Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-24 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] в якому пославшись на відсутність необхідних додатків до договору оренди землі та істотних умов, передбачених Законом «Про оренду землі», просив, після уточнення позовних вимог, скасувати договір оренди земельної діяялінки площею 13,72 га укладений між ним та відповідачем 19 жовтня 2005 року (далі Договір) . В судовому засіданні позивач та його представник уточнили свої позовні вимоги, зазначивши, що договір слід визнати недійсним в звязку з його невідповідністю вимогам Закону «Про оренду землі» (далі Закон). Послались на відсутність в Договорі таких істотних умов, як умови передачі в заставу та внесення до статутного фонду права оренди; визначення сторони яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення обєкту оренди або його частини; обмеження обтяження щодо використання земельної ділянки; відповідальності сторін. Також позивач та його представник вказували на відсутність акту визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості); акту приймання передачі обєкту оренди; проекту відведення земельної ділянки та укладання Договору на строк 50 років, що, на їх думку суперечить, суперечить Закону. Відповідач позов не визнав, зазначивши, що між сторонами укладено Договір, на момент його укладання він відповідав волі позивача, йому наперед виплачена орендна плата, земельна ділянка позивачем фактично передана в користування відповідача, а посилання позивача на порушення умов Договору вимогам закону мають одну мету повернути земельну ділянку собі достроково в супереч домовленості, яка досягнута в 2005 році. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши надані у справі докази, прийшов до наступного висновку. [PERSON] відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯА №748823 від 13.10.2005 року є власником земельної ділянки площею 13,72 га., розташованої на території Казанківської селищної ради Казанківського району Миколаївської області, цільове призначення якої товарне сільськогосподарське виробництво (далі [PERSON] ділянка). Між [PERSON] та [PERSON] підписано Договір оренди землі зареєстрований в Державному реєстрі земель 19 жовтня 2005 року за №040501600001, за яким належна позивачу [PERSON] ділянка передана на умовах оренди відповідачу строком на 50 років в користування орендарю. Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За змістом ч. 2 ст. 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. Відповідно до ст. 15 Закону України "Про оренду землі" (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, а саме станом на 19.10.2005 року, що відповідає часу укладення договору) істотними умовами договору оренди землі були: - об'єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); - строк дії договору оренди; - орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; - умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; - умови збереження стану об'єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; - існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки;- визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін. Частиною другою ст. 15 Закону України "Про оренду землі" встановлено, що відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону. Статтею 19 Закону України "Про оренду землі" встановлено, що строк дії договору оренди землі визначається за згодою сторін, але не може перевищувати 50 років. Згідно із ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін чи інших осіб, що беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Статтею 360-7 ЦПК України визначено, що рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішеннями Верховного Суду України. 25 грудня 2013 року у цивільній справі № 6-94 цс 13 Верховним Судом України викладена наступна правова позиція "Виходячи з того, що відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України та статті 3 Цивільного процесуального кодексу України у порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, суд повинен встановити чи дійсно порушуються права орендодавців у зв'язку з відсутністю в договорах оренди умов, передбачених статтею 15 Закону України від 6 жовтня 1998 року № 161-ХІV «Про оренду землі», визначити істотність цих умов, а також з'ясувати у чому саме полягає порушення їхніх законних прав." Позивач, обґрунтовуючи позовні вимоги в позовній заяві та в судовому засіданні посилався лише на невідповідність договору вимогам Закону, однак жодним чином не обґрунтував та не довів, в чому саме порушено його право як орендодавця та власника. При цьому слід відмітити, що умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки як істотної умови договору на час його укладення Законом України "Про оренду землі" не визначалася. Спору щодо розміру, форми, строків отримання орендної плати, меж земельної ділянки, порядку її повернення позивачу, її обтяжень та обмежень між сторонами не має. Відповідальність за несвоєчасне внесення орендної плати встановлена (п.14). Також відмічається, що позивач, вказуючи на відсутність такої істотної умови договору як визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення земельної ділянки, не вносив пропозиції про їх визначення шляхом укладення додаткового договору чи внесення змін до договору. Крім того, позивачем не доведено, що відсутність вказаних ним додатків до Договору призводить до будь-яких порушень його прав. Так земельна ділянка фактично передана відповідачу, він її використовує, спору з приводу її меж, обмежень (обтяжень) не має. Строк дії Договору відповідає вимогам ст.19 Закону «Про оренду землі». Таким чином, за результатами розгляду справи факту порушення прав орендодавця не встановлено, позивач посилається на формальне порушення закону, тому у суду немає правових підстав для задоволення позову.

Outcome: dismissed