визначено неповну цивільну дієздатність осіб від 14 до 18 років, обсяг якої дає право цим особам розпоряджатися своїм заробітком, відкривати вкладні рахунки, накопичувати кошти, тобто вчиняти дії, які позитивно впливатимуть на розвиток фізичної особи та її самостійності, а не право на укладання кредитних договорів. Тоді як згідно положень ч.ч. 1, 2 ст. 1054 ЦК України - за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти; до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України, якщо інше не встановлено параграфом 2 і не випливає із суті кредитного договору. Характер кредитних правовідносин, які є досить складними і передбачають обов`язок позичальника регулярно в обов`язковому порядку вносити кошти на погашення кредиту, сплати відсотків та комісії, матеріальну відповідальність за порушення строків грошових платежів, незважаючи на порівняно незначний розмір кредиту не дає підстав віднести кредитний договір до дрібних побутових правочинів, а тому відповідно до вимог закону у разі, коли позичальником є неповнолітня фізична особа, кредитний договір з нею може бути укладений лише за згодою її батьків (усиновлювачів) або піклувальників. Положеннями ч. 2 ст. 222 ЦК України - встановлено, що правочин, вчинений неповнолітньою особою за межами її цивільної дієздатності без згоди батьків (усиновлювачів), піклувальників, може бути визнаний судом недійсним за позовом заінтересованої особи. За змістом частини першої статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). У постанові Верховного Суду від 12 квітня 2018 року (справа №289/1996/16-ц) викладена правова позиція щодо застосування норм права до правовідносин, які є аналогічними тим, що виникли між сторонами у даній цивільній справі, в якій зазначено, що для укладання кредитного договору, фізична особа повинна мати повну цивільну дієздатність, усвідомлювати наслідки вчинення такого правочину, а у разі її відсутності на час укладання договору, такий договір за вимогами статті 215 ЦК України може бути визнано недійсним. Тому суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором, оскільки договір було укладено з особою, яка не мала повної цивільної дієздатності, що є підставою для задоволення зустрічного позову та визнання недійсним кредитного договору. Щодо застосування судом наслідків спливу строку позовної давності, заяви про які надійшли від обох сторін, судом встановлено наступне. Опорюваний договір було укладено 24.09.2012 року. АТ КБ "Приватбанк" звернувся із позовом до [PERSON] , [INFO] , тобто в межах трьох річного строку, оскільки останній платіж по кредиту згідно розрахунку наданого банком здійснений 25.09.2015, а позивач за зустрічним позовом звернувся із ним до банку 17.08.2020, так як дізнався тільки 27.05.2020. Відповідно до статті 257 ЦК України -загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно із частинами четвертою, п`ятою статті 267 ЦК України сплив строку позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Тому суд вважає що у данному випадку строки позовної давності не застосовуються, оскільки право позивача за первісним позовом не порушено. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення судового рішення. Такі заяви надійшли від обох сторін. Порядок обрахування початку перебігу позовної давності врегульовано в статті 261 ЦК України. Для правильного застосування частини 1 статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. 27.05.2020 [PERSON] отримав ухвалу суду та копію позовної заяви з додатками, з того часу йому стало відомо про наявність заборгованості по кредитному договору, після досягнення [PERSON] повноліття і до моменту звернення до суду, від банку не надходило жодної претензії з приводу заборгованості по кредитному договору. Враховуючи встановлені судом обставини, а також приписи ч. 4 ст. 261 ЦК України, де зазначено, що у разі порушення цивільного права або інтересу неповнолітньої особи позовна давність починається від дня досягнення нею повноліття, суд вважає, що підстави для застосування наслідків спливу строку позовної давності відсутні по обох заявах. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). На підставі ст. 141 ЦПК України - суд стягує із відповідача за зустрічним позовом АТ КБ "Приватбанк" на користь [PERSON] судові витрати, пов`язані із оплатою правничої допомоги в сумі 1500 грн. та 840 грн. 80 коп. сплаченого [PERSON] судового збору за подання зустрічної позовної заяви, так як вони документально підтверджені, а суд зустрічні позовні вимоги задовольняє повністю.

Outcome: approved